Cauzele T‑117/07 și T‑121/07

Areva și alții

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Dreptul la apărare – Obligația de motivare – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Durata încălcării – Amenzi – Răspundere solidară pentru plata amenzii – Circumstanțe agravante – Rol de conducător – Circumstanțe atenuante – Cooperare”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Norme comunitare – Întreprindere – Noțiune – Unitate economică

[art. 81 alin. (1) CE]

2. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Persoana juridică responsabilă pentru exploatarea întreprinderii la momentul încălcării – Excepții

[art. 81 alin. (1) CE]

3. Concurență – Norme comunitare – Încălcare comisă de o filială – Imputare în sarcina societății‑mamă având în vedere legăturile economice și juridice care le unesc

[art. 81 alin. (1) CE]

4. Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Motiv întemeiat pe nemotivare sau pe insuficiența motivării – Motiv întemeiat pe inexactitatea motivării – Distincție

(art. 253 CE)

5. Drept comunitar – Principii generale de drept – Neretroactivitatea dispozițiilor penale – Domeniu de aplicare – Concurență

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (4), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (5)]

6. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Obligația Comisiei de a dovedi durata încălcării

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3)]

7. Concurență – Procedură administrativă – Termen de prescripție în materie de investigări – Data de la care începe să curgă termenul

(art. 81 CE; Acordul privind SEE, art. 53; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 25)

8. Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut

(art. 253 CE)

9. Concurență – Amenzi – Răspundere solidară pentru plată – Condiții

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

10. Concurență – Amenzi – Răspundere solidară pentru plată – Întindere

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

11. Concurență – Amenzi – Răspundere solidară pentru plată – Posibilitate pentru fiecare debitor de a introduce o acțiune în anulare împotriva unei asemenea decizii

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

12. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Principiul individualizării pedepselor – Conținut

[art. 81 alin. (1) CE]

13. Drept comunitar – Principii – Dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă – Consacrare prin Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și reafirmare prin Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene

(Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47)

14. Concurență – Principii – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Control jurisdicțional efectiv al deciziilor Comisiei – Instanță independentă și imparțială – Competență de fond

(art. 81 CE, 229 CE și 230 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 17, și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 31)

15. Concurență – Norme comunitare – Caracter de ordine publică

(art. 81 CE; Acordul privind SEE, art. 53)

16. Concurență – Procedură administrativă – Decizie de constatare a unei încălcări și de aplicare a unei amenzi – Obligația de a respecta principiul competențelor de atribuire

[art. 5 CE și 81 CE; Acordul privind SEE, art. 53; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 7 alin. (1) și art. 23 alin. (2)]

17. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Comunicarea privind obiecțiunile – Caracter provizoriu – Renunțare la obiecțiunile care se dovedesc neîntemeiate în privința anumitor societăți, care determină o deteriorare a poziției societății care rămâne destinatară a deciziei atacate – Admisibilitate, în vederea exercitării de către societate a dreptului de a fi audiată

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 19 alin. (1), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (1)]

18. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante – Rol de conducător sau de instigator al încălcării – Noțiune

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctele 2 și 3]

19. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante – Rolul de conducător al încălcării – Rol deținut succesiv de diferite întreprinderi și de societățile care le conduc

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 2]

20. Concurență – Amenzi – Cuantum – Puterea de apreciere a Comisiei – Control jurisdicțional – Competență de fond

(art. 229 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 17, și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 31)

21. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Luarea în considerare a cifrei de afaceri mondiale, realizată în ultimul an întreg de încălcare și aferentă produselor sau serviciilor vizate de aceasta

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

1. În dreptul concurenței, noțiunea de întreprindere trebuie interpretată în sensul că desemnează o unitate economică din punctul de vedere al obiectului încălcării în cauză. Interzicând întreprinderilor în special încheierea de acorduri sau participarea la practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței interne, articolul 81 alineatul (1) CE se adresează unor entități economice care constau, fiecare, într‑o organizare unitară de elemente personale, materiale și imateriale ce urmărește în mod durabil un scop economic determinat și care poate contribui la săvârșirea unei încălcări vizate de aceste dispoziții.

(a se vedea punctul 63)

2. În materia concurenței, conform principiului răspunderii personale, potrivit căruia o persoană poate răspunde numai pentru propriile sale acte, revine, în principiu, persoanei care conducea întreprinderea la momentul la care a participat la încălcare să răspundă pentru aceasta, chiar dacă, la momentul adoptării deciziei de constatare a încălcării, întreprinderea respectivă se află în răspunderea sau sub conducerea unei alte persoane.

În anumite împrejurări excepționale, jurisprudența admite că se poate deroga de la principiul caracterului personal al răspunderii pentru aplicarea criteriului denumit „al continuității economice”, în temeiul căruia o încălcare a normelor de concurență poate fi imputată succesorului economic al unei persoane juridice care este autoarea încălcării, chiar dacă această persoană juridică nu a încetat să existe la data adoptării deciziei de constatare a încălcării respective, pentru ca efectul util al acestor norme să nu fie compromis din cauza schimbărilor aduse, în special, formei juridice a societăților în cauză.

Comisia nu aplică în mod întemeiat criteriul denumit „al continuității economice” și stabilește răspunderea personală pentru participarea unei filiale la încălcare în sarcina societății‑mamă care a condus direct această întreprindere înainte de cedarea sa unor filiale exclusive sau cvasiexclusive până la data la care filialele respective și întreprinderea menționată au fost cedate în final unui alt grup.

(a se vedea punctele 65, 66, 72 și 78)

3. Comisia are în principiu obligația să demonstreze că societatea‑mamă a exercitat efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale pe piață, pe baza unui ansamblu de elemente factuale printre care, în special, eventuala putere de conducere exercitată de societatea‑mamă asupra filialei sale. Cu toate acestea, Comisia poate prezuma în mod rezonabil că o filială al cărei capital este deținut integral de societatea‑mamă aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă și că această prezumție privind răspunderea implică lipsa obligației din partea Comisiei de a verifica dacă societatea‑mamă a exercitat efectiv această putere de conducere asupra filialei sale. În cazul în care, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia își exprimă intenția de a stabili în sarcina societății‑mamă răspunderea personală pentru o încălcare imputabilă filialei sale invocând prezumția privind răspunderea care decurge din deținerea integrală a capitalului filialei de societatea‑mamă, societatea‑mamă care intenționează să conteste răspunderea are obligația să prezinte în cursul procedurii administrative sau, cel mai târziu, în fața instanței Uniunii elemente suficient de probatorii pentru a răsturna prezumția, demonstrând că, în pofida deținerii integrale a capitalului social al acesteia de către societatea‑mamă, filiala își stabilea cu totul autonom modul său de acțiune pe piață.

În decizia prin care se constată o încălcare, Comisia trebuie să fie în măsură să țină seama de răspunsurile date de întreprinderile în cauză la comunicarea privind obiecțiunile. În această privință, Comisia nu trebuie numai să accepte sau să respingă argumentele întreprinderilor în cauză, ci să recurgă deopotrivă la analiza proprie a faptelor invocate de ele, fie pentru a renunța la obiecțiunile care s‑ar dovedi neîntemeiate, fie pentru a‑și structura sau a‑și completa, atât în fapt, cât și în drept, argumentarea pentru susținerea obiecțiunilor pe care le reține. Această situație se regăsește atunci când decizia Comisiei se întemeiază nu numai pe prezumția privind răspunderea care decurge din deținerea integrală a capitalului filialelor de societatea lor mamă, ci și pe elemente factuale expuse în cursul procedurii administrative și care demonstrează că:

– în cadrul grupului, organizarea operațională avea prioritate asupra structurii juridice și activitățile legate de proiectele incriminate erau conduse, la cel mai înalt nivel, de societatea‑mamă și de predecesorii săi,

– șase membri ai consiliului de administrație ai societăților filiale fuseseră, în mod simultan sau succesiv, membri ai consiliului de administrație al societăților centrale înainte de cedarea lor ulterioară unui alt grup,

– numirea de către societatea‑mamă a unui nou membru al consiliului de administrație al filialelor sale active în sectorul în discuție susține concluzia potrivit căreia societatea‑mamă exercitase o influență decisivă asupra filialelor sale și

– în ceea ce privește operațiunile de restructurare intragrup, schimbarea numelui comercial al filialelor active în sectorul în discuție, intervenită imediat după cesiunea intergrupuri, atestă integrarea lor în grup.

De asemenea, Comisia consideră în mod întemeiat că delegarea de funcții de ordin comercial nu putea exonera societatea‑mamă de răspunderea sa, din moment ce ea însăși admite că, la momentul încălcării, trebuia să aprobe toate proiectele de ofertă pentru proiectele incriminate care depășeau un anumit prag sau care comportau anumite „riscuri substanțiale” pentru grup.

(a se vedea punctele 86, 87, 91, 97, 116 și 144)

4. În ceea ce privește obligația de motivare care revine Comisiei, în special atunci când adoptă o decizie de constatare a unei încălcări a normelor de concurență, trebuie efectuată o distincție între critica întemeiată pe nemotivare sau pe insuficiența motivării și cea întemeiată pe inexactitatea motivelor deciziei ca urmare a unei erori privind situația de fapt sau în aprecierea juridică. Acest din urmă aspect are legătură cu examinarea legalității pe fond a deciziei atacate, iar nu cu încălcarea normelor fundamentale de procedură și, în consecință, nu poate constitui o încălcare a articolului 253 CE.

(a se vedea punctul 88)

5. Principiul neretroactivității dispozițiilor penale este un principiu comun tuturor ordinilor juridice ale statelor membre, consacrat deopotrivă la articolul 7 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și face parte integrantă dintre principiile generale de drept a căror aplicare este asigurată de instanța Uniunii. Chiar dacă din articolul 15 alineatul (4) din Regulamentul nr. 17 și din articolul 23 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2003 rezultă că deciziile Comisiei de aplicare a unor amenzi pentru încălcarea dreptului concurenței nu au caracter penal, Comisia are obligația de a respecta principiile generale de drept al Uniunii, îndeosebi principiul neretroactivității, în toate procedurile administrative care pot determina sancțiuni în temeiul dreptului concurenței.

Această respectare impune ca normele privind imputarea, în sarcina persoanelor fizice sau juridice, a încălcărilor dreptului concurenței să corespundă celor prevăzute la momentul la care a fost săvârșită încălcarea. Atunci când mai multor persoane li se poate atribui răspunderea personală pentru participarea la o încălcare a uneia și aceleiași întreprinderi, în sensul dreptului concurenței, acestea trebuie considerate răspunzătoare în solidar pentru încălcarea respectivă. În plus, pot fi personal și în solidar răspunzătoare pentru participarea uneia și aceleiași întreprinderi la o încălcare persoana în răspunderea sau sub conducerea căreia întreprinderea era direct plasată la momentul săvârșirii încălcării și persoana care, prin faptul că exercita efectiv o putere de control asupra celei dintâi și îi stabilea comportamentul pe piață, conducea indirect aceeași întreprindere la momentul săvârșirii încălcării.

