Părţi

Motivele

Dizpozitiv



Părţi

În cauza T-214/06,

Imperial Chemical Industries Ltd, fostă Imperial Chemical Industries plc, cu sediul în Londra (Regatul Unit), reprezentată inițial de D. Anderson, QC, de H. Rosenblatt și de B. Lebrun, avocați, de W. Turner, de S. Berwick și de T. Soames, solicitors, ulterior de R. Wesseling și de C. Swaak și în final de R. Wesseling, de C. Swaak și de F. ten Have, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de V. Bottka, de I. Chatzigiannis și de F. Amato, ulterior de V. Bottka, de I. Chatzigiannis și de F. Arbault, și în final de V. Bottka și de J. Bourke, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare a articolului 2 litera (c) din Decizia C(2006) 2098 final a Comisiei din 31 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (Cauza COMP/F/38.645 – Metacrilați) sau, în subsidiar, de reducere a cuantumului amenzii aplicate în temeiul acestei dispoziții,

TRIBUNALUL (Camera a treia),

compus din domnul O. Czúcz, președinte, doamna I. Labucka (raportor) și domnul D. Gratsias, judecători,

grefier: domnul N. Rosner, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 noiembrie 2011,

pronunță prezenta

Hotărâre

Motivele

Istoricul cauzei

1. Prin Decizia C(2006) 2098 final a Comisiei din 31 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.645 – Metacrilați) (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Comunităților Europene a constatat în special că un anumit număr de întreprinderi încălcaseră articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea, în cursul unor diverse perioade cuprinse între 23 ianuarie 1997 și 12 septembrie 2002, la un ansamblu de acorduri și de practici concertate anticoncurențiale în sectorul metacrilaților, care acoperă întregul teritoriu al SEE (articolul 1 din decizia atacată).

2. Potrivit deciziei atacate, era vorba despre o încălcare unică și continuă având ca obiect următoarele trei produse din polimetacrilat de metil (denumit în continuare „PMMA”): compușii pentru turnare, plăcile masive și plăcile pentru uz sanitar. Din decizia atacată reiese că aceste trei produse din PMMA sunt distincte atât din punct de vedere fizic, cât și din punct de vedere chimic și au utilizări diferite, dar pot fi considerate ca reprezentând unul și același grup de produse omogen datorită materiei lor prime comune, metacrilatul de metil (denumit în continuare „MMA”) [considerentele (4) și (8) ale deciziei atacate].

3. Potrivit deciziei atacate, încălcarea în cauză a constat în discuții cu privire la prețuri, precum și în încheierea, punerea în aplicare și monitorizarea unor acorduri cu privire la prețuri care prevedeau fie majorări, fie, cel puțin, o stabilizare a nivelului de prețuri existent, în examinarea transferării costului serviciilor suplimentare asupra cumpărătorilor, în schimbul de informații importante din punct de vedere comercial și confidențiale cu privire la piețe și/sau la întreprinderi, ca de altfel și în participarea la reuniuni regulate și la alte contacte destinate să faciliteze încălcarea [articolul 1 și considerentele (1)-(3) ale deciziei atacate].

4. Destinatarele deciziei atacate au fost Degussa AG, Röhm GmbH & Co. KG și Para-Chemie GmbH (denumite în continuare, împreună, „Degussa”), Total SA, Elf Aquitaine SA, Arkema SA (fostă Atofina SA), Altuglas International SA și Altumax Europe SAS (denumite în continuare, împreună, „Atofina”), Lucite International Ltd și Lucite International UK Ltd (denumite în continuare, împreună, „Lucite”), Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics NV și Quinn Plastics GmbH (denumite în continuare, împreună, „Barlo”), precum și reclamanta, Imperial Chemical Industries Ltd (fostă Imperial Chemical Industries plc).

5. Reclamanta este societatea-mamă a grupului Imperial Chemical Industries și producător de produse chimice specializate. Din 1990, producția sau vânzarea produselor vizate în decizia atacată în cadrul grupului a fost încredințată ICI Acrylics, unitate comercială distinctă, dar neconstituită ca societate. Prin contractul încheiat la 3 octombrie 1999, activitățile și activele ICI Acrylics au fost vândute Ineos Acrylics UK Parent Co. 2 Ltd și Ineos Acrylics UK Trader Ltd, devenite ulterior Lucite International Holdings Ltd și, respectiv, Lucite International UK Ltd.

6. Investigația care a condus la adoptarea deciziei atacate a fost inițiată ca urmare a introducerii de către Degussa, la 20 decembrie 2002, a unei cereri de imunitate în temeiul Comunicării Comisiei din 19 februarie 2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

7. La 25 și 26 martie 2003, Comisia a efectuat inspecții în incintele Atofina, ale Barlo, ale Degussa și ale Lucite.

8. Atofina și Lucite au formulat, la 3 aprilie și, respectiv, la 11 iulie 2003, o cerere de imunitate sau de reducere a cuantumului amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea [considerentul (66) al deciziei atacate].

9. Prin scrisoarea din 8 mai 2003, Comisia a răspuns la întrebarea adresată de Lucite, și anume dacă aceasta din urmă trebuia să contacteze reclamanta și să îi acorde acces la angajații săi și la documentele sale pentru a-i permite să își pregătească apărarea.

10. La 29 iulie 2004, Comisia a adresat mai multor întreprinderi, printre care și reclamanta, o solicitare de informații, conform articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167). Este vorba despre prima măsură de investigare adresată reclamantei în cadrul investigației.

11. La 18 octombrie 2004, reclamanta a formulat o cerere de reducere a cuantumului amenzii în conformitate cu Comunicarea privind cooperarea. La 11 august 2005, Comisia a informat-o cu privire la respingerea cererii sale.

12. La 17 august 2005, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile referitoare la o încălcare unică și continuă având ca obiect MMA, precum și compușii pentru turnare din PMMA, plăcile masive din PMMA și plăcile pentru uz sanitar din PMMA și a adresat-o, printre altele, reclamantei și Lucite. Considerând că vânzarea ICI Acrylics către Ineos (devenită Lucite) a avut loc la 1 octombrie 1999, Comisia a reținut 30 septembrie 1999 drept data încetării încălcării imputate reclamantei.

13. Răspunsul reclamantei la comunicarea privind obiecțiunile datează din 4 noiembrie 2005.

14. La 15 și 16 decembrie 2005 a avut loc o audiere.

15. Prin scrisoarea din 10 februarie 2006, drept răspuns la o cerere a Comisiei, Lucite a furnizat clarificări cu privire la data achiziționării ICI Acrylics.

16. Prin scrisoarea din 13 februarie 2006, Comisia a comunicat reclamantei scrisoarea menționată la punctul 15 de mai sus, pentru a-și prezenta observațiile.

17. Prin scrisoarea din 17 februarie 2006, reclamanta a depus observații.

18. La 31 mai 2006, Comisia a adoptat decizia atacată. În cadrul acesteia, Comisia a renunțat la unele dintre obiecțiunile reținute în comunicarea privind obiecțiunile, în special la obiecțiunile reținute împotriva tuturor societăților în cauză în ceea ce privește partea încălcării referitoare la MMA [considerentul (93) al deciziei atacate].

19. Articolul 1 litera (i) din decizia atacată prevede că reclamanta a participat la încălcarea descrisă la punctele 2 și 3 de mai sus în perioada cuprinsă între 23 ianuarie 1997 și 1 noiembrie 1999.

20. Comisia a considerat, în special, că reclamanta este persoana juridică din care făcea parte, la momentul faptelor, unitatea comercială care a săvârșit încălcarea în cauză, mai precis ICI Acrylics. În consecință, Comisia a constatat că trebuie să se considere că reclamanta este o întreprindere, în sensul articolului 81 CE, care participă la comportamentele coluzive în cauză și că, prin urmare, decizia atacată trebuia să îi fie adresată și acesteia [considerentele (288)-(290) ale deciziei atacate].

21. În ceea ce privește data încheierii perioadei de încălcare imputate reclamantei, Comisia a menționat că, având în vedere răspunsul Lucite la comunicarea privind obiecțiunile, a reținut data de 2 noiembrie 1999, data la care a avut loc transmiterea proprietății asupra ICI Acrylics, pentru delimitarea răspunderii între reclamantă și Lucite [considerentul (291) al deciziei atacate]. În consecință, Comisia a reținut 1 noiembrie 1999 drept data încetării încălcării imputate reclamantei, precizând că această modificare în raport cu comunicarea privind obiecțiunile nu avusese nicio incidență asupra cuantumului amenzii [considerentul (292) al deciziei atacate].

22. Prin articolul 2 litera (c) din decizia atacată se aplică reclamantei o amendă de 91 406 250 de euro.

23. În ceea ce privește calcularea cuantumului amenzii, în primul rând, Comisia a examinat gravitatea încălcării și a constatat, mai întâi, că, având în vedere natura încălcării și faptul că aceasta acoperea întregul teritoriu al SEE, era vorba despre o încălcare foarte gravă în sensul Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) CO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile directoare”) [considerentele (319)-(331) ale deciziei atacate].

24. În continuare, aceasta a apreciat că, în categoria încălcărilor foarte grave, era posibil ca întreprinderilor să li se aplice un tratament diferențiat care să țină seama de capacitatea economică reală a autorilor încălcărilor de a produce un prejudiciu semnificativ concurenței. În acest scop, Comisia a constatat că, în speță, întreprinderile în cauză „[puteau] fi împărțite în [trei] categorii în funcție de ponderea corespunzătoare a acestora în cifra de afaceri realizată din vânzarea produselor din PMMA pentru care participa[seră] la înțelegere”, luând ca referință cifra de afaceri realizată de aceste produse în 2000 la nivelul SEE. Comisia a le-a încadrat pe reclamantă și pe Lucite în cea de a doua categorie, având în vedere cifra de afaceri a Lucite realizată în 2000 de cele trei produse din PMMA vizate (105,98 milioane de euro), și a stabilit cuantumurile de plecare ale amenzilor acestora la 32,5 milioane de euro [considerentele (332)-(336) ale deciziei atacate].

25. Pe de altă parte, Comisia a statuat că, în cadrul categoriei de încălcări foarte grave, scala amenzilor care pot fi aplicate permite de asemenea stabilirea cuantumului amenzilor la un nivel care să asigure faptul că acestea au un efect suficient de descurajator, ținând seama de dimensiunea și de puterea economică a fiecărei întreprinderi. Având în vedere cifra de afaceri totală a reclamantei în 2005 (8,49 miliarde de euro), Comisia a aplicat un factor multiplicator de 1,5 la cuantumul de plecare al amenzii acesteia, ceea ce a ridicat acest cuantum la 48,75 milioane de euro.

26. În al doilea rând, Comisia a examinat durata încălcării și a constatat că, întrucât reclamanta participase la încălcare timp de doi ani și trei luni, cuantumul de bază al amenzii acesteia trebuia majorat cu 25 %. Astfel, cuantumul de bază al amenzii calculate pentru reclamantă a ajuns la 60 937 500 de euro [considerentele (351)-(354) ale deciziei atacate].

27. În al treilea rând, Comisia a examinat eventuala prezență a unor circumstanțe agravante sau atenuante. În ceea ce privește reclamanta, având în vedere existența a două decizii anterioare a căror destinatară era aceasta, Comisia a constatat că, prin săvârșirea unei încălcări de același tip, îi erau imputate încălcări repetate și a decis majorarea cu 50 % a cuantumului de bază al amenzii aplicate acesteia [considerentele (355)-(369) ale deciziei atacate]. În plus, Comisia a respins circumstanțele atenuante invocate de reclamantă. În consecință, cuantumul amenzii acesteia a fost stabilit la 91 406 250 de euro, cuantum care nu depășește pragul de 10 % din cifra sa de afaceri, prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 [considerentele (372)-(398) ale deciziei atacate].

