CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

M. CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA

prezentate la 19 octombrie 2016 ( 1 )

Cauza C‑452/16 PPU

Openbaar Ministerie

împotriva

Krzysztof Marek Poltorak

[cerere de decizie preliminară formulată de Rechtbank Amsterdam (Tribunalul de Primă Instanță din Amsterdam, Țările de Jos)]

„Cooperare polițienească și judiciară în materie penală — Decizia‑cadru 2002/584/JAI — Mandat european de arestare — Noțiunile «autoritate judiciară» și «decizie judiciară»”

1. În cadrul sistemului instituit prin Decizia‑cadru 2002/584/JAI ( 2 ), care a înlocuit mecanismul de extrădare tradițional, autoritățile judiciare ale statelor membre dețin rolul principal. Mai precis, Decizia‑cadru privește atât autoritatea judiciară emitentă a mandatului european de arestare ( 3 ), cât și pe cea de executare din statul destinatar, care trebuie să îl pună în aplicare în mod corespunzător.

2. Până în prezent, Curtea nu a mai fost sesizată cu privire la interpretarea noțiunilor „autoritate judiciară” (prevăzută la articolul 6 din decizia‑cadru) și „decizie judiciară” (articolul 1 din același text normativ). Prin prezenta trimitere preliminară, Rechtbank Amsterdam (Tribunalul de Primă Instanță din Amsterdam, Țările de Jos) adresează Curții patru întrebări preliminare prin care, pe scurt, îi solicită să stabilească sensul expresiilor respective pentru ca acesta să încuviințeze executarea sau, după caz, să respingă un MEA emis de o autoritate polițienească suedeză în vederea executării unei hotărâri definitive.

3. În paralel cu prezenta cauză, aceeași instanță a quo a adresat alte întrebări preliminare cu privire la noțiunea „decizie judiciară”, menționată în cuprinsul uneia dintre condițiile impuse la articolul 8 din decizia‑cadru, care însă nu se referă la MEA, ci la mandatul național de arestare care trebuie să îl preceadă. Prezentăm tot astăzi concluziile aferente celeilalte cauze ( 4 ).

I – Cadrul normativ

A – Dreptul Uniunii

1. Tratatul privind Uniunea Europeană

4. Conform articolului 6: „(1) Uniunea recunoaște drepturile, libertățile și principiile prevăzute în Carta drepturilor fundamentale [denumită în continuare «carta»], care are aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor. Dispozițiile cuprinse în [c]artă nu extind în niciun fel competențele Uniunii astfel cum sunt definite în tratate. Drepturile, libertățile și principiile prevăzute în [c]artă se interpretează în conformitate cu dispozițiile generale din titlul VII al [c]artei privind interpretarea și punerea sa în aplicare și cu luarea în considerare în mod corespunzător a explicațiilor menționate în [c]artă, care prevăd izvoarele acestor dispoziții. (2) Uniunea aderă la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale [semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, denumită în continuare «CEDO»]. Competențele Uniunii, astfel cum sunt definite în tratate, nu sunt modificate de această aderare. (3) Drepturile fundamentale, astfel cum sunt garantate prin [CEDO] și astfel cum rezultă din tradițiile constituționale comune statelor membre, constituie principii generale ale dreptului Uniunii.”

2. Carta

5. Conform articolului 47, intitulat „Dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil”: „Orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite de prezentul articol. Orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege. Orice persoană are posibilitatea de a fi consiliată, apărată și reprezentată. […]”

3. Decizia‑cadru

6. În considerentul (5) se arată: „Obiectivul stabilit pentru Uniune, și anume de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție, duce la eliminarea extrădării între statele membre și la înlocuirea acesteia cu un sistem de predare între autoritățile judiciare. […]”

7. Conform considerentului 6: „Mandatul de arestare european prevăzut în prezenta decizie‑cadru constituie prima concretizare, în domeniul dreptului penal, a principiului recunoașterii reciproce pe care Consiliul European l‑a calificat drept «piatra de temelie» a cooperării judiciare.”

8. În plus, în considerentul (10) se arată: „Mecanismul mandatului european de arestare se bazează pe un grad ridicat de încredere între statele membre. Punerea în aplicare a acestuia nu poate fi suspendată decât în caz de încălcare gravă și persistentă de către unul din statele membre a principiilor enunțate la articolul 6 alineatul (1) din Tratatul privind Uniunea Europeană, constatată de Consiliu, în aplicarea articolului 7 alineatul (1) din tratatul menționat anterior și cu consecințele prevăzute la alineatul (2) din același articol.”

9. Conform articolului 1, intitulat „Definiția mandatului european de arestare și obligația de executare a acestuia”: „(1) Mandatul european de arestare este o decizie judiciară emisă de un stat membru în vederea arestării și a predării de către un alt stat membru a unei persoane căutate, pentru efectuarea urmăririi penale sau în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate. (2) Statele membre execută orice mandat european de arestare, pe baza principiului recunoașterii reciproce și în conformitate cu dispozițiile prezentei decizii‑cadru. (3) Prezenta decizie‑cadru nu poate avea ca efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor juridice fundamentale, astfel cum sunt acestea consacrate de articolul 6 din Tratatul privind Uniunea Europeană.”

10. Articolul 6, intitulat „Stabilirea autorităților judiciare competente”, prevede: „(1) Autoritatea judiciară emitentă este autoritatea judiciară a statului membru emitent care este competentă să emită un mandat european de arestare, în conformitate cu dreptul acestui stat. (2) Autoritatea judiciară de executare este autoritatea judiciară a statului membru de executare care este competentă să execute mandatul european de arestare, în conformitate cu dreptul acestui stat. (3) Fiecare stat membru informează Secretariatul General al Consiliului despre autoritatea judiciară competentă, în conformitate cu dreptul intern.”