(a se vedea punctele 131-134)

6. În ceea ce privește durata unei încălcări a normelor de concurență, principiul securității juridice impune ca, în lipsa unor elemente de probă susceptibile să o stabilească direct, Comisia trebuie să invoce cel puțin elemente de probă care se raportează la fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare a continuat neîntrerupt între două date exacte. În ceea privește mijloacele de probă, în mod obișnuit activitățile pe care practicile și acordurile anticoncurențiale le presupun se desfășoară în mod clandestin, reuniunile se țin în secret, cel mai adesea într‑o țară terță, iar documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Chiar în cazul în care Comisia descoperă elemente care atestă în mod explicit un contact nelegal între operatori, precum procesele‑verbale ale unei reuniuni, de regulă, acestea nu vor fi decât fragmentare și disparate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții. În majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a dreptului concurenței. În cadrul unei încălcări întinse pe mai mulți ani, faptul că manifestările înțelegerii intervin în perioade diferite, care pot fi separate prin intervale de timp mai lungi sau mai puțin lungi, nu are incidență asupra existenței acestei înțelegeri dacă acțiunile diferite care fac parte din această înțelegere urmăresc o singură finalitate și se înscriu în cadrul unei încălcări cu caracter unic și continuu.

Rezultă că, în situația în care, analizate în ansamblu, unele acorduri contrare normelor de concurență aveau vocație să producă efecte între data intrării în vigoare a unuia dintre ele și data încetării validității altuia, Comisia a putut să considere în mod întemeiat că aceste acorduri constituie un indiciu privind continuarea încălcării în mod neîntrerupt pe întreaga perioadă în discuție. Astfel, dovezile privind unele manifestări repetate în cadrul înțelegerii, precum și seria de indicii colectate de Comisie privind faptul că activitățile la care a participat întreprinderea în cauză în cadrul înțelegerii au continuat în toată perioada în discuție trebuie privite ca o dovadă suficientă a continuării neîntrerupte a înțelegerii între datele reținute în decizia Comisiei.

(a se vedea punctele 164-166, 176 și 177)

7. În temeiul articolului 25 din Regulamentul nr. 1/2003, prerogativa Comisiei de a aplica o sancțiune ca urmare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European se prescrie în cinci ani. Termenul de prescripție curge din ziua în care se comite încălcarea. Totuși, în cazul unor încălcări continue sau repetate, termenul de prescripție se calculează din ziua încetării încălcării.

(a se vedea punctul 188)

8. Comisia nu poate fi criticată pentru faptul că nu a motivat în mod specific decizia de aplicare a unei amenzi care urmează să fie plătită în solidar de două societăți, în cazul încălcării normelor de concurență, în raport cu împrejurarea că ele nu mai formau o entitate economică unică la data adoptării acestei decizii atacate, din moment ce, în opinia sa, această împrejurare nu se opunea plății în solidar a amenzii aplicate. Astfel, Comisia nu are obligația de a insera în decizie o motivare exactă cu privire la un anumit număr de aspecte care îi par în mod vădit nerelevante, nesemnificative sau în mod clar secundare propriei aprecieri.

(a se vedea punctul 200)

9. Caracterul solidar al plății amenzilor datorate ca urmare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) este un efect juridic care rezultă, de drept, din dispozițiile materiale ale acestor articole.

Caracterul solidar al plății unei amenzi datorate ca urmare a participării unei întreprinderi la o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE rezultă din faptul că fiecare dintre persoanele în cauză poate răspunde personal pentru participarea întreprinderii la încălcare. Caracterul unic al comportamentului unei întreprinderi pe piață justifică obligarea în solidar, în vederea aplicării dreptului concurenței, a societăților sau, mai general, a subiectelor de drept care pot răspunde personal. Caracterul solidar al plății amenzilor aplicate ca urmare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, prin faptul că acesta contribuie la garantarea recuperării efective a amenzilor menționate, participă la obiectivul de descurajare urmărit în general de dreptul concurenței, cu respectarea principiului ne bis in idem, principiu fundamental al dreptului Uniunii, consacrat deopotrivă la articolul 4 din Protocolul nr. 7 la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului, care interzice, în privința aceleiași încălcări a dreptului concurenței, sancționarea mai mult de o dată a aceluiași comportament al întreprinderii pe piață prin intermediul subiectelor de drept care pot răspunde personal pentru acest comportament.

Faptul că răspunderile personale ale mai multor societăți ca urmare a participării aceleiași întreprinderi la o încălcare nu sunt identice nu se opune împrejurării ca acestora să li se aplice o amendă de plătit în solidar, din moment ce caracterul solidar al plății amenzii acoperă numai perioada de încălcare, în care acestea formau o unitate economică și constituiau, așadar, o întreprindere în sensul dreptului concurenței.

(a se vedea punctele 204-206)

10. În măsura în care motivul întemeiat pe o încălcare a principiului securității juridice poate fi interpretat ca o excepție de nelegalitate îndreptată împotriva normelor în materia plății în solidar a amenzilor, din cauză că aceste norme ar fi o sursă de incertitudine privind plata amenzii, stabilirea debitorului obligației de plată și a situației juridice a codebitorilor solidari, motivul menționat implică pronunțarea asupra înseși legalității regimului de „plată în solidar a amenzilor” din dreptul concurenței și verificarea aspectului dacă societățile sancționate pot cunoaște cu suficientă precizie drepturile și obligațiile care decurg din acest regim.

În această privință, la fel ca noțiunea „întreprindere” în sensul dreptului concurenței, al cărei efect de drept este, noțiunea „plată în solidar a amenzilor” este o noțiune autonomă care trebuie interpretată prin referire la obiectivele și la sistemul dreptului concurenței la care participă și, după caz, la principiile generale care rezultă din toate sistemele de drept naționale. În lipsa unei mențiuni contrare în cuprinsul deciziei prin care Comisia aplică o amendă care urmează a fi plătită în solidar de mai multe societăți ca urmare a comportamentului ilicit al unei întreprinderi, aceasta le impută comportamentul respectiv în mod egal din punctul de vedere al răspunderii. În plus, societățile obligate să plătească în solidar o amendă trebuie să plătească o amendă unică, al cărei cuantum este stabilit prin referire la cifra de afaceri a întreprinderii în cauză.

Din aceasta rezultă că fiecare societate trebuie să plătească întregul cuantum al amenzii către Comisie și că plata efectuată de una dintre acestea le liberează pe toate în raport cu Comisia. Societățile cărora li se aplică o amendă care urmează a fi plătită în solidar și cărora li se atribuie, în lipsa unei mențiuni contrare în decizia de aplicare a amenzii, o răspundere egală în săvârșirea încălcării trebuie, în principiu, să contribuie în mod egal la plata amenzii aplicate din cauza acestei încălcări. În consecință, societatea care, după ce a fost eventual incriminată de Comisie, plătește integral cuantumul amenzii poate, chiar în temeiul deciziei Comisiei, să acționeze pentru restituirea sumelor nedatorate împotriva fiecăruia dintre debitorii săi solidari pentru cota lui parte. Astfel, deși decizia prin care mai multor societăți li se aplică o amendă care urmează a fi plătită în solidar nu permite să se stabilească a priori care dintre aceste societăți va avea obligația efectivă să plătească amenda în contul Comisiei, ea nu permite existența niciunei îndoieli cu privire la cotele‑părți ale cuantumului amenzii ce le revin în nume propriu, astfel încât fiecare dintre ele va putea, după caz, să acționeze împotriva codebitorilor solidari pentru restituirea sumelor pe care le‑ar fi plătit în plus față de această cotă‑parte.

(a se vedea punctele 213 și 215)

11. Caracterul solidar al plății amenzilor în dreptul concurenței nu se opune dreptului fiecăreia dintre societățile sancționate de a introduce o acțiune în anulare a deciziei prin care Comisia le‑a aplicat o amendă de plată în solidar.

(a se vedea punctul 217)

12. Principiul individualizării pedepselor și a sancțiunilor, aplicabil în orice procedură administrativă care poate conduce la sancțiuni în temeiul dreptului concurenței, impune ca o persoană să fie sancționată numai pentru faptele care îi sunt imputate în mod individual. Această situație se regăsește atunci când două societăți au fost sancționate din cauza participării unei întreprinderii la o încălcare, pentru fapte care le‑au fost imputate individual de Comisie, ca urmare a răspunderii care le revine în calitate de conducătoare, directe sau indirecte, ale acestei întreprinderi.

(a se vedea punctele 219 și 220)

13. Cerința unui control jurisdicțional constituie un principiu general de drept al Uniunii care decurge din tradițiile constituționale comune statelor membre și care a fost de asemenea consacrat la articolele 6 și 13 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului. Dreptul la o cale de atac efectivă a fost, în plus, reafirmat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

(a se vedea punctul 224)

14. Cerința unui control jurisdicțional efectiv se aplică în special tuturor deciziilor Comisiei de constatare și de sancționare a unei încălcări a dreptului concurenței. În temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 17 și al articolului 31 din Regulamentul nr. 1/2003, Tribunalul are competență de fond, în sensul articolului 229 CE, cu privire la acțiunile introduse împotriva deciziilor prin care Comisia stabilește sau a stabilit o amendă și poate elimina, reduce sau mări amenda aplicată.

În cadrul acțiunilor întemeiate pe articolul 230 CE, controlul legalității unei decizii a Comisiei de imputare a unei încălcări a dreptului concurenței unor persoane fizice sau juridice și de aplicare, pe acest temei, a unei amenzi trebuie considerat un control jurisdicțional efectiv al acestei decizii. Intensitatea controlului exercitat de instanța Uniunii și, prin urmare, caracterul efectiv al căilor de atac formulate împotriva deciziilor prin care Comisia constată o încălcare a normelor de concurență și stabilește o amendă sunt întărite și de competența de fond conferită Tribunalului în această materie. Dincolo de simplul control al legalității, care permite doar respingerea acțiunii în anulare sau anularea actului atacat, competența de fond de care dispune abilitează instanța Uniunii de a reforma actul atacat, chiar în lipsa anulării, luând în considerare toate împrejurările de fapt, pentru a modifica, de exemplu, cuantumul amenzii aplicate.

(a se vedea punctele 225-227)

15. Articolul 81 CE și, prin analogie, articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) constituie dispoziții de ordine publică, indispensabile îndeplinirii misiunilor încredințate Comunității Europene și SEE, astfel încât răspunderea și sancțiunea suportate de societăți în cazul unei încălcări a acestor dispoziții nu pot fi lăsate la libera lor dispoziție.

(a se vedea punctul 229)

16. În temeiul articolului 5 CE, Comunitatea acționează în limitele competențelor conferite și ale scopurilor atribuite prin tratat. Astfel, aceasta nu dispune de competențe de atribuire.

În cazul în care Comisia inițiază o procedură în vederea adoptării unei decizii de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), ea are competență unică, în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 sau al articolului 7 alineatul (1) ori al articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, de a constata această încălcare și de a aplica amenzi întreprinderilor care, cu intenție sau din neglijență, au participat la încălcare. Sub sancțiunea nerespectării principiului competențelor de atribuire, Comisia nu poate delega unui terț atribuțiile care îi sunt conferite de dispozițiile citate anterior.

Nu se poate considera că, într‑un caz determinat, Comisia a delegat unei instanțe naționale sau unui arbitru o parte din competențele care îi sunt atribuite pentru a constata și a sancționa asemenea încălcări, din moment ce, în decizia adoptată în același caz, Comisia a stabilit cota de răspundere care revine fiecăreia dintre cele două societăți distincte pentru participarea întreprinderii în cauză la încălcare și, prin urmare, cota‑parte a fiecăreia din cuantumul amenzii în raport cu care răspund în solidar față de Comisie.