28. În ultimul rând, Comisia a aplicat Comunicarea privind cooperarea, amintind că cererea reclamantei întemeiată pe această comunicare fusese respinsă. În ceea ce privește celelalte întreprinderi care au formulat o cerere în acest temei, Comisia a acordat, pe de o parte, Degussa o imunitate totală la amenzi și, pe de altă parte, reduceri ale cuantumului amenzilor Atofina și Lucite.

29. Ținând seama de respingerea cererii reclamantei, cuantumul final al amenzii care a fost aplicată reclamantei a fost stabilit, așadar, la 91 406 250 de euro.

Procedura și concluziile părților

30. Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 17 august 2006, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

31. Procedura scrisă a fost declarată terminată la 11 aprilie 2007.

32. Pe baza raportului judecătorului raportor, la 15 septembrie 2011, Tribunalul (Camera a treia) a decis să deschidă procedura orală și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, să invite părțile să răspundă în scris la anumite întrebări. Părțile au răspuns la această solicitare în termenul stabilit.

33. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 8 noiembrie 2011. În ședință, reclamanta a transmis Comisiei și Tribunalului anumite documente pentru susținerea pledoariei. Comisia a emis o obiecțiune cu privire la depunerea unuia dintre aceste documente și Tribunalul a decis să nu îl accepte în dosar. Celelalte documente au fost depuse în dosar, Comisia neavând nicio obiecțiune cu privire la acestea.

34. În plus, în ședință, Tribunalul a invitat Comisia să depună două documente pe care le invocase în cadrul pledoariei sale. Comisia a răspuns la această solicitare în termenul stabilit, iar Tribunalul a invitat reclamanta să își prezinte eventualele observații cu privire la documentele respective. Aceste observații au fost depuse în termenul stabilit.

35. Procedura orală a fost declarată terminată la 15 decembrie 2011.

36. Reclamanta solicită Tribunalului:

— anularea articolului 2 litera (c) din decizia atacată;

— în subsidiar, modificarea articolului 2 litera (c) din decizia atacată în sensul reducerii cuantumului amenzii care i-a fost aplicată;

— obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

37. Comisia solicită Tribunalului:

— respingerea acțiunii ca nefondată;

— obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

38. În cererea introductivă, reclamanta a invocat cinci motive în susținerea acțiunii. Primul motiv este întemeiat pe caracterul insuficient al elementelor de probă a încălcării în ceea ce privește compușii pentru turnare din PMMA. Cel de al doilea motiv este întemeiat pe nemotivarea „cuantumului de bază” al amenzii. Cel de al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a obligației sale de a împărți „cuantumul de bază” între reclamantă și Lucite. Cel de al patrulea motiv este întemeiat pe caracterul necorespunzător al majorării cuantumului de plecare al amenzii în scop disuasiv. Cel de al cincilea motiv este întemeiat pe refuzul nejustificat de a acorda o reducere a cuantumului amenzii în temeiul cooperării cu Comisia. În plus, în ședință, reclamanta a invocat un al șaselea motiv, întemeiat pe durata excesivă a procedurii.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe caracterul insuficient al elementelor de probă a participării reclamantei la încălcare în ceea ce privește compușii pentru turnare din PMMA

39. În cadrul prezentului motiv, reclamanta susține că nu a fost dovedită implicarea sa în încălcare în ceea ce privește unul dintre produsele vizate în decizia atacată, respectiv compușii pentru turnare din PMMA.

40. Astfel cum reiese în mod clar din concluziile formulate în cererea introductivă (a se vedea punctul 36 de mai sus) și astfel cum a confirmat și reclamanta în răspunsul său la o întrebare în scris adresată de Tribunal, în pofida argumentelor formulate în cadrul prezentului motiv, reclamanta nu solicită anularea articolului 1 din decizia atacată întrucât o declară răspunzătoare pentru încălcarea în discuție. Prezentul motiv este, în schimb, invocat în susținerea cererii sale de reducere a cuantumului amenzii aplicate la articolul 2 din decizia atacată. Astfel, reclamanta consideră că faptul că o întreprindere nu a participat la toate elementele constitutive ale înțelegerii trebuie să fie luat în considerare la aprecierea gravității încălcării și la stabilirea cuantumului amenzii. În opinia reclamantei, cuantumul amenzii ar trebui, prin urmare, să fie redus astfel încât să reflecte proporția pe care o reprezintă compușii pentru turnare din PMMA în valoarea sau în volumul global al celor trei produse vizate (potrivit susținerilor reclamantei, 44 % sau, respectiv, 36 %).

41. În această privință, trebuie amintit că, la articolul 1 din decizia atacată, reclamanta este considerată răspunzătoare pentru un „ansamblu de acorduri și de practici concertate anticoncurențiale în sectorul metacrilaților”. Interpretată în lumina motivării deciziei respective, în special a considerentelor (2) și (222)-(225) ale acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 17 septembrie 2007, Microsoft/Comisia, T-201/04, Rep., p. II-3601, punctul 1258 și jurisprudența citată), la această dispoziție, reclamanta este considerată răspunzătoare pentru participarea, în perioada în discuție, la o încălcare unică și continuă având ca obiect compușii pentru turnare din PMMA, plăcile masive din PMMA și plăcile pentru uz sanitar din PMMA.

42. Cuantumul amenzii aplicate reclamantei a fost stabilit în funcție de gravitatea unei astfel de încălcări. În mod special, din considerentul (333) al deciziei atacate reiese că, în cadrul stabilirii cuantumului de plecare al amenzii reclamantei, Comisia a ținut seama de cifra de afaceri realizată din vânzarea produselor din PMMA pentru care ea participase la înțelegere și, prin urmare, potrivit Comisiei, a tuturor celor trei produse sus-menționate.

43. Așadar, trebuie să se constate că, deși reclamanta nu solicită anularea articolului 1 din decizia atacată (a se vedea punctul 40 de mai sus), prezentul motiv, presupunând că ar fi întemeiat, ar fi de natură să determine reducerea cuantumului amenzii sale și, mai precis, a cuantumului de plecare al acesteia. Astfel, după cum amintește reclamanta, faptul că o întreprindere nu a participat la toate elementele constitutive ale unei înțelegeri trebuie luat în considerare la aprecierea gravității încălcării și, dacă este cazul, la stabilirea cuantumului amenzii (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C-49/92 P, Rec., p. I-4125, punctul 90, și Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P și C-219/00 P, Rec., p. I-123, punctul 86). Potrivit jurisprudenței, această apreciere trebuie să fie făcută în stadiul stabilirii cuantumului de plecare specific al amenzii (Hotărârea Tribunalului din 19 mai 2010, IMI și alții/Comisia, T-18/05, Rep., p. II-1769, punctul 164).

44. În susținerea cererii sale, reclamanta arată, în esență, că, în ceea ce privește compușii pentru turnare din PMMA în perioada în care era proprietară a ICI Acrylics, Comisia s-a întemeiat exclusiv pe declarațiile nedovedite ale unei întreprinderi care a formulat o cerere de imunitate sau de reducere a cuantumului amenzii și pe faptul că avuseseră loc reuniuni. În opinia reclamantei, aceste elemente nu corespund „standardului de probă” impus prin jurisprudență.

45. În opinia acesteia, numai probele referitoare la o reuniune care a avut loc la 26 octombrie 1999, menționată în considerentul (124) al deciziei atacate, ar putea să corespundă, eventual, „standardului” menționat, întrucât Comisia se bazează pe două întreprinderi care au formulat o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea, precum și pe un document din perioada reuniunii respective. Reclamanta susține însă că această reuniune nu poate fi invocată în privința sa, în caz contrar aducându-se atingere dreptului său la apărare. Astfel, în comunicarea privind obiecțiunile, care a reținut drept dată a încetării încălcării imputate reclamantei 30 septembrie 1999 [a se vedea considerentul (291) al deciziei atacate], această reuniune ar fi fost invocată de Comisie împotriva unui alt participant la încălcare, și anume Lucite. În consecință, reclamanta nu ar fi avut posibilitatea de a se apăra în mod util în ceea ce privește susținerile și probele referitoare la această reuniune.

46. Trebuie să se sublinieze că argumentul sus-menționat, referitor la o încălcare a dreptului la apărare al reclamantei, este invocat exclusiv pentru a contesta opozabilitatea față de aceasta a reuniunii din 26 octombrie 1999 și a probelor referitoare la reuniune, în cadrul aprecierii gravității încălcării pe care a săvârșit-o. Mai precis, reclamanta nu solicită anularea deciziei atacate întrucât aceasta reține, în ceea ce o privește, o durată a încălcării mai lungă decât cea stabilită în comunicarea privind obiecțiunile, din cauza unei pretinse încălcări a dreptului său la apărare.

47. Prin urmare, trebuie să se sublinieze că o eventuală constatare a unei încălcări a dreptului la apărare al reclamantei nu poate avea nicio consecință pentru soluționarea prezentului litigiu în cazul în care ar rezulta că, făcând chiar abstracție de reuniunea din 26 octombrie 1999, probele strânse de Comisie erau suficiente pentru a stabili implicarea reclamantei în partea încălcării referitoare la compușii pentru turnare din PMMA.

48. În aceste condiții, pentru motive de economie a procedurii, trebuie să se examineze prezentul motiv fără a se ține seama de reuniunea sus-menționată.

49. În această privință, este necesar să se sublinieze că, potrivit deciziei atacate, încălcarea unică și continuă în cauză a constat „într-o serie de comportamente care pot fi calificate drept acorduri sau practici concertate, care aveau ca obiect cele trei produse vizate și care demonstrau exercitarea continuă a unei anumite linii de conduită având ca obiect restrângerea concurenței” [considerentul (222) al deciziei atacate]. Ținând seama de caracteristicile comune ale acordurilor anticoncurențiale cu privire la cele trei produse vizate, enumerate în considerentul (223) al deciziei atacate, Comisia a apreciat că, „deși [aceste trei produse] prezintă caracteristici diferite și se poate considera că aparțin unor piețe diferite ale produselor, există legături suficiente pentru a-i permite să concluzioneze că producătorii [produselor respective] au aderat la un proiect comun care determina liniile lor de acțiune pe piață și limita comportamentul lor comercial respectiv”. Potrivit Comisiei, „[î]ncălcarea a constat într-un ansamblu de comportamente care au un proiect comun și un obiectiv economic unic, respectiv să se evite evoluția normală a prețurilor celor trei produse din PMMA în SEE” [considerentul (224) al deciziei atacate].

50. Printre „caracteristicile comune” vizate în considerentul (223) al deciziei atacate, Comisia a reținut în mod special:

— „un nucleu dur, constituit din aceleași întreprinderi [și anume] Atofina, ICI (ulterior Lucite) și Degussa”;

— faptul că acești trei producători europeni principali erau „producători complet integrați” și „foarte aten[ți] la repercusiunile acordurilor anticoncurențiale pentru fiecare dintre aceste produse, [astfel încât] încheierea unei înțelegeri cu privire la un singur produs dintre acestea a influențat în mod automat structura costurilor și/sau prețurile celorlalte produse”;

— faptul că „uneori reuniunile și contactele erau consacrate la cel puțin două din trei produse din PMMA”, această legătură reieșind „din numeroase reuniuni referitoare atât la PMMA-compușii pentru turnare, cât și la PMMA-plăcile masive”;

— faptul că „anumiți reprezentanți ai întreprinderilor implicate în acordurile anticoncurențiale erau responsabili pentru mai multe produse vizate de investigație și, prin urmare, erau la curent sau nu puteau să nu fie la curent cu existența [unor astfel de acorduri] referitoare la mai multe produse”. În acest context, Comisia l-a menționat în mod special pe „domnul [D.], vicepreședinte al Global Monomers și al EAME în cadrul ICI Acrylics, care asista[se] de asemenea la reuniuni consacrate [compușilor pentru turnare din PMMA și plăcilor masive din PMMA]”, dintre care mai multe reuniuni au avut loc în perioada de încălcare imputabilă reclamantei;

— faptul că pentru cele trei produse vizate se aplicau aceleași mecanisme de funcționare a înțelegerii.