11. Potrivit articolului 7, privind autoritatea centrală: „(1) Fiecare stat membru poate desemna o autoritate centrală sau, atunci când sistemul juridic al acestuia prevede astfel, mai multe autorități centrale, pentru a asista autoritățile judiciare competente. (2) Un stat membru poate, în cazul în care se dovedește necesar din motive de organizare a sistemului său judiciar, să încredințeze autorității sau autorităților sale centrale transmiterea și primirea administrative a mandatelor europene de arestare, precum și a oricărei alte corespondențe oficiale în legătură cu acestea. […]”

12. În ceea ce privește raporturile cu alte instrumente legale, articolul 31 alineatul (1) litera (a) prevede: „(1) Fără a aduce atingere aplicării acestora în relațiile dintre statele membre și statele terțe, prezenta decizie‑cadru înlocuiește, de la 1 ianuarie 2004, dispozițiile corespunzătoare ale următoarelor convenții aplicabile în materie de extrădare, în relațiile dintre statele membre: (a) Convenția europeană privind extrădarea din 13 decembrie 1957, Protocolul adițional al acesteia din 15 octombrie 1975, al doilea Protocol adițional al acesteia din 17 martie 1978 și Convenția europeană pentru reprimarea terorismului din 27 ianuarie 1977, în partea referitoare la extrădare; […]”

B – Dreptul suedez

13. La 29 mai 2009, Suedia a transmis ( 5 ) Secretariatului General al Consiliului Uniunii Europene, în conformitate cu articolul 6 alineatul (3) din decizia‑cadru, informații actualizate cu privire la autoritățile judiciare competente conform dreptului său național, în cuprinsul cărora arăta că: „[Cu privire la] articolul 6 alineatul (3) În Suedia, autoritățile competente pentru emiterea și executarea unui mandat european de arestare sunt următoarele: Autoritatea judiciară emitentă […] Mandatul european de arestare pentru executarea unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate este emis de Direcția Generală a Poliției Naționale (Rikspolisstyrelsen) […].”

14. Conform ordonanței de trimitere, și astfel cum a confirmat guvernul suedez în observațiile scrise și în cadrul ședinței, executarea hotărârilor definitive, precum și adoptarea ulterioară a deciziilor în acest scop în Suedia revin în sarcina unor autorități diferite de cele judiciare și în special de instanțele care au pronunțat aceste hotărâri ( 6 ).

15. De asemenea, în răspunsul formulat cu privire la informațiile solicitate de Rechtbank Amsterdam (Tribunalul de Primă Instanță din Amsterdam), autoritatea polițienească suedeză (Swedish Police Authority) a comunicat instanței, prin scrisoarea din 1 august 2016, că această autoritate: a) este competentă să emită un MEA care are ca obiect executarea unei pedepse privative de libertate; b) emite MEA numai la cererea Institutului Suedez al Penitenciarelor și pentru Reintegrare Socială („Institutul penitenciarelor”), în raport cu care este însă independentă; c) a delegat atribuții unuia sau mai multor membri ai poliției din cadrul Departamentului de Cooperare Polițienească Internațională; d) exercită aceste atribuții fără să fie în subordinea instanțelor sau supusă controlului acestora, al Ministerului Justiției sau al instanței care a pronunțat hotărârea de condamnare.

II – Litigiul principal și întrebările preliminare

16. La 23 mai 2016, procurorul de pe lângă Rechtbank Amsterdam (Tribunalul de Primă Instanță din Amsterdam) a solicitat acestei instanțe să încuviințeze executarea unui MEA emis la 30 iunie 2014 de Direcția Generală a Poliției Naționale suedeze ( 7 ) în vederea arestării și a predării domnului K. M. Poltorak, care este închis în centrul de detenție din Alphen aan de Rijn (Țările de Jos).

17. MEA se întemeiază pe hotărârea definitivă pronunțată de o instanță din Göteborg (Suedia) la 21 decembrie 2012 (referința B 9380/12), prin care domnul Poltorak a fost condamnat la o pedeapsă privativă de libertate de un an și trei luni, în calitate de autor al unei infracțiuni care a avut ca rezultat vătămări corporale grave ( 8 ).

18. Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă MEA a fost emis de o „autoritate judiciară” în sensul articolului 6 alineatul (1) din decizia‑cadru și, prin urmare, dacă reprezintă o „decizie judiciară” în sensul articolului 1 alineatul (1) din aceeași decizie‑cadru. Instanța de trimitere adaugă că această problemă rezultă în primul rând din considerațiile formulate de Curte în Hotărârea din 1 iunie 2016, Bob‑Dogi ( 9 ).

19. În acest context, Rechtbank Amsterdam (Tribunalul de Primă Instanță din Amsterdam) a decis să suspende procedura și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Expresia «autoritate judiciară», prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI, și expresia «decizie judiciară», prevăzută la articolul 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI, sunt noțiuni autonome ale dreptului Uniunii? 2) Dacă răspunsul la prima întrebare este afirmativ: în baza căror criterii se poate determina dacă o autoritate a statului membru emitent este o «autoritate judiciară» de această natură și dacă [MEA] emis de aceasta este, în consecință, o «decizie judiciară» de această natură? 3) Dacă răspunsul la prima întrebare este afirmativ: Direcția Generală a Poliției Naționale suedeze se încadrează în noțiunea «autoritate judiciară», prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI, iar [MEA] emis de această autoritate este, în consecință, o «decizie judiciară», astfel cum este prevăzută aceasta la articolul 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI? 4) Dacă răspunsul la prima întrebare este negativ: desemnarea unei autorități naționale polițienești precum Direcția Generală a Poliției Naționale drept autoritate judiciară emitentă este conformă cu dreptul Uniunii?”

20. Conform analizei instanței a quo, prezentată la punctele 4.2-4.6 din ordonanța de trimitere: — expresia „autoritate judiciară”, prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din decizia‑cadru, poate fi interpretată în sensul că lasă dreptului statului membru emitent definirea acestei noțiuni sau în sensul că nu lasă acestei ordini juridice decât stabilirea autorității competente ( 10 ). În primul caz, „autoritate judiciară” nu ar reprezenta o noțiune a dreptului Uniunii și nu ar necesita, prin urmare, o interpretare autonomă și uniformă. În cel de al doilea caz, aceasta ar fi o noțiune autonomă a dreptului Uniunii, care nu beneficiază însă de o interpretare clară ( 11 ) și nici de hotărâri anterioare ale Curții care să îi confere calitatea de „acte éclairé” ( 12 ); — din context, și în special din Convenția europeană privind extrădarea („CEE”), precum și din precedentele legislative, cu precădere din Propunerea de decizie‑cadru ( 13 ), nu reiese în mod clar dacă alte autorități în afară de cele judiciare pot fi competente să emită MEA în sensul articolului 6 alineatul (1), în pofida tendinței observate în reglementările dezvoltate ulterior adoptării Convenției europene privind extrădarea de a înlocui relațiile dintre statele membre cu relații între autoritățile judiciare; — obiectivul deciziei‑cadru de a introduce un sistem simplificat de predare a persoanelor, bazat pe principiul recunoașterii reciproce și care să se desfășoare sub control judiciar ( 14 ), implică o protecție pe două niveluri a drepturilor în materie de procedură și a drepturilor fundamentale ( 15 ), cu alte cuvinte, în statul membru emitent și în cel de executare, astfel încât lipsa unei astfel de protecții în cadrul unuia dintre cele două niveluri ar putea să contravină principiilor recunoașterii și încrederii reciproce.