(a se vedea punctele 233, 234 și 236)

17. Comunicarea privind obiecțiunile constituie un document pregătitor ale cărui aprecieri de fapt și de drept au un caracter pur provizoriu. Pentru acest motiv, Comisia poate și chiar trebuie să țină seama de elementele care rezultă din procedura administrativă, între altele, pentru a renunța la obiecțiunile care s‑ar dovedi neîntemeiate. Din moment ce o societate sancționată pentru încălcări ale dreptului concurenței a fost în măsură să își expună în mod util, înainte de adoptarea deciziei atacate, punctul de vedere în legătură cu renunțarea de către Comisie, în această decizie, la o obiecțiune pe care o reținuse anterior în cazul altor societăți pentru a stabili în sarcina lor răspunderea solidară, împreună cu prima societate, pentru participarea uneia și aceleiași întreprinderi la încălcare nu s‑a încălcat dreptul la apărare al primei întreprinderi ca urmare a neconcordanței dintre comunicarea privind obiecțiunile și decizia atacată.

(a se vedea punctele 248, 249 și 262)

18. Rolul de conducător avut de una sau mai multe întreprinderi în cadrul unei înțelegeri trebuie luat în considerare în vederea stabilirii cuantumului amenzii, în măsura în care întreprinderile care au avut un asemenea rol trebuie să aibă o răspundere specifică în raport cu alte întreprinderi. Pentru a fi calificată drept conducător al unei înțelegeri, o întreprindere trebuie să fi reprezentat o forță motrice semnificativă pentru înțelegere sau să fi avut o răspundere deosebită și concretă în funcționarea acesteia. Această situație se regăsește atunci când o întreprindere a avut un rol de conducător al înțelegerii, asumându‑și funcțiile de „secretar european” al înțelegerii, funcții care i‑ar conferi un rol de conducător în coordonarea înțelegerii și, în orice ipoteză, în funcționarea concretă a acesteia, în special atunci când „secretarul european” menționat era punctul de contact dintre membrii înțelegerii și avea un rol crucial în funcționarea înțelegerii, în sensul că facilita schimbul de informații în cadrul acesteia și centraliza, colecta și schimba cu ceilalți membri ai înțelegerii informații esențiale funcționării sale, în special informații referitoare la anumite proiecte deosebit de importante, prin faptul că organiza și asigura secretariatul reuniunilor de lucru și că, ocazional, modifica codurile destinate să disimuleze aceste reuniuni sau aceste contacte.

(a se vedea punctele 280, 283 și 287)

19. În materia concurenței, în cazul unei încălcări de lungă durată în cursul căreia diferite întreprinderi au avut succesiv, sub conducerea diferitor societăți, în perioade bine determinate, rolul de conducător al încălcării, principiile egalității de tratament și proporționalității impun ca societăților care au condus una sau mai multe întreprinderi care au avut, sub conducerea lor, rolul de „conducător al încălcării” să li se aplice o majorare diferită a cuantumului de bază al amenzilor care le revin atunci când este substanțial diferită perioada în care acea întreprindere sau acele întreprinderi au avut acel rol sub conducerea acelor societăți. Rolul de conducător se raportează la funcționarea înțelegerii și, spre deosebire de rolul de instigator al încălcării, se înscrie în mod obligatoriu într‑o anumită perioadă. Prin urmare, trebuie să se țină seama de faptul că unei societăți care a condus una dintre întreprinderile care au participat la înțelegere i se poate imputa rolul motrice avut de aceasta din urmă în funcționarea înțelegerii în cel mult un sfert din perioada săvârșirii încălcării, în timp ce unei alte societăți, care a condus o altă întreprindere care a participat la înțelegere, i se poate imputa rolul motrice avut de aceasta din urmă în funcționarea înțelegerii pentru mai mult de trei sferturi din acea perioadă.

Rezultă că, prin impunerea unei majorări identice a cuantumului de bază al amenzii aplicate societăților care au deținut, prin intermediul întreprinderilor pe care le conduceau, rolul de conducător al înțelegerii, deși perioadele în care întreprinderea în cauză sau întreprinderile în cauză au exercitat, sub conducerea lor, funcțiile de conducător al înțelegerii erau substanțial diferite, Comisia a încălcat principiile egalității de tratament și proporționalității.

În schimb, chiar dacă se presupune aplicarea nelegală de către Comisie a criteriilor care au determinat calificarea drept conducător al încălcării, prin faptul că nu a reținut această calificare în sarcina unei întreprinderi, în pofida rolului semnificativ avut de aceasta în cadrul înțelegerii, o asemenea nelegalitate, săvârșită în favoarea altuia, nu ar justifica admiterea criticilor întemeiate pe nerespectarea principiului egalității de tratament sau al nediscriminării.

(a se vedea punctele 307, 308, 311 și 312)

20. Competența de fond conferită instanței Uniunii de articolul 17 din Regulamentul nr. 17 și de articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003 o împuternicește, dincolo de simplul control al legalității sancțiunii, să substituie aprecierea Comisiei cu propria apreciere și, în consecință, să elimine, să reducă sau să majoreze amenda aplicată atunci când îi este supusă aprecierii problema cuantumului acesteia. În cadrul acestei aprecieri, se impune asigurarea faptului ca majorarea aferentă rolului de conducător al înțelegerii avut de întreprinderea în cauză să fie stabilită la un nivel care să îi garanteze caracterul descurajator.

(a se vedea punctele 318 și 319)

21. În cazul impunerii de amenzi mai multor societăți pentru participarea unor întreprinderi, aflate sub conducerea acestora, la o încălcare a normelor de concurență și în cadrul stabilirii cuantumului care revine fiecăreia dintre ele, Comisia nu se îndepărtează de metoda de calcul enunțată în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, nici nu depășește cadrul juridic al sancțiunilor definit de articolul 15 din Regulamentul nr. 17 și de articolul 23 din Regulamentul nr. 1/2003 și nici nu încalcă principiul proporționalității prin faptul că decide să se raporteze, în principiu, la cifra de afaceri mondială aferentă proiectelor incriminate realizată de fiecare întreprindere în cursul ultimului an întreg de încălcare pentru a aprecia dimensiunea și puterea economică ce îi sunt caracteristice la momentul încălcării. Această situație se regăsește în special atunci când Comisia consideră că, având în vedere caracterul mondial al unei înțelegeri, se impune drept bază de comparație a importanței referitoare la fiecare întreprindere partea din cifra de afaceri mondială aferentă proiectelor vizate de această înțelegere, parte deținută de fiecare întreprindere în cursul ultimului an întreg de participare a întreprinderii la încălcarea constatată, această bază de comparație fiind de natură să reflecte în mod fidel capacitatea fiecărei întreprinderi de a produce prejudicii grave celorlalți operatori pe teritoriul Spațiului Economic European și să furnizeze un indiciu privind contribuția fiecăreia la eficacitatea înțelegerii în ansamblu sau, dimpotrivă, privind instabilitatea care ar fi prevalat în cadrul înțelegerii dacă întreprinderea respectivă nu ar fi participat la înțelegere.

(a se vedea punctele 360 și 362)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)

3 martie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Dreptul la apărare – Obligația de motivare – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Durata încălcării – Amenzi – Răspundere solidară pentru plata amenzii – Circumstanțe agravante – Rol de conducător – Circumstanțe atenuante – Cooperare”

În cauzele T‑117/07 și T‑121/07,

Areva, societate pe acțiuni, cu sediul în Paris (Franța),

Areva T & D Holding SA, cu sediul în Paris,

Areva T & D SA, cu sediul în Paris,

Areva T & D AG, cu sediul în Oberentfelden (Elveția),

reprezentate de A. Schild și de J.-M. Cot, avocați,

Alstom, societate pe acțiuni, cu sediul în Levallois‑Perret (Franța), reprezentată inițial de J. Derenne, avocat, de domnul W. Broere, solicitor, de A. Müller‑Rappard și de C. Guirado, avocați, ulterior de J. Derenne și de A. Müller‑Rappard, avocați,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii X. Lewis și F. Arbault, ulterior de X. Lewis, iar în final de domnii V. Bottka și N. Von Lingen, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2006) 6762 final a Comisiei din 24 ianuarie 2007 privind o procedură în temeiul articolului 81 CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz) și, cu titlu subsidiar, o cerere de reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantelor,

TRIBUNALUL (Camera a doua),

compus din doamnele I. Pelikánová (raportor), președinte, K. Jürimäe și domnul S. Soldevila Fragoso, judecători,

grefier: doamna C. Kristensen, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 martie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Istoricul cauzei reiese, în esență, din constatările efectuate de Comisia Comunităților Europene în Decizia C(2006) 6762 final a Comisiei din 24 ianuarie 2007 privind o procedură în temeiul articolului 81 CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz) (denumită în continuare „decizia atacată”). În măsura în care aceste elemente de fapt nu au fost contestate sau, cel puțin, părțile nu le‑au contestat în mod corect, ele trebuie considerate dovedite în scopul soluționării prezentului litigiu.

Produsul în cauză

2 Instalațiile de comutație cu izolație în gaz (denumite în continuare „GIS”) sunt utilizate pentru a controla fluxul energetic din rețelele electrice. Aceste instalații sunt echipamente electrice grele, folosite drept componente majore pentru substațiile electrice la cheie.

3 Substațiile sunt centrale electrice auxiliare care transformă curentul electric. În plus față de transformator, elementele constitutive ale substațiilor sunt sistemul de control, releele, bateriile, încărcătoarele și instalația de comutație. Funcția unei instalații de comutație constă în protejarea transformatorului de o suprasarcină și/sau izolarea circuitului și a unui transformator care nu funcționează corect.

4 Instalațiile de comutație pot fi cu izolație în gaz, cu izolație în aer sau cu izolație hibridă, atunci când îmbină cele două tehnici precedente. GIS sunt vândute în întreaga lume ca părți integrante ale unor substații electrice la cheie sau ca piese detașate înainte de a fi integrate în asemenea substații. Acestea reprezintă aproximativ între 30 % și 60 % din prețul total al substațiilor.

5 Decizia atacată privește proiectele GIS având o tensiune mai mare sau egală cu 72,5 kV (denumite în continuare „proiecte GIS”), care includ GIS în calitate de produse individuale, inclusiv toate serviciile aferente lor (transport, montare, încercări, izolație etc.), și substațiile electrice la cheie care conțin GIS, în care sunt cuprinse GIS și celelalte componente ale substației, precum transformatoarele și toate serviciile aferente lor (transport, cablaj, montare, izolație etc.).

Întreprinderile în cauză

6 Alstom (denumită anterior Alsthom), societate pe acțiuni de drept francez cu consiliu de administrație, este societatea‑mamă a unui grup de societăți (denumit în continuare „grupul Alstom”). În perioada 15 aprilie 1988-8 ianuarie 2004, grupul Alstom și‑a desfășurat activitatea în domeniul transportului și al distribuției energiei electrice (denumit în continuare „sectorul T & D”), îndeosebi în materie de GIS.