51. În ceea ce privește în mod special coluziunea referitoare la compușii pentru turnare din PMMA în perioada examinată, părțile nu contestă că, exceptând reuniunea din 26 octombrie 1999 (a se vedea punctul 48 de mai sus), constatările Comisiei sunt întemeiate pe paisprezece reuniuni, care ar fi avut loc între 23 ianuarie 1997 și vara anului 1999 [a se vedea considerentele (110)-(123) ale deciziei atacate]. Pe de altă parte, este clar că prezența reclamantei este invocată numai în ceea ce privește zece dintre aceste reuniuni și nu este invocată, așadar, în ceea ce privește cele patru reuniuni vizate în considerentele (112), (114), (117) și (121) ale deciziei atacate.

52. Prin urmare, este necesar să se examineze dacă elementele de probă strânse de Comisie erau suficiente pentru a dovedi participarea reclamantei la această parte a încălcării.

53. În această privință, trebuie amintit că revine Comisiei obligația de a stabili elementele de probă de natură a demonstra, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor constitutive ale unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C-185/95 P, Rec., p. I-8417, punctul 58). În această privință, Comisia trebuie să furnizeze probe precise și concordante pentru a susține convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T-62/98, Rec., p. II-2707, punctul 43 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, Lafarge/Comisia, T-54/03, nepublicată în Repertoriu, punctul 55).

54. Nu este însă obligatoriu ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să îndeplinească această cerință (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T-67/00, T-68/00, T-71/00 și T-78/00, Rec., p. II-2501, punctul 180 și jurisprudența citată).

55. Indiciile invocate de Comisie în decizie cu scopul de a dovedi existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE de către o întreprindere trebuie apreciate nu în mod izolat, ci în ansamblul lor (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia, T-53/03, Rep., p. II-1333, punctul 185 și jurisprudența citată).

56. Trebuie să se ia de asemenea în considerare faptul că activitățile anticoncurențiale se desfășoară în mod clandestin și, în consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada încălcării normelor de concurență (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctele 55-57).

57. Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, este suficient să se demonstreze de către Comisie că întreprinderea în cauză a participat la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri de natură anticoncurențială, fără să se fi opus în mod vădit, pentru a dovedi în mod satisfăcător participarea întreprinderii respective la înțelegere. În cazul în care participarea la asemenea reuniuni a fost dovedită, îi revine întreprinderii respective obligația de a prezenta informații de natură să demonstreze că participarea sa la acele reuniuni era lipsită de orice spirit anticoncurențial, demonstrând că le comunicase concurenților săi că participa la acele reuniuni având o optică diferită de a acestora (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C-199/92 P, Rec., p. I-4287, punctul 155, Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 43 de mai sus, punctul 96, și Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 81).

58. În ceea ce privește argumentele reclamantei referitoare la valoarea declarațiilor făcute în cadrul cererilor în temeiul Comunicării privind cooperarea, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, nicio dispoziție și niciun principiu general al dreptului Uniunii Europene nu interzice Comisiei să invoce împotriva unei întreprinderi declarațiile altor întreprinderi incriminate (Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 și T-335/94, Rec., p. II-931, punctul 512). Declarațiile făcute în cadrul Comunicării privind cooperarea nu pot fi considerate, așadar, lipsite de valoare probantă numai pentru acest motiv (Hotărârea Lafarge/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctele 57 și 58).

59. O anumită neîncredere față de depozițiile voluntare ale principalilor participanți la o înțelegere ilicită este de înțeles, având în vedere că acești participanți ar putea minimiza importanța contribuției lor la încălcare și ar putea maximiza importanța contribuției celorlalți participanți. Totuși, având în vedere logica inerentă a procedurii prevăzute în Comunicarea privind cooperarea, faptul de a solicita beneficiul aplicării acesteia în scopul obținerii unei reduceri a cuantumului amenzii nu determină în mod obligatoriu o incitare la a prezenta elemente de probă denaturate cu privire la ceilalți participanți la înțelegerea incriminată. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării întreprinderii și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea acesteia de a beneficia pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T-120/04, Rec., p. II-4441, punctul 70, și Hotărârea Lafarge/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctul 58).

60. În special, trebuie să se considere că faptul că o persoană mărturisește că a săvârșit o încălcare și recunoaște astfel existența unor fapte care depășesc ceea ce putea fi dedus direct din documentele în discuție implică a priori , în lipsa unor circumstanțe particulare de natură să indice contrariul, că această persoană a luat decizia de a spune adevărul. Astfel, declarațiile care sunt contrare interesului celui care le dă trebuie, în principiu, să fie considerate elemente de probă deosebit de credibile (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 54 de mai sus, punctele 211 și 212, Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2007, Bolloré și alții/Comisia, T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 și T-136/02, Rep., p. II-947, punctul 166, și Hotărârea Lafarge/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctul 59).

61. Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante, declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi acuzate, nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă fără a fi confirmată de alte elemente de probă (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 54 de mai sus, punctul 219, Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T-38/02, Rec., p. II-4407, punctul 285, și Hotărârea Lafarge/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctul 293).

62. În scopul de a examina valoarea probantă a declarațiilor întreprinderilor care au formulat o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea, Tribunalul ia în considerare în special importanța indiciilor concordante care susțin pertinența acestor declarații (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 54 de mai sus, punctul 220, și Hotărârea Peróxidos Orgánicos/Comisia, punctul 59 de mai sus, punctul 70) și inexistența unor indicii că acestea ar fi avut tendința să minimizeze importanța contribuției lor la încălcare și să o maximizeze pe cea a celorlalte întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea Lafarge/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctele 62 și 295).

63. În ceea ce privește întinderea controlului jurisdicțional în speță, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când este sesizat cu o acțiune în anularea unei decizii de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, Tribunalul trebuie să exercite în general un control deplin în ceea ce privește chestiunea dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 26 octombrie 2000, Bayer/Comisia, T-41/96, Rec., p. II-3383, punctul 62 și jurisprudența citată).

64. În plus, existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări, în conformitate cu principiul prezumției de nevinovăție, care, ca principiu general de drept al Uniunii, se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (Hotăr ârea Hüls/Comisia, punctul 57 de mai sus, punctele 149 și 150).

65. Elementele de probă strânse de Comisie în speță trebuie analizate în cadrul acestor observații generale.

66. În această privință, este necesar să se sublinieze că, în ceea ce privește cele zece reuniuni menționate la punctul 51 de mai sus, reclamanta nu contestă nici desfășurarea acestora între concurenți, nici prezența sa la acestea și că nu susține că s-ar fi distanțat în mod public de conținutul lor. În consecință, pentru a se constata răspunderea reclamantei, trebuie să se verifice dacă Comisia a stabilit corespunzător cerințelor legale că aceste reuniuni au avut un obiect vădit anticoncurențial în ceea ce privește compușii pentru turnare din PMMA (a se vedea jurisprudența citată la punctul 57 de mai sus).

67. Este necesar să se constate că descrierea reuniunilor respective este bazată în principal pe declarațiile Degussa, beneficiarul imunității la amendă. Or, aceasta le atribuie în mod clar un conținut vădit anticoncurențial în ceea ce privește compușii pentru turnare din PMMA [a se vedea considerentele (110), (111), (113), (115), (116), (118), (119), (120) și (123)], ceea ce reclamanta nu contestă.

68. Reclamanta susține în schimb, pe de o parte, că aceste declarații nu constituie în sine o dovadă suficientă a încălcării și, pe de altă parte, că nu sunt confirmate de alte elemente de probă.

69. În această privință, trebuie amintit că, astfel cum reiese din jurisprudența citată la punctele 58-60 de mai sus, declarațiile făcute în cadrul politicii de clemență au un rol important. Aceste declarații făcute în numele unor întreprinderi au o forță probantă care nu este neglijabilă, din moment ce induc riscuri juridice și economice considerabile (a se vedea de asemenea Hotărârea Tribunalului din 24 martie 2011, Aalberts Industries și alții/Comisia, T-385/06, Rep., p. II-1223, punctul 47). Cu toate acestea, tot din jurisprudența amintită la punctele 59 și 61 de mai sus reiese că declarațiile făcute de întreprinderi acuzate în cadrul unor cereri formulate în temeiul Comunicării privind cooperarea trebuie apreciate cu prudență și, în general, atunci când sunt contestate, nu se poate considera că au valoare probantă suficientă dacă nu sunt confirmate.

70. Spre deosebire de susținerile reclamantei, declarațiile Degussa în ceea ce privește existența discuțiilor anticoncurențiale referitoare la compușii pentru turnare din PMMA în perioada examinată sunt însă confirmate suficient de alte elemente de probă.

71. În primul rând, este necesar să se insiste asupra faptului că Degussa nu a fost unica sursă de informare a Comisiei. Astfel, descrierea reuniunii din 11 mai 1999 [considerentul (122) al deciziei atacate] este bazată pe o declarație a Lucite. Deși Degussa nu a menționat-o în propria declarație, întrucât nu a fost prezentă la această reuniune, declarația Lucite confirmă totuși susținerea Degussa referitoare la existența unei înțelegeri cu privire la compușii pentru turnare din PMMA în perioada examinată și implicarea reclamantei în aceasta.

72. În al doilea rând, trebuie arătat că, pentru mare parte dintre aceste reuniuni, Comisia a strâns elemente de probă (precum mențiuni în agendă, note de cheltuieli) care atestă desfășurarea reuniunii sau prezența persoanelor în cauză la aceasta. Deși, astfel cum reclamanta susține în mod întemeiat, simplul fapt că între concurenți a avut loc o reuniune nu este suficient pentru a stabili caracterul anticoncurențial al acesteia, trebuie să se considere totuși că este vorba despre elemente care susțin, într-o anumită măsură, declarațiile Degussa.

73. În al treilea rând, în cererea sa din 11 iulie 2003, formulată în temeiul comunicării privind cooperarea, Lucite a făcut declarații care confirmă, în general, existența unei înțelegeri invocate în decizia de inspecție, având ca obiect inclusiv compușii pentru turnare din PMMA, și participarea reclamantei la aceasta.

74. Cu toate că este vorba, desigur, de afirmații generale, aceste afirmații sunt totuși în sensul susținerilor Degussa. Pe de altă parte, trebuie amintit că activele care fac obiectul încălcării, inclusiv documentele și personalul, au fost transmise de la reclamantă la Lucite, astfel încât declarațiile acesteia din urmă cu privire la implicarea reclamantei în încălcare sunt deosebit de relevante.

75. În al patrulea rând, în cererea formulată în temeiul Comunicării privind cooperarea, Atofina a recunoscut că a luat parte la o înțelegere cel puțin începând cu 23 ianuarie 1997, având ca obiect inclusiv compușii pentru turnare din PMMA. În rest, societățile care alcătuiesc întreprinderea Atofina (Arkema, Altuglas și Altumax, pe de o parte, și Total și Elf Aquitaine, pe de altă parte) nu au contestat existența unei astfel de înțelegeri în cadrul acțiunilor lor respective împotriva deciziei atacate (cauzele T-206/06 și T-217/06).

76. Desigur, într-o comunicare a Atofina din 10 iunie 2003, prima reuniune anticoncurențială referitoare la compușii pentru turnare din PMMA, pentru care aceasta menționează prezența ICI Acrylics, este reuniunea din 26 octombrie 1999. Este necesar să se sublinieze însă că, în această comunicare, Atofina afirmă în mod clar că au existat contacte anticoncurențiale referitoare la compușii pentru turnare din PMMA în perioada cuprinsă între 1998 și 2001. În consecință, această declarație confirmă de asemenea declarațiile Degussa în acest sens.

