Părţi

Motivele

Dizpozitiv



Părţi

În cauza T-332/09,

Electrabel , cu sediul în Bruxelles (Belgia), reprezentată de M. Pittie și de P. Honoré, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene , reprezentată de A. Bouquet și de V. Di Bucci, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare a Deciziei C(2009) 4416 final a Comisiei din 10 iunie 2009 de aplicare a unei amenzi pentru efectuarea anticipată a unei concentrări prin încălcarea articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 4064/89 al Consiliului (cazul COMP/M.4994 – Electrabel/Compagnie nationale du Rhône) și, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare sau de reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantei prin această decizie,

TRIBUNALUL (Camera a treia),

compus din domnul O. Czúcz (raportor), președinte, doamna I. Labucka și domnul D. Gratsias, judecători,

grefier: doamna C. Kristensen, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 noiembrie 2011,

pronunță prezenta

Hotărâre

Motivele

Situația de fapt

1. Reclamanta, Electrabel, este o societate de drept belgian care desfășoară în esență activități de producție, de vânzare, de comercializare și de administrare operațională a rețelelor, în domeniul energiei electrice și al gazelor naturale. La data faptelor, aceasta făcea parte din grupul Suez, un grup industrial care își desfășoară activitatea în domeniul administrării serviciilor de utilitate publică în calitate de partener al colectivităților, al întreprinderilor și al particularilor din domeniile energiei electrice, gazelor, serviciilor energetice, apei și salubrității. Începând cu 22 iulie 2008, reclamanta face parte din grupul GDF Suez, creat în urma fuziunii grupului Gaz de France cu grupul Suez. Aceasta își desfășoară activitățile în Franța prin intermediul filialei sale Electrabel France.

2. Compagnie nationale du Rhône (CNR) este o întreprindere publică franceză care are ca misiune amenajarea și exploatarea Ronului în cadrul unei concesiuni acordate de statul francez și care face obiectul unui cadru legislativ specific, astfel cum rezultă în special din Legea franceză nr. 80-3 din 4 ianuarie 1980 referitoare la CNR (JORF din 5 ianuarie 1980, p. 41). CNR produce și comercializează energie electrică. Pe de altă parte, aceasta propune servicii de inginerie fluvială în Franța și în aproximativ alte douăzeci de țări. În statutul său se precizează că este o societate pe acțiuni de interes general, care face obiectul controlului statului în aceleași condiții ca întreprinderile publice naționale. Aceasta dispune de un consiliu de supraveghere și de un comitet executiv.

3. Legea franceză nr. 2001-1168 din 11 decembrie 2001 privind măsuri urgente de reforme cu caracter economic și financiar (JORF din 12 decembrie 2001, p. 19703, denumită în continuare „Legea Murcef”), prevede la articolul 21 că CNR este o societate pe acțiuni în cadrul căreia majoritatea capitalului și a drepturilor de vot este deținută de colectivități teritoriale, precum și de alte persoane juridice de drept public sau de întreprinderi care aparțin sectorului public. Până în anul 2003, capitalul CNR era deținut exclusiv de entități sau de întreprinderi publice al căror capital era deținut în acea perioadă în întregime de către stat. Cei mai importanți doi acționari ai CNR erau, până la data respectivă, Société nationale des chemins de fer français (Societatea națională a căilor ferate franceze) (SNCF) și Électricité de France (EDF).

4. În cadrul unui proiect de achiziție a societății germane Energie Baden-Württemberg AG (denumită în continuare „EnBW”), EDF a fost obligată de Comisia Comunităților Europene să se angajeze să cedeze participația sa la capitalul CNR în temeiul Deciziei Comisiei din 7 februarie 2001 prin care se declară o concentrare compatibilă cu piața comună și cu Acordul SEE (cazul COMP/M.1853 – EDF/EnBW) (JO 2002, L 59, p. 1, denumită în continuare „Decizia EDF/EnBW”).

5. La 24 iunie 2003, reclamanta a dobândit acțiuni ale CNR care reprezentau 17,86 % din capitalul său și 16,88 % din drepturile sale de vot.

6. La 27 iunie 2003, EDF și reclamanta au semnat o promisiune de vânzare și de cumpărare de acțiuni potrivit căreia EDF ceda reclamantei în totalitate participația sa la capitalul CNR.

7. La 24 iulie 2003, reclamanta a încheiat cu Caisse des dépôts et consignations (Casa de Economii și Consemnațiuni) (CDC) un pact al acționarilor (denumit în continuare „pactul”) în cadrul dobândirii de către aceasta din urmă a participației SNCF la capitalul CNR. În temeiul pactului menționat, se prevedea în special:

– o opțiune de vânzare și de cumpărare de acțiuni ale CNR pentru cazul în care norma prevăzută la articolul 21 din Legea Murcef ar fi abrogată, acordând reclamantei un drept de preemțiune pentru a dobândi în tot sau în parte acțiuni ale unui acționar public care devin disponibile, precum și participația CDC;

– vot concertat în adunarea generală și în consiliul de supraveghere pentru a desemna reprezentanții acționarilor în consiliul de supraveghere și membrii comitetului executiv al CNR;

– un drept de opoziție reciproc în cazul în care cealaltă parte ar avea în vedere încheierea unei convenții de vot cu unul sau cu mai mulți alți acționari.

8. La 23 decembrie 2003, reclamanta a intrat în posesia unor acțiuni deținute până în acel moment de EDF și de Camera de Comerț și Industrie a Villefranche și Beaujolais (Franța), majorându-și astfel participația la 49,95 % din capitalul CNR și la 47,92 % din drepturile de vot din cadrul acesteia.