7 În cadrul grupului Alstom, activitățile în materie de GIS au fost gestionate, în Franța, de Alsthom SA (France) până în anul 1989, moment în care această societate a fost redenumită GEC Alsthom SA, deținută integral de GEC Alsthom NV. La 16 noiembrie 1992, a fost constituită Kléber Eylau SA, căreia i s‑au alocat activitățile din Franța în materie de GIS printr‑un acord ale cărui efecte s‑au produs începând cu 7 decembrie 1992. Kléber Eylau era deținută în proporție de 99,76 % de GEC Alsthom SA și în proporție de 0,04 % de Étoile Kléber. În iunie 1993, Kléber Eylau a devenit GEC Alsthom T & D SA, care, la rândul său, în iulie 1998, a devenit Alstom T & D SA. Această din urmă societate era deținută integral de Alstom Holdings (France), care, la rândul său, era deținută integral de Alstom.

8 Începând cu luna ianuarie 1986, activitățile în materie de GIS ale grupului Alstom s‑au derulat în paralel în Elveția și în Franța, la momentul la care Sprecher Energie AG a devenit o filială deținută integral de Alsthom. În noiembrie 1993, Sprecher Energie a devenit GEC Alsthom T & D AG, care, în iulie 1997, a devenit GEC Alsthom AG, iar în iunie 1998, Alstom AG [denumită în continuare „Alstom (Suisse)”]. La 22 decembrie 2000, aceasta din urmă a fost cumpărată de Alstom Power (Schweiz) AG. Noua entitate juridică a fost constituită în cadrul grupului Alstom, căreia i‑au fost cedate activitățile în sectorul T & D în Elveția. Denumită inițial Alstom (Schweiz) Services AG, această nouă entitate a fost redenumită ulterior Alstom T & D AG.

9 Toate activitățile grupului Alstom în sectorul T & D au fost cedate, la 8 ianuarie 2004, grupului în care Areva, societate pe acțiuni de drept francez cu directorat și cu consiliu de supraveghere, este societatea‑mamă (denumit în continuare „grupul Areva”). În perioada 9 ianuarie-11 mai 2004, activitățile în materie de GIS ale grupului Areva au fost gestionate de Areva T & D SA și de Areva T & D AG, filiale deținute integral de Areva T & D Holding SA, la rândul ei deținută integral de Areva (denumite în continuare, împreună, „societățile din grupul Areva”).

Procedura administrativă

10 La 3 martie 2004, ABB Ltd a semnalat Comisiei existența unor practici anticoncurențiale în sectorul GIS și a formulat o cerere orală de imunitate la amenzi, în conformitate cu Comunicarea Comisiei din 19 februarie 2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

11 Practicile denunțate de ABB au constat într‑o coordonare la nivel mondial a vânzării proiectelor GIS care presupunea o împărțire a piețelor, atribuirea de cote și menținerea cotelor de piață respective, repartizarea proiectelor GIS unor producători desemnați în acest scop și manipularea procedurii cererilor de ofertă (trucarea ofertelor) pentru atribuirea contractelor acestor producători, stabilirea prețurilor prin înțelegeri complexe privind proiectele GIS care nu fuseseră repartizate, rezilierea contractelor de licență cu societățile care nu erau membre ale înțelegerii și schimbul de informații sensibile referitoare la piață.

12 Cererea orală de imunitate la amenzi formulată de ABB a fost completată, în special la 7 mai 2004, cu observații orale și cu mijloace de probă scrise. La 25 aprilie 2004, Comisia a acordat ABB imunitate condiționată.

13 Pe baza declarațiilor date de ABB, Comisia a inițiat o investigație și a desfășurat, la 11 mai și la 12 mai 2004, inspecții în incintele mai multor societăți active în sectorul GIS.

14 În intervalul 14-25 mai 2004, grupul Areva a cooperat cu Comisia și i‑a furnizat, în temeiul Comunicării privind cooperarea, diverse mijloace de probă scrise și informații.

15 La 4 octombrie 2004, ABB a răspuns la o cerere de informații din partea Comisiei.

16 La 6 februarie 2006, Comisia a adresat o solicitare de informații către Alstom, la care aceasta din urmă a răspuns prin scrisoarea din 24 februarie 2006.

17 La 20 aprilie 2006, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile care, în afară de Alstom și de societățile din grupul Areva, a fost adresată ABB, Fuji Electric Holdings Co., Ltd și Fuji Electric Systems Co., Ltd (denumite în continuare, împreună, „societățile din grupul Fuji”), Hitachi și Hitachi Europe Ltd (denumite în continuare, împreună, „societățile din grupul Hitachi”), Japan AE Power Systems Corp. (denumită în continuare „JAEPS”), Mitsubishi Electric System Corp. (denumită în continuare „Melco”), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA (denumită în continuare „Schneider”), Siemens AG, Toshiba Corp., precum și altor cinci societăți din grupul în care VA Technologie AG era societatea‑mamă (denumit în continuare grupul „VA Tech”, care includea și pe VA Technologie).

18 La 5 mai 2006, Alstom a avut posibilitatea de a consulta declarațiile orale date de alte societăți implicate, în conformitate cu Comunicarea privind cooperarea.

19 La 30 iunie 2006, Alstom și societățile din grupul Areva au adresat Comisiei în termenul prevăzut observațiile fiecăreia dintre ele, răspunzând la comunicarea privind obiecțiunile. În anexa la răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Alstom a depus mai multe înscrisuri cu caracter intern ale grupului Alstom în privința cărora s‑a solicitat acordarea tratamentului confidențial în raport cu toți terții, cu excepția Comisiei. De asemenea, ABB, societățile din grupul Fuji, Hitachi și JAEPS, Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens și Toshiba au răspuns în scris, în termenul prevăzut, la comunicarea privind obiecțiunile.

20 Prin scrisoarea din 12 iulie 1996, societățile din grupul Fuji au cooperat cu Comisia și i‑au furnizat, în temeiul Comunicării privind cooperarea, diverse mijloace de probă scrise și informații.

21 La 14 iulie 2006, ABB a transmis Comisiei un „supliment [de] răspuns la comunicarea privind obiecțiunile”.

22 La 18 și la 19 iulie 2006, Comisia a efectuat audierea societăților cărora le adresase comunicarea privind obiecțiunile.

23 La 25 august 2006, în vederea formulării de comentarii, Comisia a pus la dispoziția părților la procedură extrase din versiunea neconfidențială a răspunsului dat de societățile din grupul Fuji la comunicarea privind obiecțiunile, din cererea formulată la 12 iulie 2006 de societățile din grupul Fuji în temeiul Comunicării privind cooperarea (a se vedea punctul 20 de mai sus), din suplimentul la răspunsul dat de ABB la comunicarea privind obiecțiunile și din înscrisurile suplimentare. Alstom și‑a prezentat observațiile cu privire la aceste înscrisuri la 15 septembrie 2006, producând o declarație dată de unul dintre angajații săi, domnul S., care ar fi avut cunoștință directă asupra faptelor în litigiu.

24 La 20 septembrie 2006, Comisia a adresat societăților din grupul Areva o solicitare de informații, la care acestea au răspuns la 6 octombrie 2006, depunând numeroase înscrisuri referitoare la reorganizarea activităților în sectorul T & D în cadrul grupului Alstom în vederea cesiunii intergrupuri, menționată la punctul 9 de mai sus.

25 La 14 noiembrie 2006, Comisia a comunicat Alstom, în limba engleză, poziția sa referitoare la înscrisurile suplimentare menționate la punctul 23 de mai sus și, în urma unei cereri formulate în acest sens de Alstom, la 17 noiembrie 2006, la 22 noiembrie 2006, Comisia i‑a comunicat, în limba franceză, această poziție. La 27 noiembrie 2006, Alstom a prezentat observațiile referitoare la poziția menționată.

26 La 4 decembrie 2006, Alstom a transmis Comisiei o scrisoare referitoare la stabilirea persoanelor juridice vizate de faptele în litigiu. Această scrisoare cuprindea, printre altele, numeroase scheme care ilustrau diferite operațiuni de restructurare a activităților în sectorul T & D în cadrul grupului Alstom.

Decizia atacată

27 La 24 ianuarie 2007, Comisia a adoptat decizia atacată, al cărei rezumat este publicat în Jurnalul Oficial din 10 ianuarie 2008 (JO C 5, p. 7). Aceasta a fost notificată Alstom și societăților din grupul Areva la 8 februarie 2007.

28 În afară de societățile din grupul Areva, decizia atacată a fost adresată societăților din grupul Fuji, societăților din grupul Hitachi, JAEPS, Melco, Nuova Magrini Galileo, Schneider, Siemens, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (denumită în continuare „Reyrolle”), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba și VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

29 În considerentele (113)-(123) ale deciziei atacate, Comisia a arătat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere coordonaseră repartizarea proiectelor GIS la scară mondială, cu excepția anumitor piețe, potrivit regulilor convenite, în special în scopul menținerii unor cote care să reflecte într‑o largă măsură cotele lor de piață istorice estimate. Comisia a precizat că repartizarea proiectelor GIS fusese efectuată pe baza unei cote asociate „japoneze” și a unei cote asociate „europene”, care ulterior trebuiau alocate între producătorii japonezi și producătorii europeni. Un acord semnat la Viena la 15 aprilie 1988 (denumit în continuare „Acordul GQ”) stabilea normele care permiteau atribuirea proiectelor GIS fie producătorilor japonezi, fie producătorilor europeni și includerea valorii lor în cota corespunzătoare. Pe de altă parte, în considerentele (124)-(132) ale deciziei atacate, Comisia a precizat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere încheiaseră o înțelegere nescrisă (denumită în continuare „înțelegerea comună”), în temeiul căreia proiectele GIS în Japonia, pe de o parte, și cele în țările membrilor europeni ai înțelegerii, pe de altă parte, desemnate, împreună, drept „țări de origine” ale proiectelor GIS, erau rezervate membrilor japonezi și, respectiv, membrilor europeni ai cartelului. Proiectele GIS în „țările de origine” nu făceau obiectul schimburilor de informații dintre cele două grupuri și nu erau incluse în cotele respective.

30 Acordul GQ conținea deopotrivă norme privind schimbul de informații necesare funcționării cartelului între cele două grupuri de producători, funcționare care era asigurată în special de secretarii celor două grupuri, manipularea cererilor de ofertă vizate și stabilirea prețurilor pentru proiectele GIS care nu puteau fi atribuite. Potrivit textului anexei 2, Acordul GQ se aplica la scară mondială, cu excepția Statelor Unite, a Canadei, a Japoniei și a 17 țări din Europa Occidentală. În plus, în temeiul înțelegerii comune, proiectele GIS în țările europene diferite de „țările de origine” erau deopotrivă rezervate grupului european, iar producătorii japonezi se angajau să nu depună oferte pentru proiecte GIS în Europa.

31 În opinia Comisiei, împărțirea proiectelor GIS între producătorii europeni era reglementată de un acord semnat tot la Viena la 15 aprilie 1988, intitulat „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (Acordul grupului E pentru punerea în aplicare a Acordului GQ) (denumit în continuare „Acordul EQ”). Comisia a arătat că atribuirea proiectelor GIS în Europa se realiza potrivit acelorași norme și proceduri precum cele care reglementau atribuirea proiectelor GIS în alte țări. În special, proiectele GIS în Europa trebuiau deopotrivă să fie notificate, înregistrate, atribuite, aranjate sau să fi primit, de asemenea, un nivel de preț minim.

