În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale.

În această privință, Comisia nu se poate limita numai la a constata că o întreprindere poate exercita o influență decisivă asupra unei alte întreprinderi, fără să fie necesar să verifice dacă această influență a fost exercitată efectiv. Dimpotrivă, Comisia are, în principiu, obligația de a demonstra existența unei astfel de influențe decisive pe baza unui ansamblu de elemente de fapt, printre care se numără în special eventualele prerogative de conducere pe care una dintre aceste societăți le are asupra celeilalte.

Comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, ținând seama în special de legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc aceste două entități juridice. Astfel, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere. Prin urmare, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.

În ceea ce privește prezumția de răspundere a unei societăți‑mamă care deține 100 % din capitalul filialelor sale pentru încălcări ale normelor de concurență ale Uniunii săvârșite de aceste filiale, faptul că anumiți salariați ai acestor filiale ar fi acționat contrar instrucțiunilor societății‑mamă, în special prin aceea că și‑au ascuns comportamentul față de superiori și față de aceasta, nu poate răsturna prezumția privind lipsa autonomiei respectivelor filiale. În această privință, distincția dintre filiale și angajații lor, care ar fi săvârșit încălcările ascunzându‑și în același timp comportamentul față de superiorii lor și față de societatea‑mamă, este artificială. Angajații menționați se află, în raport cu filialele în serviciul cărora lucrează, într‑o relație care este caracterizată de faptul că lucrează pentru și sub conducerea fiecăreia dintre acestea și sunt integrați, pe durata acestei relații, în respectivele întreprinderi, formând astfel cu fiecare dintre acestea o unitate economică.

Respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, în special a unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu, constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii, care trebuie respectat chiar dacă este vorba despre o procedură care are caracter administrativ. În această privință, comunicarea privind obiecțiunile constituie garanția procedurală care pune în aplicare acest principiu fundamental. Acesta impune printre altele ca o comunicare privind obiecțiunile adresată de Comisie unei întreprinderi căreia intenționează să îi aplice o sancțiune pentru încălcarea normelor de concurență să conțină elementele esențiale reținute împotriva sa, precum faptele reproșate, calificarea acestora și elementele de probă pe care se întemeiază Comisia, pentru ca respectiva întreprindere să fie în măsură să își valorifice în mod util argumentele în cadrul procedurii administrative inițiate în privința sa.

Deși Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu pot fi calificate drept normă de drept pe care administrația ar fi, în orice caz, obligată să o respecte, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația nu se poate îndepărta, într‑un caz particular, fără a indica motive care să fie compatibile cu principiul egalității de tratament. Adoptând asemenea norme de conduită și anunțând prin intermediul publicării lor că le va aplica în viitor situațiilor vizate de acestea, Comisia își limitează propria putere de apreciere și nu se poate abate de la aceste norme fără să riște să fie sancționată, dacă este cazul, în temeiul unei încălcări a principiilor generale de drept, precum egalitatea de tratament și protecția încrederii legitime. În plus, liniile directoare menționate determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul stabilirii cuantumului amenzilor și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor.

În plus, în ceea ce privește întinderea pieței geografice, aceasta nu reprezintă decât unul dintre cele trei criterii pertinente, conform liniilor directoare menționate, în vederea aprecierii globale a gravității încălcării. Dintre aceste criterii interdependente, mărimea pieței geografice nu este un criteriu autonom, în sensul că numai încălcările care vizează mai multe state membre ar putea să fie calificate drept „foarte grave”. Nici tratatul, nici Regulamentul nr. 1/2003, nici liniile directoare, nici jurisprudența nu permit să se considere că numai restricțiile concurenței foarte întinse din punct de vedere geografic pot fi calificate astfel. Pe de altă parte, întregul teritoriu al unui stat membru, chiar dacă este relativ mic în comparație cu celelalte state membre, constituie în orice caz o parte substanțială a pieței comune.

Aceste încălcări se numără de asemenea printre exemplele de înțelegeri care sunt declarate în mod expres incompatibile cu piața comună la articolul 81 alineatul (1) litera (c) CE. Pe lângă afectarea gravă a concurenței pe care o determină, aceste înțelegeri, prin faptul că obligă părțile să respecte piețe distincte, adesea delimitate de frontierele naționale, provoacă izolarea acestor piețe, contracarând astfel obiectivul principal al tratatului reprezentat de integrarea pieței comunitare. Încălcări de acest tip, în special atunci când este vorba despre înțelegeri orizontale, sunt calificate drept deosebit de grave sau drept încălcări evidente.