9. La 9 august 2007, reclamanta a sesizat Comisia în scopul solicitării avizului acesteia în ceea ce privește dobândirea de către reclamantă a unui control exclusiv de facto asupra CNR. A fost inițiat un dialog cu serviciile Comisiei pentru a se stabili dacă exista într-adevăr un astfel de control și pentru a se preciza informațiile necesare pentru depunerea unui formular de notificare în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului din 20 ianuarie 2004 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (JO L 24, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 201). La 26 martie 2008, a fost depus formularul de notificare oficial, în care reclamanta a arătat că a preluat controlul exclusiv de facto asupra CNR în cursul anului 2007 (denumit în continuare „formularul CO”). Prin decizia din 29 aprilie 2008 (cazul COMP/M.4994 – Electrabel/Compagnie nationale du Rhône) (denumită în continuare „decizia de autorizare”), Comisia nu s-a opus și a declarat respectiva concentrare compatibilă cu piața comună în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 139/2004, lăsând în același timp deschisă problema datei exacte a preluării de către reclamantă a controlului exclusiv de facto asupra CNR.

10. La 17 decembrie 2008, reclamanta a primit o comunicare privind obiecțiunile potrivit căreia Comisia ajunsese în mod provizoriu la concluzia că concentrarea dintre ea și CNR fusese pusă în aplicare la 23 decembrie 2003, înainte de a-i fi fost notificată și înainte de a fi fost declarată compatibilă cu piața comună, ceea ce ar constitui o încălcare a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 4064/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (versiunea rectificată în JO 1990, L 257, p. 13), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1310/97 al Consiliului din 30 iunie 1997 (JO L 180, p. 1).

11. La 13 februarie 2009, reclamanta a răspuns la comunicarea privind obiecțiunile.

12. La 11 martie 2009, a avut loc o audiere.

13. La 10 iunie 2009, Comisia a adoptat Decizia C(2009) 4416 de aplicare a unei amenzi pentru efectuarea unei concentrări prin încălcarea articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89 (cazul COMP/M.4994 – Electrabel/Compagnie nationale du Rhône) (denumită în continuare „decizia atacată”).

14. Dispozitivul deciziei atacate are următorul cuprins:

„ Articolul 1

[Reclamanta] a încălcat articolul 7 alineatul (1) din [Regulamentul nr. 4064/89] prin efectuarea unei concentrări de dimensiune comunitară înainte de a o notifica și înainte să fie declarată compatibilă cu piața comună, pentru perioada cuprinsă între 23 decembrie 2003 și 9 august 2007.

Articolul 2

O amendă de 20 000 000 de euro se aplică [reclamantei] pentru încălcarea prevăzută la articolul 1.

Articolul 3

Amenda aplicată la articolul 2 trebuie plătită în euro în termen de trei luni […]”

Procedura și concluziile părților

15. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 20 august 2009, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

16. Reclamanta solicită, în esență, Tribunalului:

– cu titlu principal, anularea deciziei atacate în întregime;

– cu titlu subsidiar, anularea articolelor 2 și 3 din decizia atacată sau, cel puțin, reducerea cuantumului amenzii care i-a fost aplicată în temeiul articolului 2;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

17. Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

18. Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, a adresat în scris întrebări părților și a solicitat reclamantei să prezinte anumite documente. Părțile au dat curs acestor cereri în termenul acordat.

19. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost prezentate în cadrul ședinței din 30 noiembrie 2011.

În drept

20. În susținerea acțiunii, reclamanta formulează concluzii cu titlu principal și concluzii cu titlu subsidiar. În susținerea concluziilor principale, aceasta invocă două motive având ca obiect anularea deciziei atacate în întregime. Primul motiv se întemeiază pe o încălcare a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89 și pe o încălcare a articolului 253 CE, întrucât Comisia nu ar fi calificat în mod corect încălcarea și decizia atacată ar implica o contradicție de motive. Al doilea motiv se întemeiază pe o încălcare a articolului 3 alineatul (3) și a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89, precum și a principiului potrivit căruia Comisia trebuie să respecte normele pe care și le-a impus. În susținerea concluziilor subsidiare, reclamanta invocă două motive având ca obiect anularea amenzii sau reducerea cuantumului acesteia. Al treilea motiv se întemeiază pe o încălcare a articolului 1 din Regulamentul (CEE) nr. 2988/74 al Consiliului din 26 noiembrie 1974 privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității Economice Europene privind transporturile și concurența (JO L 319, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 78), întrucât competența Comisiei de a pronunța o sancțiune împotriva reclamantei este prescrisă. Al patrulea motiv se întemeiază pe o încălcare a articolului 14 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4064/89 și a principiilor proporționalității, bunei administrări și încrederii legitime.

1. Cu privire la concluziile principale, având ca obiect anularea deciziei atacate

21. Tribunalul consideră că este util să examineze al doilea motiv înainte de a efectua analiza primului motiv.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 3 alineatul (3) și a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89, precum și a principiului potrivit căruia Comisia trebuie să respecte normele pe care și le-a impus

22. Reclamanta susține, în esență, că Comisia a săvârșit mai multe erori, considerând că aceasta preluase controlul exclusiv de facto asupra CNR la 23 decembrie 2003.