32 În considerentul (142) al deciziei atacate, Comisia a constatat că în Acordul GQ și în Acordul EQ, precum și în vederea organizării și a funcționării înțelegerii diferiții membri ai înțelegerii erau identificați printr‑un cod compus din cifre pentru membrii europeni și din litere pentru membrii japonezi. Începând cu luna iulie 2002, codurile inițiale au fost înlocuite cu numere.

33 La articolul 1 litera (b) din decizia atacată, Comisia a constatat că Alstom a încălcat articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare „Acordul privind SEE”) prin participarea la un ansamblu de acorduri și de practici concertate în sectorul proiectelor GIS în SEE de la 15 aprilie 1988 până la 8 ianuarie 2004. La articolul 1 literele (c), (d), (e) și (f) din decizia atacată, Comisia a constatat și această dublă încălcare în privința Areva și a Areva T & D Holding de la 9 ianuarie 2004 până la 11 mai 2004, a Areva T & D AG de la 22 decembrie 2003 până la 11 mai 2004 și a Areva T & D SA de la 7 decembrie 1992 până la 11 mai 2004.

34 Pentru încălcările constatate la articolul 1 din decizia atacată, prin articolul 2 literele (b) și (c) din decizia atacată s‑a aplicat Alstom o amendă individuală în cuantum de 11 475 000 de euro, precum și o amendă de 53 550 000 de euro, care urma să fie plătită în solidar cu Areva T & D SA.

35 Pentru încălcările constatate la articolul 1 din decizia atacată, prin articolul 2 litera (c) din decizia atacată, s‑a aplicat Areva T & D SA o amendă în cuantum de 53 550 000 de euro, care urma să fie plătită în solidar cu Alstom, iar din acest cuantum, suma de 25 500 000 de euro urma să fie plătită în solidar cu Areva, cu Areva T & D Holding și cu Areva T & D AG.

Procedura și concluziile părților

36 Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 18 aprilie 2007, societățile din grupul Areva și Alstom au introdus prezentele acțiuni, înregistrate cu numerele de referință T‑117/07 și, respectiv, T‑121/07.

37 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a doua) a decis deschiderea procedurii orale în cauzele T‑117/07 și T‑121/07.

38 După ascultarea părților cu privire la acest aspect, prin Ordonanța din 12 martie 2009, președintele Camerei a doua a Tribunalului a reunit cauzele T‑117/07 și T‑121/07 pentru buna desfășurare a procedurii orale, conform articolului 50 din Regulamentul de procedură al Tribunalului. În plus, acesta a acordat un tratament confidențial înscrisurilor anexate la răspunsul dat de Alstom la comunicarea privind obiecțiunile (a se vedea punctul 19 de mai sus), depuse la dosar în cauza T‑121/07.

39 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 24 martie 2009. Reclamantele au confirmat că motivele și criticile pe care le‑au invocat, întemeiate pe încălcarea articolului 81 CE, trebuie interpretate deopotrivă în sensul că se referă la articolul 53 din Acordul privind SEE. Comisia și‑a exprimat poziția în sensul că răspunderea solidară pentru încălcarea dreptului concurenței se prezumă a fi o răspundere în părți egale atunci când nu este precizată în partea dispozitivă a deciziei de constatare a răspunderii respective. În schimb, reclamantele au contestat posibilitatea ca o asemenea prezumție să își producă efectele. În sfârșit, Comisia a afirmat că, în cadrul aprecierii rolului de conducător al unei încălcări a dreptului concurenței, ar fi necesară ponderarea tuturor criteriilor, inclusiv durata și intensitatea exercitării rolului de conducător. Aceste observații au fost consemnate în procesul‑verbal al ședinței. În observațiile finale, societățile din grupul Areva au denunțat eroarea materială care ar fi constat în faptul că nu s‑a reținut că Areva T & D AG ar fi aceeași societate cu Alstom T & D AG, în privința căreia ar fi fost modificată doar denumirea socială.

40 Prin scrisorile depuse la grefă la 29 și la 30 aprilie 2009, Alstom și, respectiv, societățile din grupul Areva au făcut anumite observații asupra conținutului procesului‑verbal al ședinței referitor la răspunsurile date de Comisie la întrebările adresate de Tribunal cu privire la regimul răspunderii solidare pentru încălcarea dreptului concurenței.

41 Procedura orală a fost redeschisă prin Ordonanța Tribunalului din 3 iunie 2009. În conformitate cu articolul 7 alineatul (2) din Instrucțiunile pentru grefierul Tribunalului, președintele Camerei a doua a Tribunalului a decis anexarea la dosar a scrisorilor depuse la 29 și la 30 aprilie 2009.

42 Prin scrisoarea înregistrată la grefa Tribunalului la 18 iunie 2009, Comisia a prezentat observațiile cu privire la scrisorile menționate. În acest cadru, Comisia a susținut că, în cazul aplicării unei amenzi care urmează a fi plătită în solidar de mai multe societăți, fără altă precizare sau mențiune în partea dispozitivă a deciziei sale, în raporturile dintre codebitorii diferiți, ea nu intenționează să soluționeze aspectul referitor la contribuția fiecăreia la plata acestei amenzi.

43 După efectuarea verificărilor obișnuite privind conținutul exact al răspunsurilor orale date de Comisie în cadrul ședinței menționate, prin decizia din 1 iulie 2009, președintele Camerei a doua a Tribunalului a respins cererile de modificare a procesului‑verbal al ședinței.

44 Alstom solicită Tribunalului:

– anularea articolului 1 litera (b) și a articolului 2 literele (b) și (c) din decizia atacată;

– cu titlu subsidiar, reducerea substanțială a amenzii care i‑a fost aplicată potrivit articolului 2 literele (b) și (c) din decizia atacată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

45 Societățile din grupul Areva solicită Tribunalului:

– anularea articolului 1 din decizia atacată, în sensul că acesta, pe de o parte, stabilește în sarcina Areva T & D SA și a Alstom răspunderea solidară pentru încălcarea săvârșită de la 7 decembrie 1992 până la 8 ianuarie 2004 și, pe de altă parte, stabilește în sarcina lor răspunderea solidară pentru încălcarea săvârșită de la 9 ianuarie 2004 până la 11 mai 2004;

– cu titlu subsidiar, anularea sau reducerea substanțială a cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată potrivit articolului 2 litera (c) din decizia atacată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

46 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunilor ca nefondate;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

47 Întrucât prezentele cauze sunt conexe din punctul de vedere al obiectului lor, după ascultarea părților cu privire la acest aspect, Tribunalul consideră că se impune reunirea cauzelor în vederea pronunțării hotărârii, în conformitate cu articolul 50 din Regulamentul de procedură.

48 Acțiunile urmăresc, cu titlu principal, anularea articolului 1 literele (b), (c), (d), (e) și (f) din decizia atacată, cu titlu principal sau cu titlu subsidiar, anularea articolului 2 literele (b) și (c) din decizia atacată și, cu titlu subsidiar, reformarea articolului 2 literele (b) și (c) din decizia atacată.

49 Mai întâi, este necesară examinarea concluziilor privind anularea articolului 1 literele (b), (c), (d), (e) și (f) din decizia atacată. În continuare, vor fi examinate, în măsura în care este necesar, concluziile privind anularea articolului 2 literele (b) și (c) din decizia atacată. În sfârșit, vor fi examinate, dacă este cazul, concluziile privind reformarea articolului 2 literele (b) și (c) din decizia atacată.

50 În susținerea concluziilor în cauza T‑117/07, societățile din grupul Areva invocă șapte motive. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea obligației de motivare prevăzută la articolul 253 CE. Al doilea motiv este întemeiat, în esență, pe o încălcare a normelor privind imputarea încălcărilor, care decurg din articolul 81 alineatul (1) CE și din articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE, precum și pe o încălcare a principiilor generale ale securității juridice și neretroactivității. Al treilea motiv este întemeiat, în esență, pe o încălcare a normelor privind imputarea încălcărilor, care decurg din articolul 81 alineatul (1) CE și din articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE. Al patrulea motiv este întemeiat, în esență, pe o încălcare a normelor privind imputarea încălcărilor și caracterul solidar al plății amenzilor, care decurg din articolul 81 alineatul (1) CE și din articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE, pe o încălcare a articolului 7 CE, precum și pe o încălcare a principiilor generale ale egalității de tratament și proporționalității, securității juridice, neretroactivității și protecției jurisdicționale efective. Al cincilea motiv este întemeiat pe o încălcare a normelor privind caracterul solidar al plății amenzilor, care decurg din articolul 81 alineatul (1) CE și din articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE. Al șaselea motiv este întemeiat, în esență, pe o încălcare a articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269) și a punctului 2 din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile directoare”), pe o eroare de apreciere, precum și pe o încălcare a principiilor generale ale egalității de tratament și proporționalității. În sfârșit, al șaptelea motiv este întemeiat, în esență, pe o eroare de apreciere și pe o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE, precum și a Comunicării privind cooperarea.

51 În susținerea concluziilor în cauza T‑121/07, Alstom invocă opt motive. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea dreptului la o cale de atac efectivă. Al doilea motiv este întemeiat, în esență, pe o încălcare a normelor privind caracterul solidar al plății amenzilor care decurg din articolul 81 CE și din articolul 53 din Acordul privind SEE, pe o încălcare a principiilor generale ale securității juridice și individualizării pedepselor, precum și pe o încălcare a obligației de motivare. Al treilea motiv este întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare care decurge din articolul 253 CE. Al patrulea motiv este întemeiat, cu titlu principal, pe o încălcare a normelor privind imputarea încălcărilor care decurg din articolul 81 CE și din articolul 53 din Acordul privind SEE, precum și pe o eroare de drept și, cu titlu subsidiar, pe o încălcare a articolului 25 din Regulamentul nr. 1/2003. Al cincilea motiv este întemeiat, în esență, pe o eroare de apreciere, pe o încălcare a Liniilor directoare, pe o încălcare a principiilor egalității de tratament și proporționalității, precum și pe o încălcare a obligației de motivare. Al șaselea motiv este întemeiat, în esență, pe o încălcare a normelor privind dovedirea caracterului continuu al unei încălcări care decurg din articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 și din articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE], cu modificările ulterioare (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), precum și pe o încălcare a principiului securității juridice. Al șaptelea motiv este întemeiat pe o încălcare a principiului respectării dreptului la apărare și pe o încălcare a articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003. Al optulea motiv este întemeiat, în esență, pe o încălcare a Liniilor directoare și, cu titlu subsidiar, pe o încălcare a principiului proporționalității.

52 În măsura în care anumite motive invocate de reclamante coincid, acestea vor fi tratate împreună, în interesul bunei administrări a justiției.

Cu privire la concluziile referitoare la anularea articolului 1 literele (b), (c), (d), (e) și (f) din decizia atacată

53 Împotriva articolului 1 literele (b), (c), (d), (e) și (f) din decizia atacată sunt îndreptate motivele sau criticile cuprinse în acțiuni prin intermediul cărora se contestă constatarea Comisiei potrivit căreia societățile din grupul Areva și Alstom au încălcat articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea acestora la un ansamblu de acorduri și de practici concertate în SEE în perioadele menționate în articolul respectiv (a se vedea punctul 33 de mai sus).