77. În al cincilea rând, trebuie subliniat că, potrivit deciziei atacate, cel puțin șapte dintre cele zece reuniuni analizate priveau atât compușii pentru turnare din PMMA, cât și plăcile masive din PMMA [a se vedea considerentele (110), (111), (115), (116), (118), (119), (120) ale deciziei atacate] și că reclamanta nu contestă caracterul anticoncurențial al acestor reuniuni în ceea ce privește cel de al doilea produs. Este vorba despre un element care de asemenea consolidează credibilitatea declarațiilor Degussa în ceea ce privește descrierea acestor reuniuni anticoncurențiale.

78. În al șaselea rând, la unele dintre reuniunile vizate la punctul 77 de mai sus, inclusiv reuniunea din 23 ianuarie 1997, care este reținută drept data de începere a infracțiunii, a participat domnul D, care deținea o poziție ierarhică superioară în cadrul ICI Acrylics și care era responsabil atât de compușii pentru turnare din PMMA, cât și de plăcile masive din PMMA. Dat fiind că reclamanta nu contestă caracterul anticoncurențial al reuniunilor în ceea ce privește acest al doilea produs și nici aprecierea Comisiei potrivit căreia întreprinderile în cauză au fost „foarte atente la repercusiunile acordurilor anticoncurențiale încheiate, pentru fiecare dintre aceste produse” [a se vedea considerentul (223) al deciziei atacate și punctul 50 a doua liniuță de mai sus], acesta este un indiciu în sensul că compușii pentru turnare din PMMA au fost de asemenea avuți în vedere în cursul acestor reuniuni.

79. Având în vedere aceste elemente, este necesar să se constate că, privite împreună, constituie o serie de indicii suficient de concordante pentru a confirma declarațiile Degussa în ceea ce privește existența unei înțelegeri având ca obiect compușii pentru turnare din PMMA în perioada examinată și participarea reclamantei la aceasta.

80. Argumentele invocate de reclamantă cu privire la pertinența declarațiilor Degussa nu sunt de natură să afecteze această concluzie.

81. Astfel, contrar susținerilor reclamantei, declarațiile Degussa nu pot fi înlăturate pentru simplul motiv că sunt declarații formulate într-o cerere de imunitate, făcute de consilieri ai întreprinderii (a se vedea în special punctele 59 și 60 de mai sus). În plus, chiar dacă, în decizia atacată, Comisia a trebuit efectiv să renunțe la anumite obiecțiuni întemeiate pe declarațiile Degussa (cum ar fi în special toate obiecțiunile referitoare la MMA, materia primă pentru producția de PMMA), totuși afirmațiile acesteia s-au dovedit a fi în ansamblu adevărate, astfel cum reiese din considerațiile precedente. În mod special, drept dovadă, alte trei societăți, și anume reclamanta, Atofina și Lucite, și-au formulat cererile în temeiul Comunicării privind cooperarea în ceea ce privește înțelegerea invocată de Degussa. Pe de altă parte, cu excepția reclamantei în cadrul prezentului motiv, niciuna dintre aceste întreprinderi nu a contestat existența încălcării, în cadrul acțiunii sale formulate împotriva deciziei atacate (cauzele T-206/06, T-217/06 și T-216/06). În special, însăși reclamanta a confirmat în mod implicit pertinența cererii de imunitate a Degussa, din moment ce ea a recunoscut participarea sa la înțelegere în ceea ce privește plăcile masive din PMMA și plăcile pentru uz sanitar din PMMA.

82. Întrucât declarațiile Degussa sunt confirmate într-o măsură suficientă, contrar susținerilor reclamantei, teza sa, potrivit căreia partea încălcării referitoare la compușii pentru turnare din PMMA nu poate fi luată în considerare la aprecierea gravității încălcării sale în vederea stabilirii cuantumului amenzii, nu poate fi reținută.

83. De altfel, este necesar să se sublinieze de asemenea că reclamanta susține în mod neîntemeiat, în esență, că clasificarea încălcării în cauză drept încălcare unică și continuă referitoare la cele trei produse din PMMA, printre care compușii pentru turnare (a se vedea punctul 49 de mai sus), nu poate avea nicio consecință asupra analizei prezentului motiv.

84. În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE poate rezulta nu numai dintr-un act izolat, ci și dintr-o serie de acte sau chiar dintr-un comportament continuu. Această interpretare nu poate fi contestată pentru motivul că unul sau mai multe elemente din această serie de acte sau din acest comportament continuu ar putea constitui ele însele de asemenea, în mod izolat, o încălcare a respectivei dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 43 de mai sus, punctul 81). Atunci când diferitele acțiuni se înscriu într-un „plan de ansamblu” ca urmare a obiectului identic al acestora privind denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, Comisia are dreptul să stabilească răspunderea pentru aceste acțiuni în funcție de participarea la încălcare considerată în ansamblul său (a se vedea Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 258 și jurisprudența citată), chiar dacă se stabilește că aceasta nu a participat direct decât la unul sau la mai multe elemente constitutive ale încălcării (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF și UCB/Comisia, T-101/05 și T-111/05, Rep., p. II-4949, punctul 161 și jurisprudența citată).

85. Potrivit jurisprudenței Curții, pentru a stabili participarea unei întreprinderi la un astfel de acord unic, Comisia trebuie să dovedească că întreprinderea a intenționat să contribuie prin propriul comportament la obiectivele comune urmărite de totalitatea participanților și că a avut cunoștință de comportamentul efectiv, anticipat sau chiar manifestat de alte întreprinderi în urmărirea acelorași scopuri sau că le putea prevedea în mod rezonabil și că era pregătită să accepte riscul care decurge din comportamentele respective (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 43 de mai sus, punctul 87, și Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 83).

86. În aceste împrejurări, pentru a considera că reclamanta este răspunzătoare pentru întreaga încălcare unică și pentru a stabili cuantumul amenzii în consecință, ar fi fost suficient pentru Comisie să stabilească faptul că reclamanta știuse sau ar fi trebuit să știe că, prin participarea la o înțelegere cu privire la plăcile masive din PMMA și plăcile sanitare din PMMA, se alătura unei înțelegeri globale având ca obiect trei produse din PMMA (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, Sigma Tecnologie/Comisia, T-28/99, Rec., p. II-1845, punctul 45, și Hotărârea Bolloré și alții/Comisia, punctul 60 de mai sus, punctul 209).

87. Or, elementele analizate mai sus sunt pe deplin suficiente în acest scop.

88. În special, trebuie amintit că existența contactelor anticoncurențiale cu privire la compușii pentru turnare din PMMA în perioada examinată reiese din declarațiile a trei întreprinderi, și anume Degussa, Lucite și Atofina.

89. Pe de altă parte, reclamanta nu contestă răspunderea sa pentru încălcarea săvârșită, în aceeași perioadă, în ceea ce privește plăcile masive din PMMA și plăcile sanitare din PMMA. De asemenea, reclamanta nu contestă existența în sine a unei încălcări unice. Mai exact, în pofida câtorva argumente fragmentare din replică, reclamanta nici nu încearcă să repună în discuție motivele, menționate la punctele 49 și 50 de mai sus, care au condus Comisia să rețină existența unei încălcări unice.

90. Astfel, reclamanta nu repune în discuție, printre altele, constatările Comisiei potrivit cărora reprezentantul său prezent la reuniuni anticoncurențiale (limitate, potrivit susținerilor sale, la alte produse) era responsabil pentru mai multe produse vizate de investigație și, „prin urmare, era la curent sau nu putea să nu fie la curent” cu existența unor astfel de acorduri care aveau ca obiect mai multe produse. De asemenea, reclamanta nu contestă afirmația Comisiei potrivit căreia ea era un producător „complet integrat” și „foarte aten[t] la repercusiunile acordurilor anticoncurențiale încheiate pentru fiecare dintre aceste produse” (a se vedea punctul 50 de mai sus, a doua și a patra liniuță).

91. Or, chiar presupunând că elementele strânse de Comisie nu au fost suficiente pentru a stabili implicarea directă a reclamantei în partea înțelegerii referitoare la compușii pentru turnare din PMMA, ele sunt pe deplin suficiente cel puțin pentru a demonstra existența contactelor anticoncurențiale cu privire la acest produs în perioada examinată și că încălcarea unică viza de asemenea acest produs. Aceasta reiese în mod special din declarațiile concordante ale trei întreprinderi, și anume Degussa, Lucite și Atofina.

92. Aceste considerații sunt suficiente pentru a demonstra cel puțin că reclamanta știuse sau ar fi trebuit să știe că, prin participarea la o înțelegere cu privire la plăcile masive din PMMA și plăcile sanitare din PMMA, se alătura unei înțelegeri globale având ca obiect trei produse din PMMA.

93. Or, într-o astfel de ipoteză, răspunderea sa pentru încălcarea unică în integralitatea sa putea fi luată în considerare la aprecierea gravității încălcării în vederea stabilirii cuantumului amenzii, astfel încât cererea de reducere a acesteia, în acest temei, trebuie respinsă.

94. În sfârșit, din ansamblul considerațiilor precedente reiese că nerespectarea dreptului la apărare al reclamantei în ceea ce privește reuniunea din 26 octombrie 1999 nu ar avea nicio consecință practică pentru evaluarea prezentului motiv, iar critica reclamantei cu privire la acest aspect trebuie respinsă, așadar, ca fiind inoperantă.

95. Prin urmare, primul motiv trebuie respins, întrucât urmărește să susțină, pe de o parte, cererea de anulare a articolului 2 din decizia atacată și, pe de altă parte, cererea de reducere a cuantumului amenzii în temeiul competenței de fond a Tribunalului.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe nemotivarea deciziei atacate în ceea ce privește „cuantumul de bază” al amenzii

96. Reclamanta reproșează Comisiei că nu a explicat modalitățile de stabilire a cuantumului de plecare al amenzii (32,5 milioane de euro), prevăzut în considerentul (336) al deciziei atacate, și că a împiedicat-o, împiedicând și Tribunalul, să examineze decizia atacată în ceea ce privește „parametrul cel mai important” al stabilirii cuantumului amenzii. Astfel, Comisia s-ar fi limitat să furnizeze motivele pentru care a calificat încălcarea drept foarte gravă și să împartă întreprinderile în trei categorii în funcție de dimensiunile lor relative. Comisia nu ar fi explicat însă cum a ajuns la cuantumurile atribuite fiecăreia dintre aceste categorii și nici de ce cuantumul stabilit pentru reclamantă depășește în mod semnificativ pragul de 20 de milioane stabilit de Liniile directoare pentru încălcările foarte grave. Astfel, Comisia nu și-ar fi îndeplinit obligația de motivare care îi revine în temeiul articolului 253 CE.

97. În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, cerința formalității substanțiale reprezentate de obligația de motivare este îndeplinită în ceea ce privește calculul cuantumului amenzii aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 atunci când Comisia precizează în decizia sa criteriile de apreciere care i-au permis să măsoare gravitatea și durata încălcării (a se vedea prin analogie, Hotărârile Curții din 16 noiembrie 2000, KNP BT/Comisia, C-248/98 P, Rec., p. I-9641, punctul 42, și Sarrió/Comisia, C-291/98 P, Rec., p. I-9991, punctul 73, și Hotărârea Curții din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P-C-252/99 P și C-254/99 P, Rec., p. I-8375, punctul 463).

98. În speță, reclamanta însăși recunoaște că, în decizia atacată, Comisia a precizat, pe de o parte, motivele pentru care a calificat încălcarea drept foarte gravă și, pe de altă parte, motivele pentru care a decis să împartă întreprinderile în cauză în trei categorii și să diferențieze cuantumurile de plecare ale amenzii atribuite fiecăreia dintre categorii.