III – Procedura în fața Curții

21. Trimiterea preliminară a fost înregistrată la grefa Curții la 16 august 2016, solicitându‑se soluționarea acesteia prin aplicarea procedurii preliminare de urgență (articolul 267 al patrulea paragraf TFUE). Instanța de trimitere își întemeia cererea pe faptul că domnul Poltorak era privat de libertate și că menținerea sa în această situație depindea de soluționarea fondului cauzei.

22. În reuniunea administrativă din 1 septembrie 2016, Curtea a hotărât judecarea prezentei cauze potrivit procedurii preliminare de urgență.

23. Au formulat observații scrise apărătorul domnului Poltorak, guvernele neerlandez și suedez, precum și Comisia Europeană.

24. La 5 octombrie 2016 s‑a desfășurat o ședință în comun cu cauza C‑477/16 PPU (Kovalkovas), în cadrul căreia s‑a solicitat părților interesate – concret, guvernului suedez –, în conformitate cu articolul 23 din Statutul Curții, să răspundă la întrebările adresate.

25. În cadrul acestei ședințe au prezentat observații avocatul domnului Poltorak, reprezentanții guvernelor Țărilor de Jos, Germaniei, Greciei, Finlandei și Suediei, precum și cei ai Comisiei.

IV – Analiză

A – Cu privire la prima întrebare preliminară

26. Instanța neerlandeză solicită să se stabilească dacă expresiile „autoritate judiciară”, în sensul articolului 6 alineatul (1) din decizia‑cadru, și „decizie judiciară”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din același text normativ, trebuie interpretate ca noțiuni autonome ale dreptului Uniunii.

27. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, atât din cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din cele ale principiului egalității rezultă că termenii unei dispoziții a dreptului Uniunii care nu face nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie în mod normal să primească în întreaga Uniune Europeană o interpretare autonomă și uniformă. Această jurisprudență a fost aplicată în mod specific în ceea ce privește anumite dispoziții din decizia‑cadru ( 16 ), precum și noțiunea „instanță judecătorească cu competență specială în materie penală”, prevăzută la articolul 1 litera (a) punctul (iii) din Decizia‑cadru 2005/214/JAI din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare ( 17 ).

28. Or, niciunul dintre cele două articole menționate din decizia‑cadru nu face trimitere la dreptul statelor membre în vederea stabilirii sensului și a domeniului lor de aplicare. Desigur, articolul 6 alineatul (1) se referă la autoritatea judiciară „care este competentă […] în conformitate cu dreptul [statului membru]”. Cu toate acestea, prezenta trimitere preliminară nu vizează definiția „autorității judiciare”, ci doar atribuirea competenței pentru emiterea MEA uneia sau mai multor instanțe naționale, în conformitate cu dreptul național.

29. Prin urmare, trebuie să se constate că expresiile „autoritate judiciară” și „decizie judiciară”, prevăzute la articolul 6 alineatul (1) și, respectiv, la articolul 1 alineatul (1) din decizia‑cadru, sunt noțiuni autonome ale dreptului Uniunii, care trebuie interpretate în mod autonom și uniform pe teritoriul acesteia, ținând seama în același timp de termenii acestei dispoziții, de contextul său, precum și de obiectivele reglementării din care fac parte ( 18 ).

30. Această afirmație comportă însă anumite nuanțări: având în vedere contextul procedural în care se înscriu cele două expresii, cu ocazia interpretării lor trebuie să se țină seama de libertatea statelor membre de a stabili cadrul de reglementare în ceea ce privește atât desemnarea instanțelor competente, cât și stabilirea modalităților procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite cetățenilor de dreptul Uniunii ( 19 ).

31. Având în vedere răspunsul afirmativ la prima întrebare preliminară, cea de a patra întrebare, adresată numai în cazul în care răspunsul respectiv este negativ, rămâne fără obiect.

B – Cu privire la cea de a doua și la cea de a treia întrebare preliminară

32. Prin intermediul celei de a doua și a celei de a treia întrebări, Rechtbank Amsterdam (Tribunalul de Primă Instanță din Amsterdam) solicită, în definitiv, să se stabilească dacă un organ precum DGPN suedeză întrunește condițiile necesare pentru a fi calificat drept „autoritate judiciară” în sensul articolului 6 alineatul (1) din decizia‑cadru, astfel încât MEA pe care l‑a emis în prezenta cauză să aibă calitatea de „decizie judiciară” în sensul articolului 1 alineatul (1) din același act normativ.

33. După cum am subliniat deja, spre deosebire de trimiterea preliminară în cauza C‑453/16 PPU, întrebările preliminare adresate de instanța a quo în prezenta cauză nu se referă la autoritatea competentă pentru emiterea mandatului național prealabil, ci la cea competentă pentru emiterea MEA în conformitate cu decizia‑cadru.

34. Cu titlu preliminar, dorim să atragem atenția că modificarea pe care o propunem în ceea ce privește cea de a doua și cea de a treia întrebare preliminară rezultă din convingerea noastră că există o legătură strânsă între natura unei decizii judiciare și calitatea autorității judiciare de la care emană. Prin urmare, în realitate, noțiunea care trebuie cu adevărat clarificată în prezenta cauză este „autoritate judiciară”.

35. Este logic să se considere că, în cazul în care DGPN suedeză nu ar putea fi inclusă printre entitățile și organele care prezintă specificitățile unor autorități judiciare, MEA emis de aceasta ar fi lipsit de caracteristica determinantă și nici nu ar întruni prima condiție a unei decizii de natură „judiciară”, și anume să emane de la unul dintre organele din cadrul administrației justiției.

36. Având în vedere lipsa definiției ( 20 )„autorității judiciare” în textul deciziei‑cadru, trebuie să se țină seama, conform criteriilor hermeneutice uzuale ale Curții, de sensul literal al textului, de contextul său, precum și de obiectivele sale.

37. Pentru a nu se crea confuzii, considerăm că se impune totuși să subliniem încă de la început că, în opinia noastră, nu există temei juridic pentru a trata în mod diferit MEA care pun în aplicare o hotărâre și cele care pun în aplicare alte măsuri penale, anterioare pronunțării hotărârii (precum mandatele de arestare și altele similare). Toate acestea vizează predarea de către un stat membru a persoanelor căutate într‑un alt stat membru, astfel încât este irelevant pentru interpretarea noțiunilor de autoritate judiciară emitentă și, respectiv, de autoritate judiciară care primește MEA faptul că scopul căutării este de a pune la dispoziția instanței naționale o persoană condamnată prin hotărâre sau o persoană care face obiectul procedurii penale și care nu a fost încă judecată.