54 În cauza T‑117/07, concluziile privind anularea articolului 1 literele (c), (d), (e) și (f) din decizia atacată sunt susținute prin motivele sau criticile invocate în cererea introductivă, care pun în discuție aprecierile Comisiei potrivit cărora Areva T & D SA, de la 7 decembrie 1992 până la 11 mai 2004, Areva T & D AG, de la 22 decembrie 2003 până la 11 mai 2004, și Areva, precum și Areva T & D Holding SA, de la 9 ianuarie 2004 până la 11 mai 2004, răspund personal pentru participarea ramurii lor de activitate în materie de GIS sau pentru participarea filialelor lor la un ansamblu de acorduri și de practici concertate în SEE (al doilea, al treilea, al patrulea și al cincilea motiv) sau care invocă o încălcare a normelor fundamentale de procedură care ar fi putut avea repercusiuni asupra aprecierilor respective (primul motiv).

55 În cauza T‑121/07, concluziile privind anularea articolului 1 litera (b) din decizia atacată sunt susținute prin motive sau prin critici, invocate în cadrul cererii introductive, care pun în discuție aprecierile Comisiei potrivit cărora Alstom răspunde personal pentru participarea ramurilor sale de activitate în materie de GIS sau pentru participarea filialelor sale la un ansamblu de acorduri și de practici concertate în SEE de la 15 aprilie 1988 până la 8 ianuarie 2004 (al patrulea și al șaselea motiv) sau care invocă o încălcare a normelor fundamentale de procedură care ar fi putut avea repercusiuni asupra aprecierilor respective (al treilea și al șaptelea motiv).

Observații introductive

56 Din motivele sau din criticile invocate în cererile introductive reiese că societățile din grupul Areva, pe de o parte, și Alstom, pe de altă parte, susțin teze diametral opuse cu privire la imputarea încălcării în legătură cu întreaga perioadă sau cu o parte a perioadei cuprinse între 15 aprilie 1988 și 11 mai 2004.

57 Alstom susține, în esență, că răspunderea personală care i‑ar reveni pentru participarea ramurii sale de activitate în materie de GIS la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 8 ianuarie 2004 a fost transferată la Alstom T & D SA și la Alstom T & D AG, ca urmare a operațiunilor de restructurare a activităților în sectorul T & D în interiorul grupului. În plus, Alstom susține că nu se poate stabili în sarcina sa o răspundere personală din cauza participării filialelor menționate la încălcare de la 7 decembrie 1992 până la 8 ianuarie 2004 și, respectiv, de la 22 decembrie 2003 până la 8 ianuarie 2004, în măsura în care Alstom T & D SA și Alstom T & D AG, cărora le‑au fost transferate activitățile respective, își stabileau în mod autonom comportamentul pe piață. În sfârșit, Alstom susține că răspunderea personală stabilită în sarcina sa din cauza participării ramurii sale de activitate în materie de GIS, a Alstom T & D SA și a Alstom T & D AG la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 8 ianuarie 2004 a fost transferată, odată cu ramura de activitate și cu filialele respective (care ulterior au devenit Areva T & D SA și Areva T & D AG), societăților din grupul Areva în cadrul unei operațiuni de cesiune intergrupruri a activităților în sectorul T & D.

58 În schimb, societățile din grupul Areva susțin că nu se poate stabili în sarcina lor răspunderea personală din cauza participării societăților din grupul Alstom la încălcare în perioadele cuprinse între 7 decembrie 1992 și 8 ianuarie 2004 și, respectiv, între 22 decembrie 2003 și 8 ianuarie 2004, în măsura în care Alstom stabilea comportamentul pe piață al Alstom T & D SA și al Alstom T & D AG, cărora le fuseseră transferate activitățile în materie de GIS. Pe de altă parte, Areva și Areva T & D Holding SA susțin că nu se poate stabili în sarcina lor răspunderea personală din cauza participării filialelor acestora la încălcare de la 9 ianuarie 2004 până la 11 mai 2004, în măsura în care Areva T & D SA și Areva T & D AG, cărora activitățile respective le fuseseră cedate, își stabileau în mod autonom comportamentul pe piață.

59 Trebuie arătat că, în înscrisurile lor, reclamantele se întemeiază pe faptul că Areva T & D SA și Areva T & D AG sunt noile denumiri sociale care au fost atribuite Alstom T & D SA și Alstom T & D AG după cedarea lor către grupul Areva, la 8 ianuarie 2004. În această privință, nu pot fi luate în considerare afirmațiile făcute de societățile din grupul Areva în cadrul observațiilor finale din ședință, potrivit cărora Comisia a săvârșit o eroare materială considerând că Areva T & D AG era aceeași societate ca Alstom T & D AG. Astfel, în măsura în care aceste afirmații cuprind un motiv întemeiat pe faptul că decizia atacată este viciată de o eroare de fapt în legătură cu acest aspect, trebuie amintit că, în temeiul articolului 48 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură, invocarea de noi motive pe parcursul procesului este interzisă, cu excepția cazului în care aceste motive se bazează pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul procedurii. În măsura în care, în speță, societățile din grupul Areva nu au expus elemente esențiale de fapt pe care s‑ar întemeia noul motiv al acestora, nici nu au afirmat a fortiori că aceste elemente ar fi revelate în cursul procedurii, afirmațiile acestora de mai sus trebuie respinse ca inadmisibile. Prin urmare, în cauzele T‑117/07 și T‑121/07, se va reține că Alstom T & D AG și Areva T & D AG desemnează, cu denumiri sociale diferite, o singură și aceeași persoană juridică.

Cu privire la transferul către Areva T & D SA și către Areva T & D AG a răspunderii personale a Alstom pentru participarea ramurii sale de activitate în materie de GIS la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 6 decembrie 1992

– Argumentele părților

60 În cadrul celui de al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe o eroare de drept, Alstom impută Comisiei faptul că, în decizia atacată, nu a transferat către Areva T & D SA și către Areva T & D AG răspunderea personală care îi revenea din cauza participării unei părți din „sectorul T & D” al acesteia la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 6 decembrie 1992.

61 În opinia exprimată de Alstom, Comisia a săvârșit o eroare de drept în cadrul aplicării normelor privind imputarea unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE prin faptul că în raporturile sale cu fostele sale filiale active în sectorul T & D nu a aplicat criteriul denumit „al continuității economice”, astfel cum reiese din jurisprudență (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 356-359, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02, Rec., p. II‑3435, punctul 132), stabilind în sarcina sa răspunderea personală pentru participarea unei părți din „sectorul T & D” al acesteia la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 6 decembrie 1992, fără a ține seama de faptul că această întreprindere cedase fostele sale filiale active în sectorul T & D în urma operațiunilor de restructurare din cadrul grupului Alstom. Ea consideră, în esență, că, deși „sectorul T & D” al grupului Alstom nu avea personalitate juridică înainte de 7 decembrie 1992, constituirea, la acea dată, a unei filiale care avea sarcina specifică de a gestiona acest sector în afara Elveției, și anume Kléber Eylau (denumită ulterior Alstom T & D SA, apoi Areva T & D SA), ar fi permis Comisiei să identifice, la data adoptării deciziei atacate, o persoană juridică căreia îi fusese transferată întreprinderea care a participat la încălcare și căreia i se putea imputa încălcarea respectivă. Un raționament analog ar putea fi aplicat în privința transferului, la 22 decembrie 2003, a activităților în sectorul T & D în Elveția ale grupului Alstom către Alstom (Schweiz) Services AG (denumită ulterior Alstom T & D AG, apoi Areva T & D AG).

62 Comisia contestă argumentele invocate de Alstom și solicită respingerea prezentului motiv.

– Aprecierea Tribunalului

63 În dreptul concurenței, noțiunea de întreprindere trebuie interpretată în sensul că desemnează o unitate economică din punctul de vedere al obiectului încălcării în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 12 iulie 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Rec., p. 2999, punctul 11, Hotărârea Tribunalului din 29 iunie 2000, DSG/Comisia, T‑234/95, Rec., p. II‑2603, punctul 124, și Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 2005, DaimmlerChrysler/Comisia, T‑325/01, Rec., p. II‑3319, punctul 85). Interzicând întreprinderilor în special încheierea de acorduri sau participarea la practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței interne, articolul 81 alineatul (1) CE se adresează unor entități economice care constau, fiecare, într‑o organizare unitară de elemente personale, materiale și imateriale ce urmărește în mod durabil un scop economic determinat și care poate contribui la săvârșirea unei încălcări vizate de aceste dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Enichem Anic/Comisia, T‑6/89, Rec., p. II‑1623, punctul 235, și Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, Shell/Comisia, T‑11/89, Rec., p. II‑757, punctul 311).

64 Cu toate acestea, în vederea aplicării și a executării deciziilor adoptate în aplicarea articolului 81 CE, ele trebuie adresate unor entități cu personalitate juridică (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, cunoscută sub numele „PVC II”, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctul 978, și Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, T‑112/05, Rep., p. II‑5049, punctul 59). Astfel, atunci când Comisia adoptă o decizie de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, ea trebuie să identifice persoanele, fizice sau juridice, care pot fi considerate răspunzătoare pentru comportamentul întreprinderii în cauză și care pot fi sancționate pe acest temei, cărora li se adresează decizia (a se vedea în acest sens Hotărârea Hydrotherm Gerätebau, punctul 63 de mai sus, punctul 11).

65 Conform principiului răspunderii personale (Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, ICI/Comisia, 48/69, Rec., p. 619, punctele 131-141, Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 78, și Hotărârea Curții din 11 decembrie 2007, ETI și alții, C‑280/06, Rep., p. I‑10893, punctul 39; a se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii ETI și alții, citată anterior, Rep., p. I‑10892, punctul 71 și următoarele), potrivit căruia o persoană poate răspunde numai pentru propriile sale acte (Concluziile avocatului general Cosmas prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, citată anterior, Rec., p. I‑4130, punctul 74), revine, în principiu, persoanei care conducea întreprinderea la momentul la care a participat la încălcare să răspundă pentru aceasta, chiar dacă, la momentul adoptării deciziei de constatare a încălcării, întreprinderea respectivă se află în răspunderea sau sub conducerea unei alte persoane (Hotărârile Curții din 16 noiembrie 2000, SCA Holding/Comisia, C‑297/98 P, Rec., p. I‑10101, punctul 27, și Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925, punctul 37; a se vedea de asemenea, în acest sens, și Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Cascades/Comisia, C‑279/98 P, Rec., p. I‑9693, punctul 79).

66 În anumite împrejurări excepționale, jurisprudența admite că se poate deroga de la principiul caracterului personal al răspunderii pentru aplicarea criteriului denumit „al continuității economice”, în temeiul căruia o încălcare a normelor de concurență poate fi imputată succesorului economic al unei persoane juridice care este autoarea încălcării, chiar dacă această persoană juridică nu a încetat să existe la data adoptării deciziei de constatare a încălcării respective, pentru ca efectul util al acestor norme să nu fie compromis din cauza schimbărilor aduse, în special, formei juridice a societăților în cauză (Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctele 105 și 106).