Potrivit punctului 1 A al patrulea paragraf din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, Comisia trebuie, în scopul aprecierii gravității încălcării, să efectueze o examinare a impactului real asupra pieței numai în cazul în care se constată că acest impact poate fi măsurat. Pentru aprecierea acestui impact, Comisia are obligația să se raporteze la concurența care ar fi existat în mod normal în lipsa încălcării. Astfel, din moment ce reclamanții nu demonstrează că impactul concret al înțelegerilor ar fi putut fi măsurat, Comisia nu este obligată să țină cont de impactul concret al încălcărilor pentru aprecierea gravității lor. Astfel, efectul unei practici anticoncurențiale nu este un criteriu determinant în aprecierea gravității unei încălcări. Unele elemente în legătură cu aspectul intenționat pot avea mai multă importanță decât cele privitoare la respectivele efecte, mai ales atunci când este vorba despre încălcări grave prin esența lor, precum o repartizare a piețelor. Prin urmare, natura încălcării are un rol primordial în special pentru caracterizarea încălcărilor drept „foarte grave”. Din descrierea încălcărilor foarte grave realizată de liniile directoare menționate rezultă că acordurile sau practicile concertate care urmăresc în special împărțirea piețelor pot fi calificate drept „foarte grave” numai pe baza naturii lor, fără a fi necesar ca astfel de comportamente să fie caracterizate de un anumit impact sau de o anumită întindere geografică. Această concluzie este susținută de faptul că, deși descrierea încălcărilor grave menționează în mod expres impactul asupra pieței și efectele asupra unor zone întinse din piața comună, în schimb, cea a încălcărilor foarte grave nu menționează nicio cerință cu privire la un impact concret asupra pieței și nici cu privire la producerea unor efecte într‑o zonă geografică determinată.

În aceste condiții, nu este necesar nici să se reducă cuantumul de plecare general al unei amenzi stabilite pentru o încălcare săvârșită în Luxemburg și care este echivalent cu jumătate din pragul minim care este prevăzut în mod normal de liniile directoare menționate pentru o încălcare calificată ca fiind foarte gravă, nici să se considere că acest cuantum are un caracter excesiv.

În ceea ce privește deciziile Comisiei de constatare a unei încălcări a normelor de concurență ale Uniunii și de aplicare de amenzi, dimensiunea pieței relevante nu reprezintă în principiu un element obligatoriu, ci doar un element pertinent printre altele pentru a aprecia gravitatea încălcării, Comisia nefiind de altfel obligată, potrivit jurisprudenței, să realizeze o delimitare a pieței relevante sau o apreciere a dimensiunii acesteia atunci când încălcarea în cauză are un obiect anticoncurențial. Astfel, Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu prevăd calcularea cuantumului amenzilor în funcție de cifra de afaceri globală sau de cifra de afaceri realizată de întreprinderi pe piața relevantă. Totuși, acestea nici nu interzic luarea în considerare a unor astfel de cifre de afaceri în vederea stabilirii cuantumului amenzii în scopul de a respecta principiile generale ale dreptului Uniunii și atunci când împrejurările speței o impun.

În plus, potrivit acelorași linii directoare, principiul egalității sancțiunii pentru același comportament poate conduce la aplicarea unor amenzi diferite întreprinderilor implicate, fără ca această diferențiere să aibă la bază un calcul aritmetic.

În cadrul calculului amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, un tratament diferențiat între întreprinderile vizate este inerent în cadrul exercitării competențelor care revin Comisiei în temeiul acestei dispoziții. Astfel, în cadrul competenței sale de apreciere, Comisia are obligația să individualizeze sancțiunea în funcție de comportamentele și de caracteristicile proprii întreprinderilor vizate în vederea garantării, în fiecare caz în speță, a deplinei eficacități a normelor de concurență ale Uniunii. Prin urmare, potrivit Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, pentru o încălcare de o anumită gravitate, poate fi necesar, în cazurile în care sunt implicate mai multe întreprinderi, cum este cazul cartelurilor, să se aplice o ponderare a cuantumului de plecare general pentru a stabili un cuantum de plecare specific ținându‑se seama de ponderea și, prin urmare, de impactul real al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței, în special atunci când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care au săvârșit o încălcare de același tip. Cu precădere, este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor.

În conformitate cu articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, durata încălcării constituie unul dintre elementele care trebuie luate în considerare pentru stabilirea cuantumului amenzii care urmează să fie aplicată întreprinderilor care au încălcat normele de concurență, Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, stabilind o distincție între încălcările de scurtă durată (în general, mai mici de un an), pentru care cuantumul de plecare reținut în temeiul gravității nu ar trebui să fie majorat, încălcările de durată medie (în general, de la unu la cinci ani), pentru care acest cuantum poate fi majorat cu 50 %, și încălcările de lungă durată (în general, peste cinci ani), pentru care acest cuantum poate fi majorat pentru fiecare an cu 10 %. Prin urmare, Comisia s‑a bazat pe normele pe care și le‑a impus ea însăși în aceste linii directoare atunci când a majorat cu 80 %, așadar cu 10 % pentru fiecare an, cuantumul de plecare al amenzii în temeiul duratei pentru o încălcare care s‑a desfășurat pe o perioadă de peste opt ani, fără ca o astfel de majorare să poată fi considerată vădit disproporționată având în vedere durata lungă a încălcării.

În plus, în prezența unei încălcări unice și continue caracterizate prin faptul că, pe toată durata încălcării, participanții la aceasta au avut un obiectiv comun urmărind în special să își repartizeze proiecte și să își limiteze comportamentul comercial individual atunci când depun oferte și având, prin urmare, un caracter foarte grav pe toată durata sa, Comisia are dreptul de a aplica aceeași rată a majorării pentru întreaga durată a încălcării.

(a se vedea punctele 225, 226, 228, 229 și 232)