99. Pe de altă parte, examinarea considerentelor (319)-(336) ale deciziei atacate permite să se constate că Comisia a furnizat efectiv o motivare suficientă în această privință. Mai precis, reiese cu claritate din decizia atacată că cuantumul de plecare este întemeiat în principal pe natura încălcării, stabilită ținând seama de caracteristicile principale ale acesteia expuse la punctul 4.2 al deciziei atacate [a se vedea considerentul (320) al deciziei atacate], pe mărimea pieței geografice relevante, respectiv teritoriul SEE [a se vedea considerentul (330) al deciziei atacate], și pe aplicarea unui tratament diferențiat întreprinderilor în cauză pentru a se ține seama de capacitatea economică reală a acestora de a cauza prejudicii importante concurenței, apreciată în raport cu cifrele de afaceri realizate de vânzarea de produse din PMMA, în legătură cu care participaseră la înțelegerea în cauză [a se vedea considerentele (332)-(334) ale deciziei atacate]. În acest din urmă context, Comisia a menționat de asemenea mărimea întregii piețe a produselor din PMMA în 2000 și în 2002, exprimată în volum și în valoare [a se vedea considerentul (333) al deciziei atacate]. În aceste condiții, susținerea reclamantei, potrivit căreia Comisia nu ar fi arătat motivele pentru care gravitatea încălcării imputate reclamantei justifică impunerea unui astfel de cuantum de plecare, este neîntemeiată în fapt.

100. În măsura în care reclamanta critică lipsa unei justificări speciale pentru cuantumul de 32,5 milioane de euro, atribuit întreprinderilor încadrate, la fel ca ea, în cea de a doua categorie, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, cerințele obligației de motivare nu impun Comisiei să indice în decizie elementele cifrice referitoare la modul de calcul al amenzilor (Hotărârea Sarrió/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctul 80, și Hotărârea din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctul 464). În consecință, Comisia nu era obligată, în temeiul articolului 253 CE, să justifice suplimentar alegerea cuantumului de 32,5 milioane de euro drept cuantum de plecare al amenzii stabilit pentru reclamantă (a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Microsoft/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 1361).

101. În ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia, în esență, jurisprudența citată la punctul 100 de mai sus nu ar fi aplicabilă în speță, ținând seama de nivelul cuantumului de plecare al amenzii, este suficient să se arate că această jurisprudență a fost aplicată și într-o cauză în care Comisia stabilise un cuantum de plecare cu mult superior celui din prezenta cauză (Hotărârea Microsoft/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 1361). De asemenea, susținerea reclamantei potrivit căreia cuantumul de plecare al amenzii sale ar depăși „în mod semnificativ” pragul de 20 milioane de euro stabilit pentru încălcările foarte grave nu este de natură să modifice aprecierea de la punctul 100 de mai sus. De altfel, trebuie amintit că limita menționată constituie doar un cuantum minim prevăzut de Liniile directoare pentru astfel de încălcări, întrucât acestea prevăd că „amenzi[le] posibile” ating „peste 20 de milioane de [euro]”.

102. Prin urmare, cel de al doilea motiv trebuie respins întrucât urmărește să susțină cererea de anulare a articolului 2 al deciziei atacate. Pe de altă parte, elementele invocate în cadrul acestui motiv nu pe rmit nici să se justifice reducerea cuantumului amenzii în temeiul competenței de fond a Tribunalului.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe neîndeplinirea de către Comisie a obligației sale de a împărți „cuantumul de bază” între reclamantă și Lucite

103. Reclamanta subliniază că ea însăși și Lucite au participat în mod consecutiv la încălcarea presupusă în calitate de proprietari succesivi ai unuia și aceluiași ansamblu de active care fac obiectul încălcării și că, prin urmare, au contribuit la o „singură gravitate” a încălcării. În consecință, în opinia reclamantei, cuantumul amenzii corespunzătoare pentru această „singură gravitate” ar fi trebuit să fie împărțit între ele pentru a se evita să se ia în considerare de două ori „impactul veritabil al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței”, criteriu pertinent pentru stabilirea gravității încălcării potrivit Liniilor directoare. Or, cuantumul amenzii ar fi fost calculat ca și cum reclamanta și Lucite ar fi avut fiecare un impact distinct și simultan asupra concurenței. Această metodă de calcul ar fi dat naștere unei amenzi ‐ pentru o încălcare unică ‐ de un cuantum considerabil superior numai pentru că o întreprindere își schimbase proprietarul, iar nu din cauza vreunui prejudiciu suplimentar adus concurenței sau a vreunei erori săvârșite de reclamantă. Astfel, Comisia ar fi încălcat principiile egalității de tratament și proporționalității.

104. În această privință, este necesar, mai întâi, să se respingă argumentația Comisiei potrivit căreia prezentul motiv este inadmisibil. Astfel, acest motiv este invocat în susținerea concluziilor menționate la punctul 36 de mai sus și, presupunând că este fondat, ar determina reducerea cuantumului amenzii aplicate reclamantei. Astfel, contrar susținerilor Comisiei, reclamanta contestă cuantumul propriei amenzi, iar nu cuantumul amenzii aplicate unui terț.

105. În continuare, este necesar să se sublinieze că, deși titlul prezentului motiv face referire la „cuantumul de bază” al amenzii, reiese cu claritate din memoriile reclamantei că acest motiv vizează numai „elementul gravitate al amenzii”, și anume, mai precis, cuantumul de plecare al amenzii, de 32,5 milioane de euro, stabilit în considerentul (336) al deciziei atacate. În rest, reclamanta nu contestă, în cadrul prezentului motiv, aprecierile Comisiei menționate la punctele 25 și 26 de mai sus.

106. Prin urmare, trebuie să se examineze dacă, astfel cum susține reclamanta, Comisia era obligată să împartă între reclamantă și Lucite un astfel de cuantum de plecare al amenzii.

107. Trebuie amintit că, potrivit deciziei atacate, reclamanta și Lucite au participat la încălcare cu același active ale ICI Acrylics, entitatea care a fost transmisă de prima întreprindere către cea de a doua la 2 noiembrie 1999, mai concret, aproximativ la jumătatea perioadei de încălcare. Această dată a constituit de altfel o dată de „delimitare” a răspunderii între reclamantă și Lucite pentru încălcare (a se vedea punctul 21 de mai sus). În plus, în cadrul aplicării tratamentului diferențiat acestor două întreprinderi, Comisia a ținut seama de aceeași cifră de afaceri, realizată de Lucite în 2000. Pe baza acesteia, a stabilit cuantumurile de plecare ale amenzilor lor la 32,5 milioane de euro fiecare [a se vedea considerentele (334) și (336) ale deciziei atacate].

108. În aceste condiții, se poate presupune în mod rezonabil că, în cazul în care proprietarul ICI Acrylics nu s-ar fi schimbat, aplicarea aceleiași metode de calcul al cuantumului amenzii ar fi determinat Comisia să stabilească un singur cuantum de plecare al amenzii de 32,5 milioane de euro, pe care l-ar fi atribuit unui astfel de proprietar unic. În consecință, susținerea reclamantei potrivit căreia cesionarea ICI Acrylics a influențat în sine cuantumul total al amenzilor aplicate în decizia atacată este întemeiată.

109. Prin urmare, teza reclamantei potrivit căreia Comisia ar fi trebuit să procedeze în mod diferit și să împartă cuantumul de plecare între cele două întreprinderi în cauză trebuie respinsă.

110. În primul rând, această teză este întemeiată în esență pe premisa că aprecierea gravității încălcării ar trebui să fie strict corelată cu „impactul asupra concurenței” sau cu „prejudiciul” adus acesteia și că, în consecință, reclamanta și Lucite, în calitate de proprietari succesivi ai ICI Acrylics au contribuit la o „singură gravitate” a încălcării. Cu privire la acest aspect, reclamanta se bazează pe modul de redactare a Liniilor directoare, potrivit cărora, la aprecierea gravității încălcării, ar trebui să se țină seama de „impactul real […] al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței”.

111. Această premisă este însă eronată.

112. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, efectul unei practici anticoncurențiale nu este, în sine, un criteriu hotărâtor în aprecierea cuantumului adecvat al amenzii (Hotărârea Curții din 2 octombrie 2003, Thyssen Stahl/Comisia, C-194/99 P, Rec., p. I-10821, punctul 118, și Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia, C-534/07 P, Rep., p. I-7415, punctul 96). Gravitatea încălcărilor trebuie stabilită în funcție de numeroase elemente, precum împrejurările specifice cauzei, contextul acesteia și caracterul descurajator al amenzilor (a se vedea Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P și C-213/02 P, Rec., p. I-5425, punctele 241 și 242 și jurisprudența citată) și, de exemplu, unele elemente în legătură cu aspectul intenționat pot avea mai multă importanță decât cele privitoare la efectele unei încălcări, mai ales atunci când este vorba despre încălcări grave prin esența lor (a se vedea Hotărârea Thyssen Stahl/Comisia, citată anterior, punctul 118, și Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, citată anterior, punctul 96 și jurisprudența citată).

113. În plus, reclamanta realizează o interpretare incompletă a Liniilor directoare. Astfel, în temeiul punctului 1 A, „[l]a evaluarea gravității încălcării, trebuie să se țină seama de natura sa, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante”. În aplicarea acestor criterii, „[î]ncălcările sunt […] împărțite în trei categorii: încălcări minore, încălcări grave și încălcări foarte grave”. În ceea ce privește încălcările foarte grave, Liniile directoare precizează printre altele că „[a]cestea sunt, în general, restricții orizontale, precum cartelurile de fixare a prețurilor” și că cuantumurile de plecare posibile sunt de „peste 20 de milioane de [euro]”. În plus, Liniile directoare prevăd că, „[î]n cadrul fiecăreia dintre aceste categorii […], scara propusă pentru amenzi va permite aplicarea unor tratamente diferențiate întreprinderilor, în funcție de natura încălcării comise”.

114. Așadar, Liniile directoare pun accentul în mod clar pe natura încălcării drept element determinant pentru aprecierea gravității acesteia, în contextul stabilirii cuantumului de plecare al amenzii (a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Carbone-Lorraine/Comisia, T-73/04, Rep., p. II-2661, punctul 91). În ceea ce privește incidența reală a încălcării, Liniile directoare prevăd criteriul „impactul[ui] real asupra pieței”, care se referă la încălcare în ansamblul său, iar nu la efectele comportamentului propriu fiecărei întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 12 noiembrie 2009, Carbone-Lorraine/Comisia, C-554/08 P, nepublicată în Repertoriu, punctele 21 și 24), precizând de asemenea că se va ține seama de el numai atunci când acesta poate fi măsurat.

115. Pe de altă parte, în decizia atacată, Comisia a considerat că „nu este posibil să se măsoare impactul real asupra pieței SEE” al încălcării în litigiu și, prin urmare, a afirmat că nu se întemeiază „în mod special pe un impact particular [al încălcării asupra pieței]” [considerentul (321) al deciziei atacate] în cadrul stabilirii cuantumului amenzii. Prin urmare, Comisia a concluzionat că în speță este vorba despre o încălcare foarte gravă pe baza aprecierii sale cu privire la natura încălcării, în raport cu caracteristicile principale ale acesteia expuse la punctul 4.2 din decizia atacată [a se vedea considerentul (320) al deciziei atacate] și cu mărimea pieței geografice relevante [a se vedea considerentul (330) al deciziei atacate].

116. Această abordare, care, pe de altă parte, nu este contestată de reclamantă, este conformă cu jurisprudența constantă, potrivit căreia înțelegerile orizontale cu privire la prețuri sau la împărțirea piețelor pot fi calificate drept încălcări foarte grave numai în temeiul naturii lor, Comisia nefiind obligată, printre altele, să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței (Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 112 de mai sus, punctul 75, și Hotărârea Curții din 24 septembrie 2009, Erste Group Bank și alții/Comisia, C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P și C-137/07 P, Rep., p. I-8681, punctul 103).