38. Această mențiune este esențială, deoarece, în cazul în care nu se ține seama de ea, s‑ar putea considera că, în ceea ce privește MEA pentru executarea unei hotărâri de condamnare, intervenția „autorității judiciare” a încetat la momentul pronunțării hotărârii respective și, prin urmare, nu ar mai avea niciun cuvânt de spus referitor la executarea acesteia. În opinia noastră, acest lucru nu este valabil, iar în cadrul unui sistem de predare caracterizat prin natura judiciară și prin recunoașterea reciprocă ulterioară a deciziilor judiciare, MEA emis după pronunțarea hotărârii implică de asemenea adoptarea prealabilă a anumitor decizii, care nu pot fi altfel decât judiciare, întrucât vizează privarea provizorie sau permanentă de libertate și analiza proporționalității în vederea executării acestuia ( 21 ).

39. În ceea ce privește interpretarea articolului 6 și, în primul rând, accepțiunea uzuală a noțiunilor„autoritate” și „judiciar”, trebuie subliniat că prima dintre acestea face trimitere la o entitate care exercită mandatul încredințat într‑un anumit domeniu al vieții publice, ca urmare a faptului că i s‑au conferit competențe și atribuții și că are legitimitate în acest sens. Adjectivul „judiciar” conferă substantivului pe care îl însoțește conotația că autoritatea respectivă trebuie să aparțină administrației justiției ( 22 ), în contrast, conform separației clasice a puterilor, cu puterea legislativă și cu cea executivă.

40. Astfel, versiunile lingvistice ale deciziei‑cadru supuse analizei fac referire în mod invariabil la justiție: „autorité judiciaire”, în limba franceză; „judicial authority”, în limba engleză; „Justizbehörde”, în limba germană; „autorità giudiziaria”, în limba italiană; „autoridade judiciária”, în limba portugheză; „rättsliga myndighet”, în limba suedeză și „tiesu iestāde”, în limba letonă.

41. Prin urmare, în acest stadiu reiese deja un prim indiciu că autoritatea la care se referă în special articolul 6 din decizia‑cadru trebuie să facă parte din administrarea justiției. Iar acest prim indiciu este confirmat, astfel cum arată în mod corect Rechtbank Amsterdam (Tribunalul de Primă Instanță din Amsterdam), de precedentele legislative. Atât în cuprinsul Convenției europene privind extrădarea, cât și în propunerea de decizie‑cadru ( 23 ) se opta pentru utilizarea noțiunilor „autoritate competentă” și, respectiv, „autoritate judiciară” în sensul includerii instanțelor și a Ministerului Public, dar cu excluderea în mod expres a autorităților polițienești ( 24 ).

42. Această considerație este confirmată, în al doilea rând, de contextul articolului 6. Împreună cu articolul 7, care vizează „recursul la autoritatea centrală”, după cum este intitulat, acestea definesc arhitectura instituțională a procedurii simplificate instituite de decizia‑cadru. Iar acest sistem funcționează conform unei scheme de bază la care vom face referire în continuare.

43. În principiu, astfel cum rezultă din considerentul (5), extrădarea între statele membre este înlocuită cu un sistem de predare între autoritățile judiciare, bazat pe principiul recunoașterii reciproce ( 25 ). Pilonul unei asemenea recunoașteri este tocmai dialogul inter pares instituit de articolul 6, și anume între autoritatea judiciară emitentă a MEA și cea de executare sau destinatară, care trebuie să îi dea curs. Această configurație a relațiilor dintre statele membre, prin intermediul autorităților judiciare aferente, generează încrederea reciprocă cu privire la faptul că ordinile lor juridice naționale sunt în măsură să furnizeze o protecție echivalentă și efectivă a drepturilor fundamentale recunoscute la nivelul Uniunii, în special în cartă ( 26 ).

44. Singura derogare de la funcționarea acestui sistem acceptată de legiuitor este prevăzută la articolul 7 din decizia‑cadru, care permite, în mod excepțional, intervenția autorităților din afara domeniului „judiciar”. De această dată însă, textul acestei dispoziții nu lasă loc de îndoieli: termenii utilizați pentru a descrie caracterul subordonat al activităților acestor „autorități centrale” au fost aleși cu atenție pentru a defini funcțiile pe care le exercită în dialogul dintre autoritățile judiciare.

45. Așadar, conform articolului 7 alineatul (1) din decizia‑cadru, statelor membre li se acordă competența de a desemna astfel de autorități centrale pentru „a asista” autoritățile judiciare competente. Prin urmare, rezultă în mod clar rolul acestora de simpli colaboratori, în niciun caz de decidenți sau de coordonatori, activitate instrumentală confirmată de termenii utilizați la alineatul (2) al aceluiași articol: sarcinile pe care și le poate asuma autoritatea centrală desemnată sunt „transmiterea” și „primirea” pe cale administrativă a MEA, precum și a „oricărei alte corespondențe oficiale în legătură cu acestea”.

46. Comparând aceste sarcini cu cele atribuite autorităților judiciare [cea emitentă este „competentă să emită un mandat” și cea de executare este „competentă să execute mandatul”, în sensul articolului 6 alineatele (1) și (2)], rezultă că autoritățile centrale sunt însărcinate cu activități pur administrative, neavând nicio competență pentru a oferi impulsul procedural necesar, cu alte cuvinte, pentru a iniția mecanismul de emitere a unui MEA.

47. În consecință, cu toate că legiuitorul a prevăzut includerea unui tip special de organ administrativ în dialogul dintre autoritățile judiciare urmărit prin decizia‑cadru, intervenția sa este foarte limitată: a) pe de o parte, singura autoritate care poate acționa este cea expres desemnată de statul membru (notificată de acesta Secretariatul General al Consiliului), iar nu alta; b) pe de altă parte, funcțiile pe care le poate exercita sunt cele de asistență administrativă a adevăratelor organe de decizie, respectiv a autorităților judiciare care trebuie să ia decizia de a emite sau de a executa MEA.

48. Această interpretare reiese de asemenea din expunerea de motive a propunerii de decizie‑cadru ( 27 ). În explicațiile pe articole se arată, în ceea ce privește actualul articol 7, că „este inspirat din dispozițiile Convenției Uniunii Europene din 1996 privind extrădarea și din cele ale Convenției Uniunii Europene din 2000 privind asistența judiciară reciprocă în materie penală […], fiind vorba despre o dispoziție practică al cărei scop este de a facilita transmiterea informațiilor între statele membre […]” și că „[…] rolul acestor autorități centrale trebuie să fie de a facilita transmiterea și executarea [MEA] între statele membre, [care] trebuie în special să asigure traducerea, precum și asistența administrativă pentru executarea mandatelor” ( 28 ).

49. Arhitectura instituțională a MEA astfel configurată este, în al treilea rând, cea care respectă în cea mai mare măsură obiectivul de a introduce un nou sistem simplificat și mai eficient de predare a persoanelor condamnate sau bănuite că au încălcat legea penală, astfel încât să faciliteze și să accelereze cooperarea judiciară în scopul de a contribui la realizarea obiectivului încredințat Uniunii de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție întemeiat pe gradul ridicat de încredere care trebuie să existe între statele membre ( 29 ).