23. Comisia contestă că analiza sa este afectată de erori.

24. Trebuie amintit că articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89 definește realizarea unei concentrări ca fiind actul de fuziune a două sau a mai multe întreprinderi independente anterior sau preluarea, de către una sau mai multe persoane care controlează deja cel puțin o întreprindere sau de către una sau mai multe întreprinderi, fie prin achiziționarea de valori mobiliare sau de active, fie prin contract sau prin orice alte mijloace, a controlului direct sau indirect asupra uneia sau a mai multor întreprinderi sau asupra unor părți ale acestora. Dispoziția în cauză este detaliată la alineatul (3) al articolului 3 menționat, din care rezultă că o situație de control decurge din drepturi, din contracte sau din orice alte mijloace care, separat sau combinate și având în vedere considerentele de fapt sau de drept relevante, conferă posibilitatea exercitării unei influențe decisive asupra activității unei întreprinderi.

25. Criticile reclamantei privesc în special considerentele (40)-(173) ale deciziei atacate, în care Comisia explică circumstanțele de fapt și de drept care au determinat-o să considere că reclamanta preluase controlul exclusiv asupra CNR, în sensul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 4064/89, începând cu 23 decembrie 2003 și că, printre altele, la această dată avusese loc o modificare de durată a controlului. În considerentul (174) al deciziei atacate, Comisia concluzionează de aici că, începând cu 23 decembrie 2003, reclamanta a pus în aplicare o concentrare de dimensiune comunitară, cu încălcarea articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89, în temeiul căruia o concentrare care intră în domeniul de aplicare al regulamentului menționat nu poate fi realizată nici înainte de a fi notificată, nici înainte de a fi fost declarată compatibilă cu piața comună.

26. În decizia atacată, Comisia menționează șase indicii pentru a-și susține concluzia:

– la 23 decembrie 2003, odată cu dobândirea participației EDF, reclamanta devenise de departe primul acționar al CNR și dispunea cu siguranță în fapt de o majoritate absolută în cadrul adunării generale a acesteia, ținând seama, printre altele, de partea sa de 49,95 % din capitalul CNR, care reprezenta 47,92 % din drepturile de vot, de caracterul foarte dispersat al acționariatului, în afară de CDC (care dispunea de 22 % din capital și de 20 % din drepturile de vot), constituit din aproximativ 200 de colectivități teritoriale și din alte entități publice locale care dețineau 16,82 % din capital, precum și de ratele de prezență a acționarilor la adunările generale ale CNR din cei trei ani anteriori [considerentele (41)-(77) ale deciziei atacate];

– începând cu anul 2003, reclamanta deținea majoritatea absolută în cadrul comitetului executiv al CNR, precum și mijloacele de a o menține [considerentele (78)-(86) ale deciziei atacate];

– Legea Murcef nu împiedica reclamanta să preia controlul asupra CNR [considerentele (87)-(93) ale deciziei atacate];

– începând cu anul 2003, preluând rolul industrial jucat de EDF în cadrul CNR, reclamanta era singurul acționar industrial al CNR și avea un rol central în administrarea operațională a acesteia [considerentele (94)-(126) ale deciziei atacate];

– încă din anul 2004, CNR era considerată în fapt ca făcând parte din grupul Suez, atât de către cadrele de conducere ale CNR, cât și de către cele ale Suez [considerentele (127)-(158) ale deciziei atacate], și

– reclamanta dispunea de un drept de preemțiune la subscriere cu privire la celelalte acțiuni ale CNR [considerentele (159)-(164) ale deciziei atacate].

27. Al doilea motiv al reclamantei este împărțit în trei aspecte. În cadrul primului aspect, aceasta susține că Comisia nu a ținut seama de o caracteristică fundamentală a CNR. În cadrul celui de al doilea aspect, aceasta susține că Comisia a aplicat în mod incomplet și eronat testul prevăzut în „liniile directoare” și a săvârșit erori care afectează aprecierea indiciului întemeiat pe majoritate în cadrul adunărilor generale ale CNR. În sfârșit, în cadrul celui de al treilea aspect, reclamanta invocă trei erori care afectează celelalte indicii reținute de Comisie în decizia atacată, în special (i) deținerea unei majorități în cadrul comitetului executiv al CNR, începând cu anul 2003, (ii) declarații ale cadrelor de conducere ale CNR și ale grupului Suez și (iii) existența unui drept de preemțiune la subscriere cu privire la anumite acțiuni ale CNR.

28. Cu titlu introductiv, Comisia observă că al doilea motiv al reclamantei este inoperant, întrucât este îndreptat chiar împotriva existenței încălcării. Reclamanta nu ar contesta existența unei încălcări, ci cel mult durata acesteia, ceea ce nu poate justifica anularea deciziei atacate în ansamblu. Comisia invocă anumite afirmații ale reclamantei într-un proiect de formular CO din 17 ianuarie 2008, precum și împrejurarea că, prin notificarea concentrării, reclamanta ar admite, în orice caz, că a preluat controlul exclusiv de facto asupra CNR fără să fi fost autorizată în acest sens. Potrivit Comisiei, contestarea duratei încălcării poate fi eventual relevantă pentru stabilirea cuantumului amenzii, dar nu pentru calificarea faptelor ilicite.

29. În această privință, reclamanta susține că, prin notificarea concentrării în cursul anului 2007, a urmărit să respecte obligația de notificare care decurge din articolul 4 din Regulamentul nr. 4064/89.

