Mai mult, având în vedere că determinarea pieței relevante servește la evaluarea aspectului dacă întreprinderea vizată are posibilitatea de a împiedica menținerea unei concurențe efective și de a avea un comportament într-o măsură apreciabilă independent de cel al concurenților și al clienților săi, nu este posibilă limitarea, în acest scop, numai la analiza caracteristicilor obiective ale produselor sau serviciilor în cauză, ci este de asemenea necesar să se ia în considerare condițiile de concurență și structura cererii și a ofertei de pe piață.

Astfel, o piață secundară ce are caracteristici specifice din punctul de vedere al cererii și al ofertei și oferă produse sau servicii care ocupă un loc esențial și care nu sunt interschimbabile pe piața mai generală din care face parte trebuie considerată o piață distinctă a produselor sau a serviciilor. În acest cadru, este suficient ca o piață potențială, chiar ipotetică, să poată fi identificată, situație care se regăsește atunci când produsele sau serviciile sunt indispensabile pentru exercitarea unei activități determinate și când există o cerere efectivă pentru acestea din partea întreprinderilor care urmăresc să exercite această activitate. Prin urmare, posibilitatea identificării a două stadii de producție diferite, asociate prin faptul că produsul din amonte este un element indispensabil pentru furnizarea produsului din aval, este decisivă.

În cadrul puterii sale de decizie în materie de concurență, Comisia are obligația de a efectua o analiză individualizată a împrejurărilor proprii fiecărei cauze, fără a avea obligația să respecte deciziile anterioare. Din aceasta rezultă că părțile vizate de o decizie a Comisiei de aplicare a articolului 82 nu au dreptul să conteste constatările acesteia din urmă pentru motivul că diferă de cele efectuate anterior într-o altă cauză, chiar dacă se presupune că piețele relevante în cele două cauze sunt similare, chiar identice.

Deși constatarea existenței unei poziții dominante nu presupune în sine nicio critică în privința întreprinderii în cauză, independent de cauzele unei asemenea poziții, aceasta are responsabilitatea specială de a nu aduce atingere prin comportamentul său unei concurențe efective și nedenaturate pe piața comună. De asemenea, deși existența unei poziții dominante nu privează o întreprindere care se află în această poziție de dreptul de a-și prezerva propriile interese comerciale, atunci când acestea sunt amenințate, și deși această întreprindere are posibilitatea, într-o măsură rezonabilă, să îndeplinească actele pe care le consideră adecvate în vederea protejării intereselor sale, asemenea comportamente nu pot fi însă admise atunci când au ca obiect consolidarea acestei poziții dominante și exercitarea sa abuzivă.

Practicarea de către o întreprindere în poziție dominantă de prețuri discriminatorii este interzisă de articolul 82 al doilea paragraf litera (c) CE. Astfel, o întreprindere nu poate să practice diferențe artificiale de preț de natură să determine un dezavantaj pentru clienții săi și să denatureze concurența.

Interdicția expresă a discriminării prevăzută la articolul 82 al doilea paragraf litera (c) CE face parte din regimul care asigură, conform articolului 3 alineatul (1) litera (g) CE, că nu este denaturată concurența pe piața internă. Comportamentul comercial al întreprinderii în poziție dominantă nu trebuie să denatureze concurența pe o piață situată în amonte sau în aval, cu alte cuvinte concurența între furnizori sau între clienți ai acestei întreprinderi. Cocontractanții întreprinderii menționate nu trebuie să fie favorizați sau defavorizați în raporturile de concurență dintre ei. În consecință, pentru ca toate condițiile de aplicare a articolului 82 al doilea paragraf litera (c) CE să fie întrunite, este necesar să se constate nu numai faptul că întreprinderea în poziție dominantă pe o piață are un comportament discriminatoriu, ci și că respectivul comportament urmărește să denatureze acest raport concurențial, cu alte cuvinte să aducă atingere poziției concurențiale a unora dintre partenerii comerciali ai acestei întreprinderi în raport cu alții.

În această privință, nimic nu se opune ca discriminarea partenerilor comerciali care se află în raport de concurență să poată fi considerată abuzivă din momentul în care comportamentul întreprinderii în poziție dominantă urmărește, având în vedere toate împrejurările speței, să determine o denaturare a concurenței între acești parteneri comerciali. Într-o astfel de situație, nu s-ar putea impune să se facă, în plus, proba unei deteriorări efective și cuantificabile a poziției concurențiale a partenerilor comerciali considerați în mod individual.

(a se vedea punctele 192 și 193)