50. Dialogul dintre autoritățile judiciare, care au în comun, în esență, caracteristica constituțională că aparțin sistemului judiciar din statele membre respective, precum și angajamentul lor de a asigura respectarea drepturilor și a libertăților fundamentale la care face referire articolul 6 TUE, reprezintă elementul‑cheie al acestei încrederi reciproce. Absența unor interferențe din partea altor autorități nejudiciare, al căror rol, după caz, poate fi numai de simpli asistenți în limitele stabilite de articolul 7 din decizia‑cadru, este inerentă acestui dialog.

51. Pe de altă parte, astfel cum Curtea a constatat deja, întreaga procedură de predare între statele membre prevăzută de decizia‑cadru se desfășoară sub control judiciar ( 30 ).

52. Există și un argument suplimentar care confirmă limitarea cooperării penale în ceea ce privește MEA la organele judiciare: temeiul juridic material al deciziei‑cadru, articolul 31 alineatul (1) literele (a) și (b) TUE. În versiunea tratatului respectiv, în vigoare în anul 2002 ( 31 ), se discuta încă despre facilitarea și accelerarea cooperării „dintre ministere și autoritățile judiciare sau echivalente”. Cu toate acestea, după intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, această dispoziție a fost transferată în TFUE, dând naștere articolului 82, care, la alineatul (1), introduce principiul recunoașterii reciproce a hotărârilor și a deciziilor în materie penală, iar la litera (d) preia conținutul fostului articol 31 alineatul (1) litera (a) TUE, însă cu o schimbare semnificativă constând în eliminarea referirii explicite la ministere ( 32 ). Trebuie să se țină seama de această modificare cu ocazia interpretării deciziei‑cadru în conformitate cu noul spirit, care limitează într‑o măsură și mai mare la sistemul judiciar această formă de cooperare în materie penală ( 33 ). În această privință, se impune să facem referire la jurisprudența constantă a Curții potrivit căreia un text de drept derivat al Uniunii trebuie să fie interpretat în măsura posibilului în sensul conformității sale cu dispozițiile tratatelor ( 34 ).

53. În contextul cooperării polițienești și judiciare în materie penală, Curtea a statuat că Tratatul de la Lisabona a modificat în mod substanțial cadrul instituțional și că articolul 9 din Protocolul nr. 36 privind dispozițiile tranzitorii trebuie înțeles în sensul că vizează îndeosebi să asigure că actele adoptate în cadrul acestei cooperări vor putea continua să fie aplicate în mod eficace în pofida modificării cadrului instituțional al cooperării menționate ( 35 ).

54. Această constatare, efectuată în cadrul unei acțiuni în anulare, nu contravine, ci, dimpotrivă, susține o exegeză evolutivă a deciziei‑cadru care, deși a fost adoptată pe un temei juridic anterior, o pune în acord cu textul și cu obiectivele noului temei, cu alte cuvinte, asigură într‑o măsură mai mare conformitatea cu modificarea efectuată de legiuitor în ceea ce privește cooperarea judiciară în materie penală. Dacă actul normativ ar continua să fie interpretat numai în conformitate cu spiritul temeiului juridic anterior, ar exista riscul ca sistemul juridic să devină imuabil, contrar TFUE și intenției explicite ulterioare a legiuitorului.

55. Având în vedere considerațiile anterioare, atunci când, ca în prezenta cauză, autoritatea emitentă a MEA face parte din „organele de poliție”, fără ca decizia ei să fie confirmată de o instanță, este firesc să se pună întrebarea dacă un organ de poliție poate avea calitatea de „autoritate judiciară” în sensul deciziei‑cadru. Deși este adevărat că poliția face parte din forța coercitivă a statului, aflându‑se, în mod normal, sub comanda deținătorilor puterii executive, totuși aceasta asistă deseori și autoritățile judiciare în cercetarea infracțiunilor, iar uneori în executarea deciziilor judiciare, însă acest element de cooperare sau de asistență nu o transformă într‑o autoritate judiciară.

56. Din informațiile furnizate de autoritatea polițienească suedeză ( 36 ) ca răspuns la întrebările instanței de trimitere reies următoarele caracteristici ale autorității responsabile cu emiterea MEA: a) poliția este o autoritate represivă cu o marjă largă de acțiune; b) autoritatea respectivă nu primește instrucțiuni cu privire la MEA de la Ministerul Justiției; c) nu are nicio legătură, directă sau indirectă, cu instanța care a condamnat persoana căutată; d) acționează, în domeniul MEA, la cererea serviciilor penitenciare, dar nu primește instrucțiuni de la acestea, și dispune de marjă de apreciere în ceea ce privește emiterea mandatelor; e) a delegat în sarcina IPO ( 37 ), o subdiviziune administrativă alcătuită din juriști, dintre care doar trei sunt autorizați să semneze MEA suedeze, competența de a emite un MEA în vederea executării unei hotărâri definitive de condamnare la o pedeapsă privativă de libertate.

57. Dintre toate aceste caracteristici distinctive, cea referitoare la desemnarea autorității emitente a MEA, în conformitate cu legislația suedeză care a transpus decizia‑cadru în ordinea internă, este tocmai aceea în privința căreia există cea mai mare preocupare, având în vedere comunicarea guvernului suedez transmisă Consiliului în anul 2009 în aplicarea articolului 6 alineatul (3) din decizia‑cadru ( 38 ).

58. Astfel, este cert că Consiliul a recomandat Suediei ( 39 ) să adopte măsurile corespunzătoare pentru a asigura că, în cazurile de executare a pedepselor, MEA sunt emise de o autoritate judiciară sau sub supravegherea unei autorități judiciare, în conformitate cu decizia‑cadru.

59. Răspunsul negativ al guvernului suedez la această recomandare este clar în ceea ce privește modalitatea de punere în aplicare a sistemului MEA în ordinea sa internă. Pe scurt ( 40 ), guvernul respectiv consideră că este corect ca executarea unei hotărâri penale, în temeiul căreia se solicită predarea persoanei condamnate dintr‑un alt stat membru, să nu necesite emiterea MEA de către o autoritate judiciară stricto sensu. Acesta susține, dimpotrivă, că, întrucât sistemul național de executare a hotărârilor pronunțate de instanțe conferă competența respectivă altor autorități, nu neapărat judiciare, nu este contrar deciziei‑cadru ca aceste autorități – care, astfel cum recunoaște, nu au caracter judiciar – să hotărască de asemenea cu privire la emiterea MEA.