30. Acest articol privește obligația de notificare prealabilă a concentrărilor de dimensiune comunitară. Alineatul (1) al articolului menționat prevede că concentrările care au dimensiune comunitară trebuie notificate Comisiei în termen de o săptămână de la încheierea acordului, de la anunțarea ofertei publice sau de la preluarea pachetului de control. Se impune sublinierea că reclamanta este îndreptățită să afirme că faptul că a notificat tranzacția în conformitate cu această dispoziție nu poate fi considerat, în cadrul unei proceduri privind încălcarea precum cea în discuție în speță, o recunoaștere din partea sa a existenței unei încălcări a obligației de suspendare prevăzute la articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89.

31. Astfel, în domeniul dreptului concurenței, în cazul unui litigiu privind existența unei încălcări, revine Comisiei obligația de a face dovada încălcărilor pe care le constată și de a stabili elementele de probă de natură să demonstreze, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor constitutive ale unei încălcări (a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C-185/95 P, Rec., p. I-8417, punctul 58, Hotărârea Curții din 6 ianuarie 2004, BAI și Comisia/Bayer, C-2/01 P și C-3/01 P, Rec., p. I-23, punctul 62, și Hotărârea Tribunalului din 17 septembrie 2007, Microsoft/Comisia, T-201/04, Rep., p. II-3601, punctul 688). În acest scop, Comisia are sarcina de a reuni elemente de probă suficient de precise și de concordante pentru a întemeia convingerea fermă că încălcarea invocată a avut loc (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Curții din 28 martie 1984, CRAM și Rheinzink/Comisia, 29/83 și 30/83, Rec., p. 1679, punctul 20, Hotărârea Curții din 31 martie 1993, Ahlström Osakeytiö și alții/Comisia, C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 și C-125/85-C-129/85, Rec., p. I-1307, punctul 127, și Hotărârea Tribunalului din 21 ianuarie 1999, Riviera Auto Service și alții/Comisia, T-185/96, T-189/96 și T-190/96, Rec., p. II-93, punctul 47).

32. Revenea, așadar, Comisiei sarcina de a reuni în decizia atacată elemente de probă suficient de precise și de concordante pentru a stabili o încălcare a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89.

33. Desigur, elementele invocate de Comisie în susținerea argumentului său introductiv, cum ar fi faptul că reclamanta a notificat concentrarea sau a făcut afirmații într-un proiect de formular CO, precum și problema legitimității Comisiei de a invoca în fața Tribunalului afirmații dintr-un astfel de proiect de formular ar putea fi examinate, dacă este cazul, prin prisma caracterului suficient al probelor privind existența unei încălcări. Astfel, procedurile în fața Tribunalului sunt guvernate de principiul liberei administrări a probelor, singurul criteriu pertinent pentru a aprecia probele prezentate fiind credibilitatea acestora (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T-67/00, T-68/00, T-71/00 și T-78/00, Rec., p. II-2501, punctul 273).

34. Astfel de argumente nu pot fi însă invocate pentru a refuza reclamantei posibilitatea de a contesta elementele care constituie încălcarea pentru care sarcina probei revine Comisiei, precum, printre altele, durata acesteia.

35. În ceea ce privește în special trimiterea efectuată de Comisie la o afirmație a reclamantei într-un proiect de formular CO din 17 ianuarie 2008, potrivit căreia controlul exclusiv de facto părea să existe începând cu anul 2004, chiar dacă în formularul definitiv reclamanta a susținut o preluare a controlului în cursul anului 2007, pe de o parte, trebuie să se arate că, deși recunoașterea explicită sau implicită de către o întreprindere a elementelor de fapt sau de drept în cursul procedurii administrative în fața Comisiei poate constitui un element de probă suplimentar pentru aprecierea temeiniciei unei acțiuni jurisdicționale, aceasta nu poate limita însăși exercitarea dreptului la o cale de atac în fața Tribunalului de care dispune o persoană fizică sau juridică în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 1 iulie 2010, Knauf Gips/Comisia, C-407/08 P, Rep., p. I-6371, punctul 90). Pe de altă parte, este vorba despre un element suplimentar evidențiat de Comisie în considerentul (166) al deciziei atacate după concluzia sa privind existența încălcării începând cu 23 decembrie 2003 din considerentul (165). În aceste condiții, argumentul Comisiei potrivit căruia motivul reclamantei este inoperant, întrucât aceasta ar fi recunoscut încălcarea în cadrul unui proiect de formular CO, trebuie înlăturat fără a fi necesară pronunțarea asupra argumentului reclamantei privind imposibilitatea Comisiei de a invoca o informație dintr-un proiect de formular CO în fața Tribunalului, în măsura în care ar fi vorba despre un document depus cu titlu confidențial.

36. În sfârșit, chiar dacă reclamanta s-ar limita să conteste durata încălcării, admiterea argumentelor sale ar putea conduce la o anulare în parte a articolului 1 din decizia atacată (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T-38/02, Rec., p. II-4407, punctele 211-213), astfel cum, pe de altă parte, recunoaște Comisia.

37. În aceste condiții, motivul nu poate fi respins ca fiind inoperant.

38. Tribunalul consideră oportun să examineze mai întâi argumentele invocate în cadrul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, înainte de a analiza primul și al treilea aspect al motivului amintit. Pe de altă parte, primul aspect și prima critică invocată în cadrul celui de al treilea aspect, ale căror argumente sunt similare, vor fi examinate împreună.

Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe o aplicare incompletă și eronată a testului prevăzut de Comisie în „liniile directoare” și cu privire la erorile care afectează aprecierea indiciului întemeiat pe majoritate în cadrul adunărilor generale ale CNR

39. Prin invocarea unor erori de apreciere în aplicarea „liniilor directoare”, reclamanta se referă la aplicarea Comunicării Comisiei privind conceptul de concentrare în conformitate cu Regulamentul nr. 4064/89 (JO 1998, C 66, p. 5, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 93, denumită în continuare „Comunicarea privind conceptul de concentrare”) și la Comunicarea consolidată privind competența Comisiei în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (versiune rectificată JO 2009, C 43, p. 10, denumită în continuare „Comunicarea consolidată privind competența”). Aceasta susține, în esență, că Comisia a aplicat în mod incomplet și eronat testul referitor la preluarea unui control exclusiv de facto de către un acționar minoritar avut în vedere în comunicările respective și că aceasta a săvârșit erori care afectează aprecierea indiciului întemeiat pe majoritatea în cadrul adunărilor generale ale CNR prin aplicarea acestuia într-o manieră în esență cantitativă, în timp ce comunicările menționate precizează de asemenea că, pentru a stabili dacă o operațiune constituie o concentrare, este necesar să se efectueze o analiză prospectivă și globală și să se aplice criterii mai degrabă calitative decât cantitative.

40. În această privință, este necesar să se sublinieze că, astfel cum se arată în considerentul (53) al deciziei atacate, reclamanta nu este îndreptățită să invoce Comunicarea consolidată privind competența. Este adevărat că punctul 2 din Comunicarea consolidată privind competența prevede că această comunicare înlocuiește Comunicarea privind conceptul de concentrare. Totuși, în timp ce punctul 1 din Comunicarea consolidată privind competența arată că „scopul prezentei comunicări este de a oferi orientare privind problemele de competență în conformitate cu” Regulamentul nr. 139/2004, din articolul 26 alineatul (2) din regulamentul menționat, care este, de altfel, avut în vedere în decizia atacată, rezultă că Regulamentul nr. 4064/89 continuă să fie aplicat oricărei concentrări care a făcut obiectul unui acord sau anunț sau în cazurile în care controlul a fost dobândit în sensul articolului 4 alineatul (1) din regulamentul respectiv înainte de 1 mai 2004. Or, în speță, Comisia, care a urmărit să sancționeze efectuarea unei concentrări cu încălcarea articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89, a considerat efectiv că reclamanta preluase controlul exclusiv de facto asupra CNR la 23 decembrie 2003. În măsura în care Comunicarea privind conceptul de concentrare are ca obiect, potrivit punctului 1 din aceasta, explicarea modului în care Comisia interpretează termenul „concentrare” utilizat la articolul 3 din Regulamentul nr. 4064/89, este, așadar, necesar să se considere că reclamanta este îndreptățită să invoce, în cadrul prezentei cauze, numai Comunicarea privind conceptul de concentrare. Această precizare continuă să fie totuși irelevantă pentru analiza care trebuie efectuată în cadrul prezentului aspect. Astfel cum recunosc părțile, textele celor două comunicări nu sunt în realitate diferite pe fond în privința testului propus pentru stabilirea existenței unui control exclusiv de facto exercitat de către un acționar minoritar. Ca și Comunicarea consolidată privind competența, Comunicarea privind conceptul de concentrare prevede că, pentru a determina existența unei concentrări, se iau în considerare mai degrabă criteriile calitative decât cantitative, punând accent pe conceptul de control (punctul 4).

41. Pe de altă parte, în mod evident, astfel cum amintește reclamanta, iar Comisia nu contestă în niciun mod, Comisia este ținută de comunicările pe care le adoptă în materie de control al concentrărilor, în măsura în care acestea nu se îndepărtează de prevederile tratatului și ale Regulamentului nr. 4064/89 (a se vedea prin analogie Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2007, Sun Chemical Group și alții/Comisia, T-282/06, Rep., p. II-2149, punctul 55).

42. În sfârșit, trebuie să se precizeze, de asemenea cu titlu introductiv, că, chiar dacă reclamanta face trimitere la erori vădite de apreciere din partea Comisiei, analiza acesteia în ceea ce privește circumstanțele realizării unei concentrări este supusă unui control integral din partea Tribunalului. Astfel, noțiunea de concentrare fundamentează competența pe care o deține Comisia în temeiul Regulamentului nr. 4064/89 (a se vedea prin analogie Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2010, Aer Lingus Group/Comisia, T-411/07, Rep., p. II-3691, punctul 62). De altfel, Comisia nu invocă existența unei marje de apreciere din partea sa în materie.

43. În raport cu aceste principii este necesar să se examineze succesiv cele trei erori de apreciere pretins a fi săvârșite de Comisie pentru a se considera că la 23 decembrie 2003, odată cu dobândirea participației EDF, reclamanta a devenit de departe primul acționar al CNR și că aceasta dispune cu siguranță de majoritatea absolută în cadrul adunării generale a CNR.

44. În primul rând, reclamanta susține că structura voturilor în cadrul adunărilor generale din anii anteriori lunii decembrie 2003 nu este relevantă. În opinia acesteia, Comisia nu a ținut seama de faptul că acționarul principal de la acea dată era EDF, societate controlată de stat. Rata scăzută de participare a acționarilor la adunările generale în cursul celor trei ani care au precedat răscumpărarea acțiunilor EDF de către reclamantă s-ar explica prin încrederea acordată EDF de ceilalți acționari publici în ceea ce privește protecția intereselor lor. Reclamanta adaugă că faptul că, începând cu Decizia EDF/EnBW, EDF nu mai era autorizată să ia parte la vot în cadrul adunărilor generale ale CNR și că aceasta desemnase un mandatar în acest sens, nu are impact asupra încrederii micilor acționari.