117. În ceea ce privește criteriul „impactului real al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței”, invocat de reclamantă, acesta este menționat în penultimul paragraf al punctului 1 A din Liniile directoare, care prevede că, „[î]n cazul în care o încălcare implică mai multe întreprinderi (de exemplu, carteluri), ar putea fi necesar ca în anumite cazuri să se aplice ponderări la cuantumurile determinate în cadrul fiecăreia dintre cele trei categorii pentru a se ține seama de ponderea specifică și, prin urmare, de impactul real al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței, în special atunci când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care comit o încălcare de același tip”. Prin urmare, este vorba doar despre un criteriu facultativ care permite adaptarea cuantumului de plecare al amenzii în cazul încălcărilor în care sunt implicate mai multe întreprinderi, iar nu despre un criteriu determinant în stabilirea cuantumului respectiv. Pe de altă parte, acest criteriu nu se referă la cuantificarea efectelor anticoncurențiale ale comportamentului propriu fiecăreia dintre întreprinderile care participă la o încălcare determinată, ci la luarea în considerare, în vederea stabilirii cuantumului de plecare al amenzii, a diferențelor obiective care pot exista între ele, cum ar fi, printre altele, o diferență considerabilă între dimensiunile lor.

118. În consecință, chiar presupunând că schimbarea proprietarului ICI Acrylics nu ar fi cauzat niciun prejudiciu suplimentar concurenței, astfel cum susține reclamanta, această circumstanță nu ar permite să se concluzioneze că reclamanta și Lucite au contribuit la o „singură gravitate” a încălcării și că, prin urmare, cuantumul de plecare al amenzii ar fi trebuit împărțit între ele.

119. În al doilea rând, teza reclamantei cu privire la necesitatea împărțirii cuantumului de plecare al amenzii între ea și Lucite nu ține seama de faptul că aprecierile care stau la baza stabilirii acestui cuantum [a se vedea considerentele (319)-(336) ale deciziei atacate] îi sunt pe deplin aplicabile.

120. În această privință, este necesar să se sublinieze că, potrivit deciziei atacate, atât reclamanta, cât și Lucite au săvârșit încălcarea prevăzută la articolul 1 din decizia respectivă. Astfel, reclamanta nu contestă răspunderea sa pentru o astfel de încălcare (a se vedea punctul 40 de mai sus). De asemenea, reclamanta nu contestă aprecierea Comisiei, potrivit căreia ea trebuie considerată ca atare „întreprindere, în sensul articolului 81 [CE]” [considerentul (288) al deciziei atacate].

121. În plus, reclamanta nu contestă nici aprecierea gravității încălcării, efectuată de Comisie în considerentele (319)-(331) ale deciziei atacate, nici aprecierea acesteia potrivit căreia, în contextul aplicării tratamentului diferențiat, cifra de afaceri realizată de Lucite prin vânzarea produselor din PMMA în 2000 constituie o indicație corespunzătoare privind dimensiunea și puterea economică relative ale ICI Acrylics pe piața relevantă [considerentul (334) al deciziei atacate].

122. În aceste condiții, argumentarea reclamantei constă în realitate în solicitarea unui tratament preferențial în ceea ce privește cuantumul de plecare al amenzii, în raport cu ceilalți destinatari ai deciziei atacate, pentru simplul motiv că a cedat activele care fac obiectul încălcării.

123. Or, încălcarea pe care a săvârșit-o nu a devenit mai puțin gravă numai ca urmare a acestui fapt. Astfel, reclamantei i s-a aplicat exact același cuantum de bază al amenzii ca și cum, în loc să cedeze ICI Acrylics către Lucite de la 2 noiembrie 1999, s-ar fi retras pur și simplu din încălcare la aceeași dată.

124. În consecință, contrar susținerilor sale, în pofida faptului că a participat la încălcare cu aceleași active precum Lucite ulterior, reclamanta a săvârșit o încălcare a cărei gravitate a justificat aplicarea cuantumului de plecare reținut de Comisie în privința sa. În consecință, teza sa potrivit căreia acest cuantum de plecare ar fi trebuit să fie împărțit între ea și Lucite nu poate fi reținută.

125. Celelalte argumente ale reclamantei nu sunt de natură să modifice această concluzie.

126. În primul rând, reclamanta arată că „împărțirea parametrului «durată»” al amenzii între ea și Lucite nu este suficientă. Astfel, în temeiul metodologiei Liniilor directoare, „parametrul «gravitate»” al amenzii ar avea impactul preponderent asupra cuantumului de bază al amenzii, cuantumul de plecare fiind majorat numai cu 10 % pentru fiecare an al încălcării. Astfel, în lipsa unui „raport liniar” între durata încălcării și cuantumul de bază al amenzii, deși „parametrul «durată»” a fost „împărțit” între reclamantă și Lucite, cuantumurile lor de bază combinate ar depăși ceea ce s-ar fi stabilit dacă ICI Acrylics ar fi avut același proprietar.

127. În această privință, trebuie amintit că cuantumul de bază al amenzii reclamantei a fost stabilit în funcție de durata propriei participări la încălcare (a se vedea punctul 26 de mai sus). Prin urmare, după cum Comisia subliniază în mod întemeiat, „parametrul «durată»” al amenzii a fost „împărțit” între reclamantă și Lucite.

128. Desigur, astfel cum susține reclamanta, cuantumurile de bază combinate al reclamantei și al Lucite depășesc ceea ce s-ar fi stabilit dacă ICI Acrylics ar fi avut același proprietar (a se vedea punctul 108 de mai sus). Trebuie să se constate însă că este vorba despre o simplă consecință a aplicării metodologiei prevăzute de Liniile directoare, care ilustrează politica pe care Comisia intenționa să o urmeze cadrul stabilirii amenzilor. Or, ținând seama de marja de apreciere de care Comisia dispune în această privință (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctele 105-109), aceasta putea să stabilească un astfel de raport între criteriile gravității și duratei încălcării.

129. Astfel, faptul că criteriul gravității încălcării a avut în speță o pondere mai mare în stabilirea cuantumului de bază al amenzii decât cel al duratei încălcării nu permite validarea tezei reclamantei în ceea ce privește necesitatea unei „împărțiri a «elementului gravitate»” al amenzii între ea și Lucite.

130. De altfel, în speță s-ar fi stabilit un „raport liniar” între durata încălcării și cuantumul de bază al amenzii, respectiv înmulțirea cuantumului de plecare al amenzii cu numărul de ani de participare a unei întreprinderi la încălcare, care este în defavoarea reclamantei, conducând la un cuantum de bază mai ridicat decât cel care i-a fost aplicat.

131. În al doilea rând, trebuie să se respingă argumentarea reclamantei întemeiată pe afirmația Comisiei, în comunicarea privind obiecțiunile, potrivit căreia, „în cazul în care întreprinderea care a dobândit activele continuă să încalce articolul 81 [CE] și/sau articolul 53 din Acordul privind SEE, răspunderea pentru încălcare trebuie împărțită între vânzător și dobânditorul activelor care fac obiectul încălcării” (punctul 347 din comunicarea privind obiecțiunile).

132. Contrar sugestiilor reclamantei, această afirmație nu conține nicio precizare cu privire la chestiunea delimitării eventuale a „elementului gravitate” al amenzii între ea și Lucite. După cum rezultă în mod clar din termenii utilizați de Comisie și din plasarea sa la punctul 5.6 din comunicarea privind obiecțiunile, afirmația respectivă vizează pur și simplu împărțirea răspunderilor pentru încălcare între vânzătorul și dobânditorul activelor care fac obiectul încălcării în contextul determinării destinatarilor comunicării privind obiecțiunile. Aceeași concluzie se impune în ceea ce privește trimiterea, într-o notă de subsol, la considerentul (43) al Deciziei 89/190/CEE a Comisiei din 21 decembrie 1988 privind o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE (IV/31.865, PVC) (JO 1989, L 74, p. 1). Pe de altă parte, trebuie amintit că, în decizia atacată, Comisia a efectuat o astfel de delimitare a răspunderilor pentru încălcare între reclamantă și Lucite (a se vedea punctul 21 de mai sus).

133. În al treilea rând, reclamanta arată că, în practica sa decizională anterioară, Comisia a aplicat o metodă care constă în defalcarea cuantumului amenzii în conformitate cu perioadele de proprietate ale unei entități implicate într-o încălcare.

134. În această privință, trebuie amintit că practica decizională a Comisiei nu servește drept cadru juridic pentru stabilirea cuantumului amenzilor în domeniul concurenței, Comisia dispunând în acest domeniu de o largă putere de apreciere, în exercitarea căreia nu este ținută de aprecierile pe care le-a făcut anterior (a se vedea Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 112 de mai sus, punctul 98 și jurisprudența citată).

135. În orice caz, reclamanta nu repune în discuție argumentul Comisiei potrivit căruia, spre deosebire de prezenta cauză, în deciziile pe care le invocă, ar fi vorba despre cesiunea unei filiale, dotată cu personalitate juridică. Or, este vorba despre o diferență de fapt fundamentală în contextul stabilirii cuantumului amenzilor, din moment ce, în lipsa personalității juridice a ICI Acrylics, nu i se putea aplica nicio amendă. Prin urmare, practica decizională a Comisiei cu privire la transmiterea unei filiale în perioada încălcării nu poate în orice caz să fie invocată în mod util de reclamantă în speță.

136. În sfârșit, trebuie să se observe că, în cadrul prezentului motiv, reclamanta menționează de asemenea încălcarea principiilor proporționalității și egalității de tratament. Reclamanta nu invocă însă argumente specifice în această privință, diferite de cele analizate mai sus în ceea ce privește existența pretinsei obligații a Comisiei de a împărți „elementul gravitate”, în considerarea lipsei unui prejudiciu suplimentar cauzat concurenței care să rezulte din cesiune. În consecință, aceste argumente trebuie să fie de asemenea respinse.

137. Prin urmare, cel de al treilea motiv trebuie respins întrucât urmărește să susțină cererea de anulare a articolului 2 al deciziei atacate. Pe de altă parte, elementele invocate în cadrul acestui motiv nu permit nici să se justifice reducerea cuantumului amenzii în temeiul competenței de fond a Tribunalului.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe caracterul necorespunzător al majorării cuantumului de plecare al amenzii în temeiul efectului descurajator

138. Prezentul motiv este împărțit în două aspecte. În cadrul primului aspect, reclamanta arată că, la stabilirea majorării cuantumului de plecare al amenzii în temeiul efectului descurajator, Comisia nu a ținut seama de capacitatea sa financiară efectivă. În cadrul celui de al doilea aspect, reclamanta susține, în subsidiar, că Comisia a încălcat principiile proporționalității și egalității de tratament.

Cu privire la primul aspect al motivului, întemeiat pe aprecierea eronată de către Comisie a capacității financiare efective a reclamantei

139. Reclamanta pretinde că majorarea cu 50 % a cuantumului de plecare al amenzii în temeiul efectului suficient de descurajator nu ține seama de capacitatea sa financiară reală efectivă. Astfel cum ar fi demonstrat cu ocazia investigației, aceasta nu s-ar reflecta în mod corespunzător în cifra sa de afaceri, pe care Comisia s-a întemeiat pentru a stabili majorarea. În opinia reclamantei, criteriul cifrei de afaceri este pertinent, drept „indicație ” sau „aproximare” a puterii economice a unei întreprinderi, însă nu este suficient atunci când întreprinderea în cauză prezintă alte elemente de probă referitoare la puterea sa economică. În consecință, majorarea în discuție ar trebui eliminată.