60. Or, având în vedere considerațiile prezentate anterior, apreciem că sistemul instituțional preconizat de guvernul suedez nu respectă decizia‑cadru. Sistemul respectiv ar putea fi eventual conform cu aceasta numai în cazul în care autoritatea polițienească de la care emană MEA pentru executarea unei hotărâri ar îndeplini următoarele condiții, pe care le considerăm indispensabile pentru a menține nivelul garanțiilor judiciare pe care se întemeiază sistemul MEA: a) ar trebui să acționeze sub mandatul și sub supravegherea unei autorități judiciare în sensul articolului 6 din decizia‑cadru; b) nu ar putea avea libertate de decizie sau de apreciere cu privire la emiterea MEA, fiind obligată să respecte mandatul primit de la autoritatea judiciară. În plus, în cazul în care există îndoieli privind mandatul, autoritatea judiciară ar trebui să sesizeze Curtea cu titlu preliminar cu privire la interpretarea deciziei‑cadru.

61. După cum reiese din dosarul cauzei și din observațiile guvernului suedez, DGPN suedeză nu îndeplinește aceste condiții. Integrarea sa organică o situează în afara administrării justiției și, având în vedere că acționează independent de instanțe și de Ministerul Public, lipsește controlul obligatoriu al unei autorități judiciare în privința deciziilor de emitere a MEA, în raport cu care DGPN dispune de o putere discreționară.

62. Această concluzie nu este afectată de independența autorității polițienești în raport cu Ministerul Justiției și cu Institutul penitenciarelor, de la care nu primește instrucțiuni. În opinia noastră, această caracteristică este irelevantă pentru calificarea autorității polițienești drept „autoritate judiciară”. În ceea ce privește marja de apreciere de care dispune pentru emiterea unui MEA, relevant este faptul că autoritatea polițienească nu trebuie să solicite instanței care a condamnat persoana căutată să se pronunțe și nici să răspundă în fața acesteia. Această informație consolidează autonomia sa față de instanța care a pronunțat hotărârea și în același timp evidențiază lipsa controlului judiciar, contrar jurisprudenței potrivit căreia orice procedură de predare între statele membre prevăzută de decizia‑cadru trebuie să se desfășoare sub control judiciar ( 41 ).

63. În sfârșit, autonomia statelor membre le conferă marja de libertate necesară pentru a stabili în ordinile lor interne autoritățile cărora le atribuie competențe procedurale (în prezenta cauză, cele privind emiterea MEA). Potrivit jurisprudenței constante a Curții, în lipsa unor reglementări comunitare în domeniu, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru sarcina de a desemna instanțele competente și de a reglementa procedurile aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii, cu condiția ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile acțiunilor similare de drept intern (principiul echivalenței) și să nu fie concepute astfel încât să facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) ( 42 ).

64. Or, după adoptarea deciziei‑cadru, unele state membre au comunicat Secretariatului General al Consiliului, în conformitate cu articolul 6 alineatul (3) din aceasta, lista autorităților competente să emită sau să execute MEA, în conformitate cu dreptul lor național, iar Suedia a inclus autoritatea polițienească (Direcția Generală a Poliției Naționale sau Rikspolisstyrelsen) în ceea ce privește MEA pentru executarea unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate.

65. Aceste comunicări însă nu aduc atingere și nici nu condiționează, din punct de vedere strict juridic, adaptarea comportamentului fiecărui stat membru la conținutul deciziei‑cadru. Dispoziția autorizează statele membre să desemneze sau să aleagă dintre autoritățile lor judiciare pe cele care sunt competente să primească sau să emită MEA, dar nu le permite să extindă noțiunea de autoritate judiciară astfel încât să includă organe care nu beneficiază de acest statut.

66. În acest context, considerăm că cerința (în acord cu recomandarea Consiliului adresată guvernului suedez) privind adoptarea măsurilor necesare pentru ca, în cazul în care un stat membru dorește să mențină intervenția autorităților polițienești în privința MEA, să o facă prin realizarea acesteia sub mandatul și sub controlul unei autorități judiciare autentice, care să o supravegheze, nu implică o ingerință excesivă în modelul ales de statul respectiv, în temeiul autonomiei sale procedurale, pentru a controla executarea hotărârilor. O astfel de modificare nu ar submina fundamentele sistemului său național și ar facilita adaptarea acestuia la modelul cooperării judiciare stabilit în această materie de decizia‑cadru.

67. Prin urmare, considerăm că o autoritate polițienească având competențe precum cele de care dispune DGPN suedeză nu respectă noțiunea „autoritate judiciară” prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din decizia‑cadru, astfel încât un MEA emis de această autoritate nu poate fi calificat drept „decizie judiciară” în sensul articolului 1 alineatul (1) din decizia‑cadru.

V – Cu privire la limitarea în timp a efectelor hotărârii Curții

68. Unele dintre guvernele care au participat la ședință, precum și Comisia au propus Curții ca, în cazul în care în final ar statua că MEA emise de DGPN suedeză nu sunt decizii judiciare (ceea ce în mod normal ar împiedica autoritatea judiciară din statul de executare să le dea curs), să limiteze efectul în timp al hotărârii sale, astfel încât acesta să fie numai pro futuro.

69. În opinia noastră, această sugestie nu trebuie urmată. Așa cum am amintit în alte concluzii recente ( 43 ), regula generală este că „interpretarea de către Curte a unei norme de drept al Uniunii, în exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 267 TFUE, lămurește și precizează semnificația și domeniul de aplicare ale acestei norme, astfel cum trebuie sau ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la intrarea sa în vigoare. Rezultă că norma astfel interpretată poate și trebuie să fie aplicată de instanță chiar și raporturilor juridice născute și constituite înainte de hotărârea asupra cererii de interpretare dacă sunt reunite și condițiile care permit supunerea litigiului privind aplicarea normei respective instanțelor competente”.

70. Considerăm că nu există motive suficiente pentru a face o excepție de la această regulă în prezenta cauză, deoarece: a) instanța de trimitere nu a formulat nicio întrebare cu privire la domeniul de aplicare în timp al hotărârii Curții (strict vorbind, nu a sesizat Curtea nici măcar cu privire la consecințele sale imediate cu privire la MEA), concentrându‑și îndoielile în întrebările deja examinate; b) instanțelor din fiecare stat membru le va reveni sarcina de a determina de la caz la caz dacă MEA în curs de executare respectă criteriile stabilite de Curte în hotărârile sale, ceea ce poate afecta de asemenea cauzele pendinte, cu atât mai mult cu cât este în joc privarea de libertate a persoanelor aflate încă în detenție în așteptarea predării. Soluționarea fiecărui caz depinde de variabile care în acest moment sunt dificil de anticipat, printre care, de exemplu, ipoteza unei posibile remedieri a posteriori a „viciului” care afectează MEA inițial; c) în sfârșit, în ceea ce privește predările efectuate deja (a căror soartă pare să fie principala preocupare a Comisiei), tot instanțele naționale sunt cele care trebuie să analizeze efectele hotărârii Curții asupra acestora, neputând ignora în acest scop cerințele inerente principiului autorității de lucru judecat.