45. Se impune constatarea că analiza efectuată de Comisie în decizia atacată [considerentele (41)-(77)] se întemeiază pe prezența și pe comportamentul acționarilor în cadrul adunărilor generale din cei trei ani care precedă data de 23 decembrie 2003, dată considerată de aceasta ca fiind cea a preluării controlului de facto asupra CNR de către reclamantă, pentru a deduce de aici care ar fi situația în cadrul adunărilor generale viitoare ale CNR.

46. În principiu, această abordare este conformă cu Comunicarea privind conceptul de concentrare și cu articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 4064/89. Astfel, ea ajută să se stabilească dacă reclamanta avea capacitatea de a exercita o influență decisivă asupra CNR de la sfârșitul lunii decembrie 2003 și, astfel cum rezultă din Comunicarea privind conceptul de concentrare, prezența acționarilor la adunările generale ale societății-țintă este un indiciu major în această privință.

47. Astfel, punctul 14 din Comunicarea privind conceptul de concentrare prevede că controlul exclusiv poate fi preluat și cu „minoritate calificată”. Acest lucru se poate stabili prin circumstanțe de drept și/sau de fapt. În ceea ce privește controlul exclusiv de facto exercitat de un acționar minoritar, comunicarea menționată arată la punctul 14 că această situație se regăsește atunci când, de exemplu, este foarte mare probabilitatea ca acționarul să obțină majoritate în adunarea generală a acționarilor, datorită faptului că restul acțiunilor sunt dispersate. În acest caz, este puțin probabil ca toți acționarii mai mici să fie prezenți sau reprezentați în adunarea generală a acționarilor. Pentru a stabili dacă există sau nu există control exclusiv într-o anumită situație, se are în vedere prezența acționarilor în anii anteriori. În cazul în care, pe baza numărului acționarilor prezenți la adunarea generală, se constată că un acționar minoritar obține o majoritate stabilă a voturilor la adunarea în cauză, se consideră că acționarul minoritar respectiv deține controlul exclusiv asupra întreprinderii.

48. Comunicarea privind concentrarea are, așadar, în vedere în mod clar o analiză a prezenței acționarilor la adunările generale din anii anteriori pentru a determina situația în viitor. Or, astfel a procedat și Comisia în decizia atacată. În această privință, Comisia subliniază în mod întemeiat că argumentul potrivit căruia ar trebui să se observe timp de câțiva ani situația din cadrul adunărilor generale după o majorare a capitalului care conferă aproape sigur un control exclusiv de facto pentru a se confirma că există efectiv un astfel de control nu ține de o interpretare corectă a comunicării menționate și ar conduce la un sistem de „control de facto de probă”, contrar sistemului de notificare și de autorizare prealabilă instituit de Regulamentul nr. 4064/89.

49. Este totuși necesar să se precizeze că critica reclamantei întemeiată pe lipsa de pertinență a structurii voturilor în cadrul adunărilor generale înainte de luna decembrie 2003 nu se referă în mod real la luarea în considerare a perioadei 2000-2003, ci la rolul exercitat de EDF în această perioadă. Astfel, reclamanta susține, în esență, că a așteptat peste trei ani pentru a notifica operațiunea, întrucât nu putea să aibă cvasicertitudinea, la sfârșitul anului 2003, că va avea în viitor majoritatea în cadrul adunărilor generale ale CNR. În opinia sa, a fost necesar să observe faptele timp de trei ani înainte de a dobândi această cvasicertitudine.

50. În ceea ce privește stabilirea datei de începere a încălcării obligației de suspendare în speță, reclamanta susține în mod întemeiat că nu exista o concentrare și, așadar, nu exista o încălcare a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89 în cazul în care nu avea cvasicertitudinea în cursul lunii decembrie 2003 că va obține controlul în adunările generale în viitor. În astfel de împrejurări, nu ar mai exista de altfel nici obligația de notificare.

51. În ceea ce privește această cvasicertitudine, Comisia a reținut în decizia atacată că asigurarea reclamantei de a putea obține o majoritate absolută în adunările generale se realizase la 23 decembrie 2003, dată la care aceasta a dobândit participația EDF (care reprezintă 22,22 % din capital și 20 % din drepturile de vot), majorând participația sa de la 17,86 % din capital la 49,95 %, reclamanta devenind astfel primul acționar al CNR și reprezentând 47,92 % din drepturile de vot. Această asigurare decurgea în special din caracterul foarte dispersat al acționariatului, în afară de CDC (care dispunea de 22 % din capital și de 20 % din drepturile de vot), dat fiind că aproximativ 200 de colectivități teritoriale și alte entități publice locale dețineau în acel moment 16,82 % din capital [considerentul (41)]. În considerentul (45) al deciziei atacate, Comisia a realizat o previziune a părții din drepturile de vot în cadrul adunărilor generale pe care le-ar deține un acționar cu o participație care corespunde cu 47,92 % din drepturile de vot la 23 decembrie 2003, ținând seama de ratele de participare a acționarilor observate la adunările generale desfășurate în cei patru ani anteriori dobândirii participației EDF. Drepturile de vot deținute de un astfel de acționar ar fi fost întotdeauna mai mari de 60 %.