140. În această privință, trebuie să se sublinieze mai întâi că, în considerentul (337) al deciziei atacate, Comisia a arătat că, în categoria încălcărilor foarte grave, scara amenzilor care pot fi aplicate permite totodată să se stabilească cuantumul amenzilor la un nivel care garantează că vor avea un efect suficient de descurajator „ținând seama de dimensiunea și de puterea economică a fiecărei întreprinderi”. Pentru a aprecia dimensiunea și puterea economică ale reclamantei, Comisia a ținut seama de cifra de afaceri mondială a acesteia în 2005, ultimul exercițiu anterior anului în care a fost adoptată decizia atacată (8,49 miliarde de euro), și a decis să aplice un factor multiplicator de 1,5 la amenda acesteia [a se vedea considerentele (349) și (350) ale deciziei atacate].

141. În acest context, drept răspuns la argumentele reclamantei cu privire la utilizarea cifrei de afaceri pentru a aprecia capacitatea sa economică, Comisia a arătat că criteriul cifrei de afaceri furnizează o indicație rezonabilă și utilă privind capacitatea și puterea economică a unei întreprinderi și că în speță aplicase acest criteriu tuturor întreprinderilor în cauză în același mod [considerentul (347) al deciziei atacate].

142. În continuare, în ceea ce privește noțiunea de descurajare, trebuie amintit că aceasta constituie unul dintre elementele care trebuie luate în considerare la calcularea cuantumului amenzii. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, amenzile aplicate pentru încălcări ale articolului 81 CE și prevăzute de articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 au drept obiect reprimarea actelor nelegale ale întreprinderilor în cauză, precum și descurajarea atât a întreprinderilor în discuție, cât și a altor operatori să încalce în viitor normele din materia dreptului concurenței al Uniunii. În consecință, atunci când Comisia calculează cuantumul amenzii, poate să țină seama, printre altele, de dimensiunea și de puterea economică a întreprinderii în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 29 iunie 2006, Showa Denko/Comisia, C-289/04 P, Rec., p. I-5859, punctul 16 și jurisprudența citată).

143. Luarea în considerare a dimensiunii și a resurselor globale ale întreprinderii în cauză pentru a asigura un efect suficient de descurajator al amenzii constă în impactul avut în vedere pentru întreprinderea menționată, sancțiunea trebuind să nu fie neglijabilă în raport cu, printre altele, capacitatea financiară a acesteia (Hotărârea Curții din 17 iunie 2010, Lafarge/Comisia, C-413/08 P, Rep., p. I-5361, punctul 104). Astfel, s-a statuat în mod special că obiectivul de descurajare pe care Comisia este întemeiată să îl urmărească la momentul stabilirii cuantumului unei amenzi nu poate fi atins în mod valabil decât ținând seama de situația întreprinderii în ziua în care se aplică amenda (Hotărârea Tribunalului din 5 aprilie 2006, Degussa/Comisia, T-279/02, Rec., p. II-897, punctul 278).

144. În speță, reclamanta nu contestă însăși posibilitatea Comisiei de a ține seama de dimensiunea și de puterea economică a întreprinderii pentru a adapta cuantumul amenzii. Ea contestă însă pertinența criteriului cifrei de afaceri în aprecierea propriei dimensiuni și a puterii sale economice.

145. În această privință, este necesar să se sublinieze că, în mod constant, Curtea consideră că cifra de afaceri globală a întreprinderii reprezintă o indicație, chiar dacă aproximativă și imperfectă, privind dimensiunea și puterea sa economică (a se vedea Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 112 de mai sus, punctul 243 și jurisprudența citată). Prin urmare, s-a statuat deja că, în vederea stabilirii cuantumului amenzii la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator, Comisiei îi este permis să țină seama de cifra de afaceri totală a întreprinderii în cauză (Hotărârea Showa Denko/Comisia, punctul 142 de mai sus, punctele 15-18, Hotărârea Curții din 22 mai 2008, Evonik Degussa/Comisia și Consiliul, C-266/06 P, nepublicată în Repertoriu, punctul 120, și Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Cheil Jedang/Comisia, T-220/00, Rec., p. II-2473, punctul 96).

146. Astfel, deși jurisprudența recunoaște în mod expres că cifra de afaceri globală a întreprinderii reprezintă o „indicație” privind dimensiunea și puterea sa economică care poate fi „imperfectă” și „aproximativă”, ea validează în același timp utilizarea acestui criteriu în contextul stabilirii majorării amenzii în temeiul efectului descurajator. Această soluție are meritul incontestabil de a permite Comisiei să recurgă, în cadrul stabilirii cuantumului amenzilor, la un criteriu obiectiv și să îl aplice fără distincție tuturor întreprinderilor în cauză.

147. În consecință, susținerea potrivit căreia cifra de afaceri a unei întreprinderi nu ar reflecta decât în mod imperfect sau aproximativ puterea economică a acesteia nu este suficientă în sine pentru a elimina pertinența acestui criteriu în contextul stabilirii majorării cuantumului amenzii în temeiul efectului descurajator.

148. Desigur, astfel cum susține reclamanta, în esență, nu trebuie pierdut din vedere obiectivul urmărit prin aplicarea majorării respective, și anume adaptarea amenzii astfel încât aceasta să nu devină neglijabilă sau, dimpotrivă, excesivă, în special din punctul de vedere al capacității financiare a întreprinderii în discuție (a se vedea punctul 143 de mai sus și Hotărârea Degussa/Comisia, punctul 143 de mai sus, punctul 283, și Hotărârea Tribunalului din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, T-410/03, Rep., p. II-881, punctul 379).

149. Cu toate acestea, elementele invocate de reclamantă nu permit să se stabilească faptul că cifra sa de afaceri luată în considerare de Comisie ar crea o imagine atât de înșelătoare asupra capacității sale financiare încât în speță nu s-ar fi ținut seama de obiectivul menționat.

150. Mai întâi, este necesar să se sublinieze că reclamanta nu prezintă niciun element concret în susținerea argumentelor și a cifrelor pe care le invocă, cererea introductivă nefăcând referire, cu privire la acest aspect, la niciun document.

151. În continuare, trebuie să se constate că reclamanta se limitează să invoce în cererea introductivă existența unui pasiv sub forma pensiilor, care ar fi mai important decât lasă să se întrevadă dimensiunea sa, precum și a unei datorii care poate fi atribuită finanțării unei achiziții realizate în 1997, fără să explice totuși în mod detaliat modul în care, în concret, existența acestor pasive ar afecta pertinența cifrei sale de afaceri din 2005, luată în considerare de Comisie.

152. Or, trebuie să se observe, astfel cum subliniază Comisia în mod întemeiat, că este vorba despre elemente care se referă la mai mulți ani, care nu reprezintă, prin urmare, un o indicator credibil privind puterea economică a întreprinderii la momentul adoptării deciziei atacate, și care de altfel au în principiu un impact inevitabil asupra cifrei de afaceri a întreprinderii. Pe de altă parte, reclamanta însăși afirmă în cererea introductivă că datoria în cauză „avea un impact asupra activităților sale”. De asemenea, reclamanta nu a repus în discuție argumentul Comisiei potrivit căruia pasivele în discuție se repercutau în mod necesar asupra cifrei sale de afaceri.

153. În plus, este necesar să se sublinieze că reclamanta nu explică în ce măsură criteriul cifrei de afaceri nu ar reflecta în mod corespunzător capacitatea sa financiară, în considerarea elementelor pe care le invocă. Reclamanta se limitează să solicite eliminarea pur și simplu a majorării aplicate de Comisie. Este necesar să se constate însă că aceasta ar plasa reclamanta în aceeași situație cu Barlo și cu Lucite, cărora nu li s-a aplicat nicio majorare în temeiul efectului descurajator. Or, cifrele de afaceri ale acestor două întreprinderi reprezentau în 2005 aproximativ 4 % și, respectiv, 13 % din cifra de afaceri a reclamantei (a se vedea considerentele (36) și (46) ale deciziei atacate]. În lipsa elementelor de probă convingătoare, teza potrivit căreia cifra de afaceri a reclamantei ar fi atât de înșelătoare în ceea ce privește capacitatea sa financiară nu poate fi acceptată.

154. Rezultă că reclamanta nu a infirmat aprecierea Comisiei potrivit căreia cifra sa de afaceri furniza o „indicație rezonabilă și utilă privind capacitatea și puterea sa economică” [considerentul (347) al deciziei atacate]. În consecință, contrar susținerilor reclamantei, Comisia s-a putut întemeia pe respectiva cifră de afaceri pentru a stabili majorarea corespunzătoare (a se vedea în special punctele 146 și 147 de mai sus).

155. Pe de altă parte, în măsura în care reclamanta susține că Comisia a omis să examineze elementele de probă furnizate în cadrul procedurii administrative cu privire la capacitatea sa financiară, acest argument trebuie de asemenea respins. Pe de o parte, este vorba despre o simplă afirmație a reclamantei, care nu este dovedită de niciun element concret, precum, de exemplu, indicarea probelor care ar fi fost ignorate de Comisie. Pe de altă parte, în orice caz, din decizia atacată reiese că Comisia a examinat argumentele reclamantei potrivit cărora cifra sa de afaceri supraevalua capacitatea sa financiară, concluzionând de asemenea că cifra de afaceri reprezenta o indicație rezonabilă și utilă privind capacitatea și puterea sa economică [considerentele (343) și (347) ale deciziei atacate]. Chiar dacă Comisia nu a răspuns în mod detaliat la fiecare dintre argumentele reclamantei, această împrejurare nu permite să se afirme ca atare că aceste argumente nu au fost examinate.

156. În sfârșit, reclamanta mai susține că, în speță, se impunea cu atât mai mult ca necesitatea majorării să fie dovedită cu cât, astfel cum ar fi demonstrat, niciunul dintre adevărații autori ai încălcării nu era angajatul său și nu ocupa un post de răspundere în cadrul său, niciunul dintre membrii din conducerea sa nu facilitase executarea încălcării, iar cuantumul amenzii era deja foarte ridicat.

157. În această privință, este suficient să se menționeze că, în considerentele (337)-(350) ale deciziei atacate, în contextul evaluării gravității încălcării, Comisia a efectuat o majorare a cuantumului de bază al amenzii pentru a-i garanta „un efect suficient de descurajator, ținând seama de dimensiunea și de puterea economică a fiecărei întreprinderi” [considerentul (337) al deciziei atacate]. Această etapă în calcularea amenzii decurge din necesitatea de a adapta cuantumul de bază astfel încât amenda să aibă un caracter suficient de descurajator având în vedere resursele globale ale întreprinderii și capacitatea sa de a mobiliza fondurile necesare pentru plata amenzii. În consecință, susținerile reclamantei potrivit cărora niciunul dintre adevărații autori ai încălcării nu era angajatul său și nu ocupa un post de răspundere în cadrul său și niciunul dintre membrii din conducerea sa nu facilitase executarea încălcării nu sunt pertinente în acest context și, prin urmare, sunt inoperante.

158. Așadar, trebuie să se concluzioneze că argumentele invocate în cadrul primului aspect al motivului nu sunt de natură să repună în discuție majorarea aplicată reclamantei în considerentele (349) și (350) ale deciziei atacate.

159. Prin urmare, primul aspect al motivului trebuie respins întrucât urmărește să susțină cererea de anulare a articolului 2 al deciziei atacate.

Cu privire la al doilea aspect al motivului, întemeiat pe încălcarea principiilor proporționalității și egalității de tratament

160. Reclamanta susține că, presupunând chiar că Comisia ar fi avut dreptul să aplice o majorare descurajatoare întemeiată exclusiv pe cifra de afaceri, ea trebuia să trateze destinatarii deciziei atacate în mod echitabil și proporțional. Or, majorarea impusă reclamantei ar fi proporțional mai ridicată decât cea a Atofina și, prin urmare, ar încălca principiile proporționalității și egalității de tratament.

161. În această privință, este necesar să se observe că, astfel cum subliniază reclamanta, cifra de afaceri luată în considerare de Comisie în cazul reclamantei (8,49 miliarde de euro) este efectiv de șaisprezece ori mai redusă decât cea a Atofina (143 miliarde de euro), în timp ce majorarea aplicată amenzii reclamantei (50 %) este doar de patru ori mai redusă decât cea a Atofina (200 %).