VI – Concluzie

71. În temeiul considerațiilor prezentate, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Rechtbank Amsterdam (Tribunalul de Primă Instanță din Amsterdam, Țările de Jos) după cum urmează: „1) Expresiile «decizie judiciară» și «autoritate judiciară», prevăzute la articolul 1 alineatul (1) și, respectiv, la articolul 6 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009, sunt noțiuni autonome ale dreptului Uniunii și trebuie interpretate în mod uniform pe întreg teritoriul Uniunii Europene. 2) O autoritate polițienească având competențe precum cele ale Direcției Generale a Poliției Naționale suedeze nu îndeplinește condițiile necesare pentru a fi calificată drept «autoritate judiciară» în sensul articolului 6 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584/JAI, iar mandatul european de arestare emis de aceasta în prezenta cauză nu are caracterul unei «decizii judiciare» în sensul articolului 1 alineatul (1) din respectiva decizie‑cadru.”

( 1 ) Limba originală: spaniola.

( 2 ) Decizia‑cadru a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 de modificare a Deciziilor‑cadru 2002/584/JAI, 2005/214/JAI, 2006/783/JAI, 2008/909/JAI și 2008/947/JAI, de consolidare a drepturilor procedurale ale persoanelor și de încurajare a aplicării principiului recunoașterii reciproce cu privire la deciziile pronunțate în absența persoanei în cauză de la proces (JO 2009, L 81, p. 24) (denumită în continuare „decizia‑cadru”).

( 3 ) Denumit în continuare „MEA”.

( 4 ) Cauza Özçelik, C‑453/16 PPU, aflată pe rolul Curții.

( 5 ) „Versiunea actualizată a informațiilor și a declarațiilor Suediei conform Deciziei‑cadru privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre” (Documentul Consiliului nr. 10400/09, p. 2).

( 6 ) În explicațiile guvernului respectiv, care pot fi consultate în integralitate în Documentul Consiliului nr. 14876/11 [Evaluation report on the fourth round of mutual evaluations „the practical application of the European Arrest Warrant and corresponding surrender procedures between Member States” Follow‑up to Report on Sweden (Raportul de evaluare a celei de a patra runde de evaluări reciproce „punerea în aplicare practică a mandatului european de arestare și a procedurilor de predare între statele membre”, Continuarea raportului cu privire la Suedia)], p. 2, se arată: „Sweden would like to stress that when a judgment is final all subsequent decisions concerning the enforcement of the sentence in our legal system are taken by other authorities than the court. […] In Sweden we have three different enforcement authorities and in order to coordinate the issuing of the EAWs: in these cases, the International Police Cooperation Division (IPO) was designated as the issuing authority. […] To conclude, the existing system is the most effective and in line with our national procedure and no complaints has been put forward. Thus, Sweden has not found any convincing reason to change the current system” (Suedia ar dori să sublinieze că, atunci când o hotărâre este definitivă, toate deciziile ulterioare privind executarea hotărârii în sistemul nostru juridic sunt luate de alte autorități decât instanța. […] În Suedia avem trei autorități diferite de aplicare a legii, competente să coordoneze emiterea MEA: în astfel de cazuri, Direcția de Cooperare Polițienească Internațională (IPO) a fost desemnată ca autoritate emitentă. […] În concluzie, sistemul existent este cel mai eficient și în concordanță cu procedura noastră națională și nu s‑au formulat plângeri în acest sens. Prin urmare, Suedia nu a găsit niciun motiv convingător pentru a schimba sistemul actual).

( 7 ) Denumită în continuare „DGPN”.

( 8 ) Astfel cum se arată în secțiunea e) din MEA, la 4 mai 2012, în Husargatan (Göteborg, Suedia), domnul Poltorak a atacat fizic victima și i‑a înfipt vârful unei mături în ochi, cauzându‑i o ruptură a ligamentului ochiului și a canalului lacrimal, care sângerează în cazul conjunctivitei, precum și fracturarea pereților osoși inferiori și superiori ai cavității orbitale. S‑a reținut forma agravată a acestei infracțiuni ca urmare a durității și a brutalității cu care a acționat condamnatul.

( 9 ) Cauza C‑241/15, EU:2016:385.

( 10 ) Chiar dacă articolul 1 alineatul (1) din decizia‑cadru nu face trimitere la dreptul statelor membre, legătura strânsă dintre expresiile „decizie judiciară” și „autoritate judiciară” ar determina – în opinia instanței de trimitere – interpretarea acestora în mod similar.

( 11 ) În sensul jurisprudenței cu privire la „acte clair”, stabilită în Hotărârea din 6 octombrie 1982, CILFIT(C‑283/81, EU:C:1982:335).

( 12 ) Potrivit jurisprudenței inițiate prin Hotărârea din 27 martie 1963, Da Costa en Schaake NV și alții (C‑28/62-C‑30/62, EU:C:1963:6).

( 13 ) Propunerea de Decizie‑cadru a Consiliului privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, prezentată de Comisie la 19 septembrie 2001 (COM/2001/0522 final – CNS 2001/0215), JO 2001, C 332 E, p. 305.

( 14 ) Hotărârea din 30 mai 2013, F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctul 46).

( 15 ) Hotărârea din 1 iunie 2016, Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:2016:385, punctul 57).

( 16 ) Hotărârea din 28 iulie 2016, J.Z. (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, punctul 35 și jurisprudența citată).

( 17 ) Hotărârea din 14 noiembrie 2013, Baláž (C‑60/12, ECLI:EU:C:2013:733, punctele 24-32).

( 18 ) Hotărârea din 28 iulie 2016, J.Z. (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, punctul 37).

( 19 ) A se vedea prin analogie Hotărârea din 30 iunie 2016, Toma (C‑205/15, EU:2016:499, punctul 33).

( 20 ) Parlamentul European a subliniat interpretările divergente la care a condus expresia „autoritate judiciară” din decizia‑cadru, astfel încât, la 27 februarie 2014, a adoptat o decizie care conține recomandări pentru Comisie cu privire la reformarea MEA și în care critică „lipsa definiției noțiunii «autoritate judiciară» în Decizia‑cadru 2002/584/JAI și în alte instrumente de recunoaștere reciprocă, care a avut ca rezultat adoptarea unor practici diferite de către statele membre, prin care s‑a creat incertitudine și s‑a subminat încrederea reciprocă, fiind cauza multor litigii” [Procedura 2013/2019(INL)]. Parlamentul European solicita Comisiei să formuleze „noi propuneri legislative care să aibă în vedere recomandările detaliate care figurează ca anexă la prezenta decizie și care să prevadă […] a) o procedură prin care o măsură de recunoaștere reciprocă să poată fi validată, dacă este necesar, în statul membru emitent de către un judecător, o instanță, un judecător de instrucție sau un procuror, pentru a soluționa interpretările diferite ale noțiunii «autoritate judiciară» […]”.