52. Ca răspuns la argumentele reclamantei invocate în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile în care se contestă deja analiza structurii voturilor în cadrul adunărilor generale din perioada 2000-2003, Comisia a mai adăugat în considerentele (57) și (58) ale deciziei atacate că condiția pentru ca reclamanta să poată dispune de majoritate absolută în adunările generale era ca rata de participare a acționarilor să nu fie mai mare sau egală cu 95,84 % și că, având în vedere rata de participare cu mult inferioară acestui prag pe parcursul anilor în cauză (care oscilează între 43 % și 76,6 %), era foarte improbabil ca reclamanta să nu dispună de majoritate absolută în adunările generale ale CNR începând cu 23 decembrie 2003.

53. Reclamanta opune acestei analize, pe de o parte, încrederea micilor acționari în EDF în această perioadă, care ar fi explicat rata scăzută de participare la adunările generale, astfel încât Comisia nu putea deduce de aici consecințe pentru viitor și, pe de altă parte, eroarea de analiză săvârșită de Comisie în ceea ce privește rolul mandatarului care exercită drepturile de vot ale EDF, prin reținerea în decizia atacată a faptului că EDF nu își mai exercita prerogativele de acționar de la 1 aprilie 2001.

54. În ceea ce privește primul dintre aceste două elemente, Comisia susține în mod întemeiat în considerentul (61) al deciziei atacate și în fața Tribunalului că nu există nicio dovadă a unei astfel de încrederi din partea micilor acționari în acționarul principal de la acea dată, EDF, societate controlată de statul francez, pentru a explica ratele scăzute de prezență a acționarilor la adunările generale pe parcursul celor trei ani care au precedat transferul de acțiuni ale EDF către reclamantă. Prin urmare, acest argument nu poate repune în discuție relevanța ratelor de prezență din perioada 2000-2003 pentru analiza Comisiei.

55. În ceea ce privește al doilea element referitor la o pretinsă eroare de analiză din partea Comisiei în ceea ce privește rolul mandatarului care exercită drepturile de vot ale EDF în urma Deciziei EDF/EnBW, Comisia a reținut în considerentul (61) al deciziei atacate că EDF nu își mai exercita prerogativele de acționar în adunările generale și în consiliile de administrație de la 1 aprilie 2001. Contrar susținerilor reclamantei, această analiză nu este eronată. Ea se întemeiază pe faptul că angajamentele asumate în cadrul Deciziei EDF/EnBW prevedeau exercitarea drepturilor de vot ale EDF în cadrul adunărilor generale și al consiliilor de administrație ale CNR de către un mandatar care acționează în condiții de independență deplină în raport cu părțile începând cu 1 aprilie 2001.

56. Astfel, angajamentele respective prevăd în partea A privind relațiile cu CNR că, „având în vedere faptul că EDF nu va mai fi implicată în politica comercială și comportamentul pe piață al CNR, aceasta se angajează să renunțe să își exercite drepturile de vot în cadrul CNR și să își retragă reprezentantul din consiliul de administrație al CNR până la 31 martie 2001”. Se arată de asemenea că „un mandatar va acționa ca un supraveghetor al acțiunilor EDF în cadrul CNR”. În plus, la sfârșitul părții C din respectivele angajamente se arată că mandatarul își execută atribuțiile ca parte terță autonomă și independentă. În aceste condiții, argumentul reclamantei potrivit căruia micii acționari puteau continua să considere în această perioadă că acțiunile EDF rămâneau în sectorul public nu este convingător, dat fiind că independența mandatarului nu permite să se poată presupune numai continuitatea reprezentării intereselor sectorului public.

57. În consecință, prima critică trebuie respinsă.

58. În al doilea rând, reclamanta susține că Comisia a săvârșit o eroare considerând că la 23 decembrie 2003 ea avea certitudinea matematică a obținerii majorității absolute în adunările generale ale CNR, pentru simplul motiv că ar fi fost necesară o rată de participare a acționarilor de 95,48 % pentru a respinge propunerile sale. În susținerea acestei afirmații, reclamanta invocă, printre altele, o creștere constantă de 10 % a ratei de participare a acționarilor la adunările generale care au precedat operațiunea și decizia Comisiei din 20 decembrie 2006, care nu se opune unei concentrări notificate (cazul COMP/M.4336-MAN/Scania) (denumită în continuare „Decizia MAN/Scania”). Reclamanta susține că, în această din urmă cauză, Comisia a considerat, cu privire la problema dacă societatea Volkswagen controla societatea MAN, că o creștere de 20 % a ratei de participare a acționarilor la adunările generale era posibilă ca urmare a vigilenței crescute a celorlalți acționari minoritari față de Volkswagen după o majorare a participării sale la capitalul MAN.

59. În ceea ce privește fluctuația ratelor de prezență a acționarilor la adunările generale ale CNR din perioada 2000-2003, reclamanta susține că rata de participare a cunoscut o creștere constantă de aproximativ 10 % la fiecare nouă adunare generală și că o creștere de 20 % (de la 76,6 % în cursul lunii noiembrie 2002 la 95,84 % după luna decembrie 2003) nu era, prin urmare, improbabilă.

60. Se impune constatarea că această analiză se întemeiază pe o prezentare selectivă a faptelor. Astfel cum susține Comisia, reclamanta omite să ia în considerare adunările generale la care prezența acționarilor era redusă. Din tabelul 2 și din nota de subsol 31 din decizia atacată rezultă că ratele de participație a acționarilor la adunările generale ordinare, extraordinare sau mixte ale CNR din perioada 2000-2003 erau de 72,2 % (27 iunie 2000), de 43 % (21 decembrie 2000), de 55,2 % (28 iunie 2001), de 62,9 % (21 iunie 2002), de 76,6 % (adunarea ordinară din 28 noiembrie 2002), de 72,6 % (adunarea extraordinară din 28 noiembrie 2002), de 67 % (adunarea ordinară din 25 iunie 2003) și de 68,5 % (adunarea extraordinară din 25 iunie 2003). Afirmația Comisiei în fața Tribunalului, potrivit căreia, în pofida unei diminuări puternice urmate de o ameliorare parțială, rata de participare a acționarilor a rămas în ansamblu stabilă, cu o diminuare de 3,7 % pe perioada 2000-2003, nu este, așadar, eronată.