162. Această observație nu este totuși suficientă pentru a repune în discuție nivelul majorării aplicate reclamantei, având în vedere principiile pe care le invocă.

163. În primul rând, această diferență în raport cu tratamentul rezervat unei alte întreprinderi nu înseamnă în sine că majorarea reclamantei nu este proporțională cu obiectivul urmărit, și anume, potrivit considerentului (337) al deciziei atacate, stabilirea cuantumului amenzii acesteia la un nivel care garantează că va avea un efect suficient de descurajator, ținând seama de dimensiunea și de puterea sa economică. Or, în cadrul prezentului aspect al motivului, reclamanta nu invocă argumente în acest sens.

164. În orice caz, argumentul reclamantei, în măsura în care este concentrat pe situația Atofina și presupunând că este întemeiat, ar avea drept rezultat că majorarea reclamantei ar fi de numai 12,5 % (majorare de șaisprezece ori mai redusă decât cea de 200 % aplicată Atofina). Or, ținând seama de dimensiunea și de puterea economică ale acesteia, astfel cum le reflectă cifra sa de afaceri în 2005, o astfel de majorare ar fi insuficientă pentru a se atinge scopul urmărit.

165. În al doilea rând, presupunând chiar că această diferență poate fi considerată o încălcare a principiului egalității de tratament, nu ar rezulta în mod necesar că reclamanta are dreptul de a obține o reducere a majorării aplicate.

166. Cu privire la acest aspect, Comisia arată în mod întemeiat că reclamanta încearcă să aplice „invers” soluția evidențiată în Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia (T-236/01, T-239/01, T-244/01-T-246/01, T-251/01 și T-252/01, Rec., p. II-1181, punctele 244-249). În cauza în care s-a pronunțat această hotărâre, cifra de afaceri a întreprinderii Showa Denko KK (denumită în continuare „SDK”) fusese de două ori mai mare decât cea a întreprinderii VAW Aluminium AG (denumită în continuare „VAW”). Or, Comisia aplicase SDK o majorare de șase ori mai mare (150 %) decât cea aplicată VAW (25 %). În asemenea situație, Tribunalul a hotărât să înlocuiască majorarea aplicată SDK cu o majorare de 50 %, care este, așadar, de două ori mai mare decât cea aplicată VAW.

167. Aceasta nu înseamnă însă că o întreprindere precum reclamanta poate invoca în favoarea sa o pretinsă încălcare a principiului egalității de tratament care rezultă din faptul că majorarea aplicată unei întreprinderi mai mari decât ea nu este suficient de ridicată pentru a se ține seama de diferența de dimensiune dintre aceste două întreprinderi.

168. În al treilea rând, în orice caz, temeinicia nivelului majorării aplicate reclamantei, în raport cu principiile egalității de tratament și proporționalității, ar trebui examinată, dacă este cazul, nu numai în raport cu majorarea aplicată Atofina, ci și în raport cu majorările aplicate celorlalte întreprinderi în cauză.

169. În special, astfel cum reiese din jurisprudență, soluția reținută de Tribunal în cadrul examinării prezentului aspect al motivului nu poate să aibă ca efect nașterea unei inegalități de tratament între întreprinderile care au participat la încălcarea în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Sarrió/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctul 97, și Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C-407/04 P, Rep., p. I-829, punctul 152).

170. Or, în cererea introductivă, reclamanta nu invocă argumente în acest sens.

171. De altfel, este necesar să se menționeze că majorările aplicate în decizia atacată au fost următoarele, în ordine crescătoare:

— Barlo, cu o cifră de afaceri de 310,85 milioane de euro [considerentul (46) al deciziei atacate], nu i s-a aplicat nicio majorare;

— Lucite, cu o cifră de afaceri de aproximativ 1,14 miliarde de euro [considerentul (36) al deciziei atacate], nu i s-a aplicat nicio majorare;

— trei societăți ale grupului Total (Arkema, Altuglas și Altumax), cu o cifră de afaceri de 5,71 miliarde de euro [considerentul (14) al deciziei atacate], li s-a aplicat o majorare „ipotetică” de 25 % (factor multiplicator 1,25), pentru calculul majorării pentru încălcări repetate, proprie acestor trei societăți (a se vedea nota de subsol 233 din decizia atacată). Pe de altă parte, pronunțându-se cu privire la acțiunea formulată de aceste societăți împotriva deciziei atacate, Tribunalul a redus cuantumul amenzii care le-a fost aplicată, recalculând cuantumul global al acesteia pe baza aplicării majorării de 25 % în temeiul efectului descurajator (Hotărârea Tribunalului din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia, T-217/06, Rep., p. II-2593, punctele 339 și 340);

— reclamantei, cu o cifră de afaceri în 2005 de 8,49 miliarde, i s-a aplicat o majorare de 50 % (factor multiplicator 1,5);

— Degussa, cu o cifră de afaceri de 11,75 miliarde de euro, i s-a aplicat o majorare de 75 % (factor multiplicator 1,75);

— Atofina (cinci societăți ale grupului Total) i s-a aplicat o majorare de 200 % (factor multiplicator 3) pe baza cifrei de afaceri a Total SA în 2005, de 143,168 miliarde de euro [considerentele (349) și (350) ale deciziei atacate].

172. Astfel, reiese cu claritate din decizia atacată că situația Atofina este un caz special al unei întreprinderi care avea o cifră de afaceri cu mult mai mare decât cifra de afaceri a tuturor celorlalte întreprinderi în cauză. În schimb, abordarea Comisiei în ceea ce privește celelalte întreprinderi a fost coerentă, aceasta stabilind majorările de 25 %, de 50 % și de 75 % în privința întreprinderilor ale căror cifre de afaceri erau de 5,71, de 8,49 și, respectiv, de 11,75 miliarde de euro.

173. Desigur, Comisia nu a urmat în mod strict proporțiile matematice și, în special, diferența relativă în nivelul majorării (în procente) dintre Arkema și reclamantă (+ 100 %) este mai mare decât cea dintre cifrele lor de afaceri (+ 48 %), această diferență fiind mai redusă în ceea ce privește reclamanta și Degussa (+ 50 % pentru majorare și + 38 % pentru cifrele de afaceri).

174. Această ultimă constatare nu este totuși suficientă pentru a dovedi o încălcare a principiilor invocate de reclamantă. A stfel, ținând seama de marja de apreciere de care dispune Comisia în acest domeniu și de obiectivul de descurajare urmărit prin aplicarea majorărilor în discuție, nu i se poate pretinde acesteia, în temeiul principiilor egalității de tratament și proporționalității, să garanteze că diferențele dintre nivelurile acestor majorări reflectă în mod strict orice diferențiere între acestea în ceea ce privește cifrele lor de afaceri (a se vedea de asemenea în acest sens și prin analogie Hotărârea Evonik Degussa/Comisia și Consiliul, punctul 145 de mai sus, punctul 122). Astfel cum reiese din jurisprudență, deși cifra de afaceri reprezintă un criteriu relevant în cadrul stabilirii cuantumului amenzii la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator, stabilirea unei amenzi adecvate nu poate fi însă în mod necesar rezultatul unui simplu calcul aritmetic bazat pe cifra de afaceri globală (a se vedea în acest sens Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 128 de mai sus, punctul 121, și Hotărârea Evonik Degussa/Comisia și Consiliul, punctul 145 de mai sus, punctul 120).

175. În consecință, tratamentul întreprinderilor care se află, în ceea ce privește cifrele lor de afaceri, într-o situație mai comparabilă decât Atofina cu cea a reclamantei nu permite să se constate o încălcare a principiilor egalității de tratament și proporționalității. În schimb, argumentarea reclamantei, în măsura în care aceasta solicită un tratament proporțional exclusiv cu cel al Atofina, și anume, în esență, o majorare de 12,5 % (a se vedea punctul 164 de mai sus), dacă ar fi acceptată, ar fi de natură să dea naștere unei diferențe de tratament în raport cu celelalte întreprinderi în cauză.

176. În acest context, este necesar să se insiste și asupra faptului că reclamanta trece sub tăcere, printre altele, cazul Lucite. Or, trebuie amintit că reclamanta și Lucite au comis încălcarea, în mod succesiv, cu aceleași active, iar Comisia le-a atribuit aceleași cuantumuri de plecare ale amenzii, pe baza aceleiași cifre de afaceri în ceea ce privește produsele din PMMA. Prin urmare, până la această etapă, cuantumurile amenzilor acestor două întreprinderi au fost calculate în mod identic, dar, spre deosebire de reclamantă, Lucite nu i s-a aplicat nicio majorare în temeiul efectului descurajator. Cu toate acestea, dat fiind că cifra de afaceri a Lucite era de 7,5 ori mai redusă decât cea a reclamantei, nu se poate susține că majorarea de 50 % aplicată reclamantei este contrară principiilor invocate.

177. În aceste condiții, cel de al doilea aspect al motivului trebuie respins întrucât urmărește să susțină cererea de anulare a articolului 2 al deciziei atacate.

178. Pe de altă parte, pentru motivele precedente, elementele invocate de reclamantă în cadrul celui de al patrulea motiv nu permit nici să se justifice reducerea cuantumului amenzii, întrucât reclamanta se întemeiază pe majorarea cuantumului de plecare în temeiul efectului descurajator, în temeiul competenței de fond a Tribunalului. Prin urmare, acest motiv trebuie respins în totalitate.

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe refuzul nejustificat de a acorda o reducere a cuantumului amenzii în temeiul cooperării cu Comisia

179. Prezentul motiv este împărțit în două aspecte. În cadrul primului aspect, reclamanta formulează o critică la adresa Comisiei pentru refuzul acesteia de a-i acorda o reducere a cuantumului amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea. În cadrul celui de al doilea aspect, reclamanta arată, în subsidiar, că Comisia ar fi trebuit cel puțin să recunoască meritul cooperării sale în afara domeniului de aplicare al comunicării respective.

Cu privire la primul aspect motivului, privind refuzul de a acorda o reducere a cuantumului amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea

180. Acest aspect al motivului este întemeiat în esență pe două critici. Pe de o parte, reclamanta reproșează Comisiei că a considerat în mod greșit că elementele pe care le-a furnizat nu conferă nicio valoare adăugată investigației acesteia. Pe de altă parte, reclamanta arată că întârzierea cu care a furnizat aceste elemente în raport cu celelalte întreprinderi în cauză a fost cauzată de comportamentul Comisiei.

— Cu privire la aprecierea eronată a valorii adăugate a elementelor conținute de cererea formulată în temeiul Comunicării privind cooperarea

181. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că Comisia dispune de o putere de apreciere largă în ce privește metoda de calcul al amenzilor și, în această privință, poate să țină cont de elemente multiple, între care figurează cooperarea întreprinderilor în cauză în cursul investigației realizate de către serviciile acestei instituții. În această privință, Comisia dispune de o marjă de apreciere largă pentru a evalua calitatea și utilitatea cooperării unei întreprinderi, în special în raport cu contribuțiile altor întreprinderi (Hotărârea Curții din 10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia, C-328/05 P, Rep., p. I-3921, punctele 81 și 88).

182. Pentru a justifica o reducere întemeiată pe Comunicarea privind cooperarea, informațiile furnizate trebuie să poată fi considerate ca demonstrând o veritabilă cooperare din partea acesteia, fiind subînțeles că obiectivul reducerii cuantumului amenzii constă în a recompensa o întreprindere pentru o contribuție cu ocazia procedurii administrative, care a permis Comisiei să constate mai ușor o încălcare (a se vedea în acest sens Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia, punctul 116 de mai sus, punctul 305). Astfel, comportamentul unei întreprinderi trebuie să faciliteze sarcina Comisiei constând în constatarea și în sancționarea încălcărilor normelor de drept al concurenței al Uniunii (a se vedea Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 54 de m