67 În Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 61 de mai sus (punctele 356-359), Curtea s‑a pronunțat în sensul că Tribunalul nu a săvârșit o eroare considerând că, în cadrul unei cesiuni intragrup a unei întreprinderi, Comisia avea dreptul să stabilească în sarcina societății cesionare răspunderea pentru încălcarea săvârșită de întreprindere înaintea cesiunii sale, chiar dacă societatea cedentă continua să existe din punct de vedere juridic. Pentru a se îndepărta astfel de soluția definită la punctul 145 din Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 65 de mai sus, potrivit căreia criteriul denumit „al continuității economice” poate funcționa numai în cazul în care persoana juridică răspunzătoare pentru funcționarea întreprinderii ar fi încetat să existe din punct de vedere juridic după săvârșirea încălcării, Curtea s‑a întemeiat pe împrejurarea că societatea cedentă cedase toate activitățile sale economice societății cesionare, menținând o legătură structurală cu aceasta din urmă, în care deținea 50 % din acțiuni.

68 În Hotărârea Jungbunzlauer/Comisia, punctul 61 de mai sus (punctele 132 și 133), Tribunalul s‑a pronunțat, făcând referire la Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 61 de mai sus, în sensul că faptul că o societate continuă să existe în calitate de entitate juridică nu exclude, în temeiul dreptului concurenței, ipoteza de a i se putea transfera o parte din activități, care constituie o întreprindere în sensul dreptului concurenței, unei alte societăți, care devine răspunzătoare pentru încălcările săvârșite de întreprinderea respectivă. Prin urmare, Tribunalul a considerat că nu s‑a săvârșit o eroare de către Comisie prin faptul că a reținut că, în cadrul unei cesiuni intragrup a unei întreprinderi, încălcarea săvârșită de acea întreprindere înainte de cesiune trebuia imputată societății cesionare, chiar dacă societatea cedentă continua să existe din punct de vedere juridic. În speță, deși societatea cedentă își menținuse activitatea de producție aferentă întreprinderii în cauză, aceasta transferase, printre altele, administrarea și conducerea acelei întreprinderi către societatea cesionară, care, în această măsură, putea fi privită drept succesorul economic al societății cedente.

69 La punctele 38-42 din Hotărârea ETI și alții, punctul 65 de mai sus, Curtea a justificat criteriul denumit „al continuității economice” prin necesitatea asigurării unui efect descurajator al sancționării încălcărilor dreptului concurenței. Făcând trimitere la Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 61 de mai sus, Curtea a arătat, la punctele 48-51 din hotărâre, că o asemenea aplicare a sancțiunii este admisibilă și nu este contrară principiului caracterului personal al răspunderii, chiar dacă entitatea care a săvârșit încălcarea există încă la momentul în care este sancționată entitatea căreia i‑a transferat activitățile economice, atunci când aceste două entități s‑au aflat sub controlul aceleiași persoane și, având în vedere legăturile strânse care le unesc pe plan economic și organizațional, au aplicat, în esență, aceleași instrucțiuni comerciale. Curtea s‑a pronunțat astfel în sensul că articolul 81 CE și următoarele trebuie interpretate în sensul că, în cazul unor entități care depind de aceeași autoritate publică, atunci când un comportament care constituie o singură încălcare a normelor de concurență a fost pus în aplicare de o entitate și apoi a fost continuat până la încetarea sa de o altă entitate, succesoare a celei dintâi, care nu a încetat să existe, această a doua entitate poate fi sancționată pentru întreaga încălcare dacă se stabilește că aceste două entități au fost sub tutela autorității publice în cauză.

70 Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE.

71 În speță, este necesar mai întâi să se identifice „întreprinderea”, în sensul dreptului concurenței, care a participat la încălcarea imputată Alstom potrivit articolului 1 litera (b) din decizia atacată. Din descrierea efectuată în considerentele (5)-(87) ale deciziei atacate, referitoare la „sectorul vizat de procedură”, și în considerentele (16)-(22) ale deciziei atacate, referitoare la „întreprinderile vizate de procedură”, rezultă că întreprinderea în cauză corespunde organizării unitare a elementelor personale, materiale și imateriale care, mai întâi, în cadrul grupului Alstom și, după cesiunea intergrupuri intervenită la 8 ianuarie 2004 (a se vedea punctul 9 de mai sus), în cadrul grupului Areva desfășura activitățile în materie de GIS (denumită în continuare „întreprinderea în cauză”). Prin urmare, Alstom susține în mod greșit că întreprinderea în cauză ar fi constituită de „sectorul T & D” al grupului Alstom sau, mai larg, de toate elementele care au contribuit, la momentul faptelor, la activitățile acestui sector.

72 De asemenea, din considerentele (357) și (358) ale deciziei atacate rezultă că, pentru a imputa Alstom participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 6 decembrie 1992, Comisia a arătat că, înainte de 7 decembrie 1992, activitățile în materie de GIS în cadrul grupului Alstom erau desfășurate nemijlocit de Alsthom SA, apoi de GEC Alsthom SA, iar nu de predecesorii Areva T & D SA și ai Areva T & D AG. Comisia a arătat deopotrivă că, înainte de luna decembrie 2002, activitățile în sectorul T & D în Elveția ale grupului Alstom fuseseră desfășurate de Sprecher Energie (dobândită de Alsthom SA în ianuarie 1986), care a devenit Alstom AG (Suisse). După ce a constatat că entitățile juridice în cauză existau încă în cadrul grupului Alstom cu noi denumiri, Comisia a considerat că Alstom, în calitate de societate‑mamă care deține integral aceste entități diferite, rămânea răspunzătoare în ceea ce privește activitățile lor înainte de constituirea predecesorilor Areva T & D SA și ai Areva T & D AG. Din aceste împrejurări, Comisia a dedus că nu era necesar să se stabilească în sarcina Areva T & D SA și a Areva T & D AG răspunderea pentru participarea întreprinderii în cauză la încălcare în perioada în discuție, în calitate de succesori juridici și economici, chiar dacă activitățile în sectorul T & D ale grupului Alstom fuseseră ulterior transferate fiecăruia dintre predecesorii lor.

73 Alstom nu invocă niciun motiv și nicio critică specifică în legătură cu motivarea deciziei atacate prin care i se impută participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 6 decembrie 1992, pentru motivul că, la momentul faptelor, aceasta a condus întreprinderea respectivă prin intermediul filialelor exclusive sau cvasiexclusive. Astfel, Alstom se limitează să susțină că răspunderea care i‑ar reveni în această privință ar fi fost transferată către Areva T & D SA și către Areva T & D AG, în conformitate cu criteriul denumit „al continuității economice”, rezultat din Hotărârile Aalborg Portland și alții/Comisia și Jungbunzlauer/Comisia, punctul 61 de mai sus.

74 Mai întâi, trebuie precizat că nu se poate reține că considerentul (339) al deciziei atacate, la care face trimitere considerentul (357), în sensul de a susține decizia Comisiei de a nu transfera în sarcina Areva T & D SA și a Areva T & D AG răspunderea pentru participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 6 decembrie 1992. Astfel, în lumina principiilor rezultate de la punctele 356-359 ale Hotărârii Aalborg Portland și alții/Comisia și de la punctul 132 din Hotărârea Jungbunzlauer/Comisia, punctul 61 de mai sus, considerentul (339) al deciziei atacate analizează posibilitatea unui transfer al răspunderii între societățile din cadrul aceluiași grup în temeiul criteriului denumit „al continuității economice”. În acest considerent, Comisia a indicat că împrejurarea în care o societate își menține personalitatea juridică, după ce a cedat o parte din activitățile sale unei alte societăți din același grup, nu o împiedică să stabilească în sarcina celei de a doua societăți răspunderea pentru încălcările săvârșite de prima societate. Rezultă că trimiterea la considerentul (339) al deciziei atacate, efectuată în considerentul (357) al acesteia, nu poate fi luată în considerare în vederea aprecierii temeiniciei lipsei unui transfer către Areva T & D SA și către Areva T & D AG a răspunderii pentru participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 6 decembrie 1992.

75 În memoriul în apărare în cauza T‑121/07, Comisia susține că, în decizia atacată, a avut obligația aplicării normelor rezultate din principiul caracterului personal al răspunderii (a se vedea punctul 65 de mai sus). Astfel, din considerentele (357) și (358) ale deciziei atacate, al căror conținut este rezumat la punctul 72 de mai sus, reiese că participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 6 decembrie 1992 este imputată Alstom pentru motivul că aceasta, la momentul faptelor, a condus acea întreprindere prin intermediul unor filiale exclusive sau cvasiexclusive, încă existente în cadrul grupului Alstom.

76 Prin urmare, este necesar să se răspundă la întrebarea dacă, după cum susține Alstom, răspunderea pentru participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 6 decembrie 1992 trebuie transferată către Areva T & D SA și către Areva T & D AG pentru motivul că întreprinderea în cauză a fost cedată de GEC Alsthom SA la 7 decembrie 1992 și de Alstom AG (Suisse) la 22 decembrie 2003 fiecăruia dintre predecesorii acestora, și anume Kléber Eylau și, respectiv, Alstom (Schweiz) Services.

77 În această privință, trebuie arătat că teza susținută de Alstom ar determina răspunderea stabilită în sarcina Areva T & D SA și Areva T & D AG pentru o încălcare care poate fi imputată personal GEC Alsthom SA și Alstom AG (Suisse), care, în cadrul grupului Alstom, erau, la momentul faptelor, filiale exclusive sau cvasiexclusive ale Alstom sau ale predecesorilor săi.

78 Într‑o asemenea situație, criteriul denumit „al continuității economice” ar fi însă aplicat numai în măsura în care întreprinderea în cauză nu a mai fost plasată sub răspunderea sau sub conducerea Alstom ca urmare a operațiunilor de restructurare din cadrul grupului Alstom, intervenite la 7 decembrie 1992 și la 22 decembrie 2003. În ipoteza sau în situația inversă în care Alstom, prin intermediul filialelor sale exclusive sau cvasiexclusive, nu ar fi încetat niciodată să conducă întreprinderea în cauză până la cesiunea intergrupuri intervenită la 8 ianuarie 2004, s‑ar menține răspunderea sa personală pentru participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 6 decembrie 1992, iar Comisia nu ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a aplicat, în raporturile dintre Alstom și filialele sale active în sectorul T & D, criteriul denumit „al continuității economice”, având în vedere operațiunile de restructurare intragrup sus‑menționate (a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Mischo prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea SCA Holding/Comisia, punctul 65 de mai sus, Rec., p. I‑10104, punctul 26).

79 Pentru toate aceste motive, înainte de a se statua în legătură cu prezenta critică, este oportun să se răspundă la motivele sau la criticile îndreptate împotriva imputării în sarcina Alstom, în calitate de societate‑mamă care deține integral Alstom T & D SA și Alstom T & D AG, potrivit articolului 1 litera (b) din decizia atacată, a participării întreprinderii în cauză la încălcare de la 7 decembrie 1992 până la 8 ianuarie 2004.

Cu privire la răspunderea personală care revine Alstom pentru participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 7 decembrie 1992 până la 8 ianuarie 2004, în calitate de societate‑mamă care deține integral Alstom T & D SA și Alstom T & D AG

– Argumentele părților

80 Prin intermediul primului aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a normelor privind imputarea încălcărilor articolului 81 CE și ale articolului 53 din Acordul privind SEE, Alstom critică faptul că, în decizia atacată, Comisia i‑a imputat participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 7 decembrie 1992 până la 8 ianuarie 2004 în calitate de societate‑mamă care deține integral Alstom T & D SA și Alstom T & D AG.