( 21 ) În ceea ce privește proporționalitatea în contextul MEA, facem trimitere la Concluziile avocatului general Bot (cu care suntem de acord în totalitate) prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și C‑659/15 PPU, EU:2016:140), punctul 137 și următoarele și în special, în ceea ce privește autoritatea judiciară emitentă, punctele 145-155. A se vedea de asemenea Documentul Consiliului 17195/1/10 REV 1, Revised version of the European handbook on how to issue a European Arrest Warrant din 17 decembrie 2010, p. 14, prin care se solicită autorităților emitente să efectueze o analiză a proporționalității înainte de emiterea MEA.

( 22 ) Problema privind măsura în care Ministerul Public poate fi considerat autoritate judiciară în contextul interpretării deciziei‑cadru nu este analizată în aceste concluzii, ci în cele prezentate în cauza Özçelik, C‑453/16 PPU, aflată pe rolul Curții.

( 23 ) COM/2001/0522 final; a se vedea nota de subsol 13 din prezentele concluzii.

( 24 ) Conform explicației din cuprinsul articolului 3 din propunere: „The procedure of the European arrest warrant is based on the principle of mutual recognition of court judgments. State‑to‑State relations are therefore substantially replaced by court‑to‑court relations between judicial authorities. The term«judicial authority» corresponds, as in the 1957 Convention (cf. Explanatory Report, Article 1), to the judicial authorities as such and the prosecution services, but not to the authorities of police force. The issuing judicial authority will be the judicial authority which has authority to issue the European arrest warrant in the procedural system of the Member State (Article 4)” [„Procedura mandatului european de arestare se bazează pe principiul recunoașterii reciproce a deciziilor judiciare. Prin urmare, relațiile dintre state sunt înlocuite în mod substanțial cu relațiile dintre autoritățile judiciare. Noțiunea «autoritate judiciară» corespunde, la fel ca în Convenția din 1957 (a se vedea Raportul explicativ, articolul 1), autorităților judiciare propriu‑zise și Ministerului Public, autoritățile polițienești fiind excluse. Autoritatea judiciară emitentă este autoritatea judiciară competentă să emită mandatul european de arestare în sistemul procedural al statului membru (articolul 4)”].

( 25 ) Hotărârea din 5 aprilie 2016, Aranyosi și Căldăraru (C‑404/15 și 659/15 PPU, EU:2016:198, punctul 75).

( 26 ) Hotărârea din 1 iunie 2016, Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:2016:385, punctul 33 și jurisprudența citată).

( 27 ) A se vedea punctul 41 din prezentele concluzii și nota de subsol aferentă.

( 28 ) Sublinierea noastră. Expunerea de motive accepta intervenția administrativă în cazuri prevăzute expres: atunci când, în sistemul statului membru în cauză, o autoritate administrativă trebuie să decidă dacă persoana beneficiază de imunitate (articolul 31), atunci când există motive umanitare importante pentru amânarea executării mandatului (articolul 38) sau pentru examinarea garanțiilor oferite de un alt stat membru în sensul că nu se va aplica o pedeapsă cu închisoarea pe viață (articolul 37).

( 29 ) Hotărârea din 24 mai 2016, Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, punctul 27 și jurisprudența citată).

( 30 ) Hotărârea din 30 mai 2013, F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctul 46).

( 31 ) Articolul 31 alineatul (1) litera (a) prevedea: „[Acțiunea comună privind cooperarea judiciară în materie penală include, printre altele:] facilitarea și accelerarea cooperării dintre ministere și autoritățile judiciare sau echivalente competente ale statelor membre, inclusiv, după caz, prin intermediul Eurojust, în ceea ce privește motivele de executare a deciziilor”.

( 32 ) Articolul 82 alineatul (1) litera (d) TFUE prevede: „facilitarea cooperării dintre autoritățile judiciare sau echivalente ale statelor membre în materie de urmărire penală și executare a deciziilor”.

( 33 ) Atât articolul 30 TUE pre‑Lisabona, cât și, în prezent, articolele 87-89 TFUE (incluse în capitolul 5 din titlul V, denumit „Cooperarea polițienească”) reglementează cooperarea polițienească, în cadrul căreia ar putea fi incluse relațiile dintre autoritățile polițienești suedeze și cele analoage din alte state membre. Dimpotrivă, normele privind MEA, printre alte măsuri, sunt încadrate în capitolul 4 din același titlu, denumit„Cooperare judiciară în materie penală”.

( 34 ) Hotărârea din 16 aprilie 2015, Parlamentul/Consiliul (C‑540/13, EU:C:2015:224, punctul 38 și jurisprudența citată).

( 35 ) Ibidem, punctul 44.

( 36 ) Succesoarea DGPN.

( 37 ) International Police Cooperation Division (acronimul „IPO” este folosit în ordonanțele transmise Curții de Rechtbank Amsterdam).

( 38 ) A se vedea punctul 13 din prezentele concluzii.

( 39 ) Evaluation report on the fourth round of mutual evaluations „the practical application of the European Arrest Warrant and corresponding surrender procedures between Member States” (Raportul de evaluare a celei de a patra runde de evaluări reciproce „punerea în aplicare practică a mandatului european de arestare și a procedurilor de predare între statele membre”, Documentul Consiliului nr. 9927/2/08 REV 2), p. 46.

( 40 ) A se vedea punctul 13 și nota de subsol 5 din prezentele concluzii.

( 41 ) Hotărârea din 30 mai 2013, F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, punctul 46).

( 42 ) Hotărârea din 6 octombrie 2015, Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, punctul 27) și Hotărârea din 15 septembrie 1998, Ansaldo Energia și alții (C‑279/96, C‑280/96 și C‑281/96, EU:C:1998:403, punctul 16), care face trimitere la Hotărârile inovatoare din 16 decembrie 1976, Rewe (33/76, EU:C:1976:188, punctul 5) și Comet (45/76, EU:C:1976:191, punctele 13 și 16), precum și la Hotărârea din 14 decembrie 1995, Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, punctul 12).

( 43 ) Prezentate la 13 iulie 2016 în cauzele Eco‑Emballages și Melitta France și alții (C‑313/15 și C‑530/15, EU:C:2016:551, punctul 56).