81 Prin intermediul celui de al treilea motiv, Alstom impută Comisiei faptul că a încălcat articolul 253 CE, întrucât nu a motivat corespunzător cerințelor legale faptul că încălcarea îi este imputată în calitate de societate‑mamă care deține integral Alstom T & D SA și Alstom T & D AG, având în vedere elementele pe care le‑a furnizat în cursul procedurii administrative. În cadrul ședinței, tot cu privire la acest aspect, Alstom a invocat încălcarea principiului respectării dreptului la apărare și a principiului egalității părților într‑o procedură în fața instanței Uniunii.

82 În cadrul celui de al șaptelea motiv, Alstom invocă o încălcare a principiului respectării dreptului la apărare și a articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003, întemeiată pe faptul că, în scopul stabilirii în sarcina sa a răspunderii pentru participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 7 decembrie 1992 până la 8 ianuarie 2004, în calitate de societate‑mamă care deține integral Alstom T & D SA și Alstom T & D AG, în decizia atacată, Comisia ar fi reținut în privința sa anumite elemente factuale transmise de societățile din grupul Areva, fără să îi fi indicat în prealabil că acestea ar putea fi reținute în privința sa și fără să îi fi permis să își susțină punctul de vedere. Astfel, ar fi vorba despre elemente menționate în considerentele (351) și (354) ale deciziei atacate referitoare la sancționarea Alsthom SA, unul dintre predecesorii săi, printr‑o decizie a Consiliului Concurenței din Franța din 1 martie 1988 și ocuparea, simultană sau consecutivă, de către șase membri ai consiliului de administrație ai Alstom T & D SA de posturi de conducere în cadrul său.

83 Comisia contestă argumentele invocate de Alstom și solicită respingerea motivelor sau a criticilor sus‑menționate.

– Aprecierea Tribunalului

84 În vederea aplicării dreptului concurenței, separarea formală dintre două societăți, rezultată din personalitatea lor juridică distinctă, nu este concludentă, ceea ce se impune fiind unitatea sau lipsa de unitate a comportamentului lor pe piață (a se vedea în acest sens Hotărârea ICI/Comisia, punctul 65 de mai sus, punctul 140). Așadar, poate fi necesar să se stabilească dacă două societăți cu personalitate juridică distinctă formează sau reprezintă una și aceeași întreprindere, privită în calitate de entitate economică ce manifestă un comportament unic pe piață (Hotărârea DaimlerChrysler/Comisia, punctul 63 de mai sus, punctul 85).

85 Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, personalitatea juridică distinctă a filialei nu este suficientă pentru a înlătura posibilitatea ca societății‑mamă să i se impute comportamentul filialei, în special atunci când filiala nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă (Hotărârea ICI/Comisia, punctul 65 de mai sus, punctele 132 și 133, și Hotărârea PVC II, punctul 64 de mai sus, punctul 960). Atunci când filiala nu beneficiază de autonomie reală în stabilirea modului său de acțiune pe piață, interdicțiile prevăzute de articolul 81 alineatul (1) CE pot fi considerate inaplicabile în raporturile dintre aceasta și societatea‑mamă, împreună cu care formează o unitate economică (Hotărârea ICI/Comisia, punctul 65 de mai sus, punctul 134, Hotărârea Tribunalului din 12 ianuarie 1995, Viho/Comisia, T‑102/92, Rec., p. II‑17, punctul 51).

86 În acest context, Comisia are în principiu obligația să demonstreze că societatea‑mamă a exercitat efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale pe piață, pe baza unui ansamblu de elemente factuale printre care, în special, eventuala putere de conducere exercitată de societatea‑mamă asupra filialei sale (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Avebe/Comisia, T‑314/01, Rec., p. II‑3085, punctul 136 și jurisprudența citată). Cu toate acestea, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții și a Tribunalului reiese că Comisia poate prezuma în mod rezonabil că o filială al cărei capital este deținut integral de societatea‑mamă aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă și că această prezumție privind răspunderea implică lipsa obligației din partea Comisiei de a verifica dacă societatea‑mamă a exercitat efectiv această putere de conducere asupra filialei sale. În cazul în care, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia își exprimă intenția de a stabili în sarcina societății‑mamă răspunderea personală pentru o încălcare imputabilă filialei sale invocând prezumția privind răspunderea care decurge din deținerea integrală a capitalului filialei de societatea‑mamă, societatea‑mamă care intenționează să conteste răspunderea are obligația să prezinte în cursul procedurii administrative sau, cel mai târziu, în fața instanței Uniunii elemente suficient de probatorii pentru a răsturna prezumția, demonstrând că, în pofida deținerii integrale a capitalului social al acesteia de către societatea‑mamă, filiala își stabilea cu totul autonom modul său de acțiune pe piață (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Akzo Nobel/Comisia, T‑330/01, Rec., p. II‑3389, punctele 82 și 83 și jurisprudența citată).

87 În decizia prin care se constată o încălcare, Comisia trebuie să fie în măsură să țină seama de răspunsurile date de întreprinderile în cauză la comunicarea privind obiecțiunile. În această privință, Comisia nu trebuie numai să accepte sau să respingă argumentele întreprinderilor în cauză, ci să recurgă deopotrivă la analiza proprie a faptelor invocate de ele, fie pentru a renunța la obiecțiunile care s‑ar dovedi neîntemeiate, fie pentru a‑și structura sau a‑și completa, atât în fapt, cât și în drept, argumentarea pentru susținerea obiecțiunilor pe care le reține (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, BASF/Comisia, T‑15/02, Rec., p. II‑497, punctul 93; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Curții din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma/Comisia, 41/69, Rec., p. 661, punctele 91 și 92, Hotărârea Curții din 16 decembrie 1975, Suiker Unie și alții/Comisia, 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 și 114/73, Rec., p. 1663, punctele 437 și 438, și Hotărârea Curții din 29 octombrie 1980, van Landewyck și alții/Comisia, 209/78-215/78 și 218/78, Rec., p. 3125, punctul 68).

88 În ceea ce privește obligația de motivare care revine Comisiei, în special atunci când adoptă o decizie de constatare a unei încălcări a normelor de concurență, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, trebuie efectuată o distincție între critica întemeiată pe nemotivare sau pe insuficiența motivării și cea întemeiată pe inexactitatea motivelor deciziei (ca urmare a unei erori privind situația de fapt sau în aprecierea juridică). Acest din urmă aspect are legătură cu examinarea legalității pe fond a deciziei atacate, iar nu cu încălcarea normelor fundamentale de procedură și, în consecință, nu poate constitui o încălcare a articolului 253 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctele 67 și 72, Hotărârea Curții din 30 martie 2000, VBA/Florimex și alții, C‑265/97 P, Rec., p. I‑2061, punctul 114, și Hotărârea Curții din 2 octombrie 2003, International Power și alții/NALOO, C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P și C‑180/01 P, Rec., p. I‑11421, punctul 145, și Hotărârea Tribunalului din 7 noiembrie 1997, Cipeke/Comisia, T‑84/96, Rec., p. II‑2081, punctul 47). În calitate de normă fundamentală de procedură, motivarea impusă la articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul (Hotărârea Curții din 18 septembrie 2003, Volkswagen/Comisia, C‑338/00 P, Rec., p. I‑9189, punctul 124). Deși, în temeiul articolului 253 CE, Comisia are obligația să menționeze elementele de fapt și de drept de care depinde justificarea deciziei și considerațiile juridice care au determinat‑o să o adopte, această dispoziție nu impune luarea în discuție a tuturor aspectelor de fapt și de drept care ar fi fost analizate în cursul procedurii administrative (Hotărârea Curții din 17 ianuarie 1984, VBVB și VBBB/Comisia, 43/82 și 63/82, Rec., p. 19, punctul 22, Hotărârea Curții din 11 iulie 1989, Belasco și alții/Comisia, 246/86, Rec., p. 2117, punctul 55, și Hotărârea Volkswagen/Comisia, citată anterior, punctul 127). Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații propriu destinatarului actului sau altor persoane vizate în mod direct și individual de acest act (a se vedea în special Hotărârea Comisia/Sytraval și Brink’s France, citată anterior, punctul 63 și jurisprudența citată).

89 Jurisprudența de mai sus este aplicabilă, prin analogie, deciziilor Comisiei prin care se constată o încălcare a articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE.

90 În speță, la punctele 331 și 337 din comunicarea privind obiecțiunile, Comisia și‑a arătat intenția de a stabili în sarcina Alstom răspunderea comună și solidară cu Areva T & D SA și cu Areva T & D AG pentru participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 8 ianuarie 2004, întemeindu‑se pe prezumția privind răspunderea care decurge din deținerea integrală a capitalului filialelor de propriile societăți‑mamă (a se vedea punctul 86 de mai sus).

91 Din considerentele (335), (348)-(356) și (358) ale deciziei atacate rezultă că, în vederea stabilirii în sarcina Alstom a răspunderii în solidar cu Areva T & D SA pentru participarea întreprinderii în cauză la încălcare de la 7 decembrie 1992 până la 8 ianuarie 2004, Comisia s‑a întemeiat în final nu numai pe prezumția privind răspunderea care decurge din deținerea integrală a capitalului filialelor de societatea lor mamă, ci și pe elemente factuale expuse în cursul procedurii administrative. Astfel, în considerentul (351) al deciziei atacate, Comisia a făcut trimitere la o decizie a Consiliului Concurenței din Franța din 1 martie 1988 de aplicare a unei amenzi în sarcina Alsthom în temeiul dreptului francez al concurenței pentru practici de trucare a ofertelor privind deopotrivă echipamente electrice (transformatoare de medie tensiune). De asemenea, în considerentul (353) al deciziei atacate, Comisia a făcut trimitere la propriile elemente furnizate de Alstom prin care se încerca să se demonstreze că, în cadrul grupului Alstom, organizarea operațională avea prioritate asupra structurii juridice și că, urmând modelul sectorului T & D, activitățile legate de proiecte GIS erau conduse, la cel mai înalt nivel, de Alstom și de predecesorii săi. În sfârșit, în considerentele (354) și (355) ale deciziei atacate, Comisia a făcut trimitere la elementele furnizate de societățile din grupul Areva, care permiteau identificarea a șase membri ai consiliului de administrație al Alstom T & D SA, care, în mod simultan sau succesiv, fuseseră membri ai consiliului de administrație al „societăților centrale” ale grupului Alstom înainte de luna ianuarie 2004 sau ocupaseră chiar postul de director general.

92 Alstom nu contestă aprecierile de fapt cuprinse în decizia atacată, potrivit cărora Alstom T & D SA și Alstom T & D AG erau filiale pe care le deținuse integral în intervalul 7 decembrie 1992-8 ianuarie 2004. Or, contrar celor susținute de Alstom, numai aceste constatări dădeau dreptul Comisiei de a prezuma că Alstom T & D SA și Alstom T & D AG nu își stabileau modul de acțiune pe piață în mod autonom față de Alstom și că aceste societăți constituiau, așadar, împreună cu Alstom, o singură și aceeași întreprindere în sensul dreptului concurenței. În conformitate cu jurisprudența citată la punctul 86 de mai sus, Alstom, care a susținut că filialele sale active în sectorul T & D își stabileau în mod autonom comportamentul pe piață în perioada în discuție, avea, așadar, obligația să răstoarne prezumția privind răspunderea care decurge din deținerea integrală a capitalului fili