61. Pe de altă parte, din tabelul 2 din decizia atacată rezultă de asemenea că, chiar și atunci când participarea acționarilor la adunările generale era cea mai ridicată (76,6 % la adunarea generală din 28 noiembrie 2002), un acționar, precum reclamanta începând de la sfârșitul lunii decembrie 2003, care ar fi deținut 47,92 % din drepturile de vot, avea siguranța că deține majoritatea drepturilor de vot ale acționarilor prezenți sau reprezentați.

62. De asemenea, argumentul reclamantei întemeiat pe o posibilă creștere cu 20 % a ratei de participare a acționarilor începând cu anul 2004 nu este convingător, din moment ce creșterea constatată în perioada 2000-2003 nu a fost constantă, ceea ce dovedește, de exemplu, reducerea participării acționarilor la adunarea generală din luna iunie 2003, din cauza absenței SNCF. Cu titlu suplimentar, este necesar să se observe că, chiar dacă datele referitoare la participările la adunările generale care au avut loc după 2003 nu sunt relevante pentru stabilirea unei cvasicertitudini că reclamanta și-a putut impune deciziile începând de la 23 decembrie 2003, acestea confirmă o creștere netă a participării după data menționată. Astfel cum explică însă Comisia, creșterea respectivă se poate explica prin prezența CDC, care a dobândit participația de 20 % a SNCF. În orice caz, astfel cum rezultă din tabelul 3 din decizia atacată, chiar și cu cea mai ridicată rată de participare la adunarea generală din iunie 2006, reclamanta deținea încă singură majoritatea voturilor.

63. În plus, în ceea ce privește Decizia MAN/Scania, citată la punctul 58 de mai sus, trebuie amintit că nici Comisia, nici, a fortiori , Tribunalul nu sunt ținute, în speță, de constatările de fapt și de aprecierile cuprinse într-o decizie anterioară a Comisiei (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2005, General Electric/Comisia, T-210/01, Rec., p. II-5575, punctele 118-120, și Hotărârea Sun Chemical Group și alții/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 88 și jurisprudența citată).

64. Pe de altă parte, Comisia distinge în mod întemeiat situația Volkswagen, în discuție în Decizia MAN/Scania, de cea a reclamantei în speță. Reclamanta invocă Decizia MAN/Scania ca exemplu de cauză în care Comisia ar fi reținut ca probabilă o creștere cu 20 % a participării acționarilor la adunările generale. În această cauză, Volkswagen deținea 21,6 % din drepturile de vot în cadrul societății MAN și Comisia fusese chemată să examineze dacă participația respectivă dădea naștere unui control de facto . Aceasta din urmă a acceptat argumentele societății MAN, potrivit cărora o creștere cu 20 % a ratei de participare la adunările generale, care mărea rata în cauză de la 40 % la 60 %, era probabilă, excluzând un control al Volkswagen în acel caz.

65. Or, în speță, la sfârșitul anului 2003 reclamanta deținea 47,92 % din drepturile de vot, respectiv mai mult decât dublul celor deținute de Volkswagen. Pentru a se ajunge la o participare de 95,48 % la o adunare generală și a se respinge astfel propunerile acesteia, ar fi trebuit să existe o creștere a ratei de participare a acționarilor la adunările generale ale CNR care să depășească 20 % chiar și în raport cu cele mai ridicate rate de participare înregistrate între anii 2000 și 2003. De altfel, după cum subliniază Comisia, o rată de participare a acționarilor de 95,84 % este foarte ridicată, în condițiile în care rata de participare a acționarilor necesară pentru a bloca eventual Volkswagen nu era nici măcar de 60 %.

66. Prin urmare, a doua critică trebuie să fie de asemenea respinsă, din moment ce Comisia a putut considera în mod justificat, în considerentul (58) al deciziei atacate, că reclamanta putea anticipa obținerea majorității absolute la viitoarele adunări generale cu 47,92 % din drepturile de vot începând cu 23 decembrie 2003, o rată de participare a acționarilor mai mare sau egală cu 95,84 % fiind foarte improbabilă.

67. În al treilea rând, reclamanta susține că aprecierea Comisiei prin care se neagă existența unor legături structurale și strategice între acționarii publici ai CNR este eronată.

68. Această critică privește luarea în considerare de către Comisie a caracterului foarte dispersat al restului acționariatului, astfel cum rezultă în special din considerentele (45) și (57) ale deciziei atacate.

69. Potrivit reclamantei, Comisia ar fi trebuit să adopte o abordare mai puțin categorică și să recunoască faptul că situații de blocaj puteau apărea eventual în cadrul CNR. Aceste blocaje potențiale ar fi putut rezulta dintr-un conflict între misiunea de interes general a CNR și obiectul său comercial, dintr-un acționariat public dispersat, dar care asigură concordanța între obiectivele de interes general și strategia CNR, și dintr-un risc de lipsă de majoritate în adunările generale în raport cu structura voturilor atribuite. În plus, Comisia ar fi apreciat existența unui control în mod retrospectiv și pe baza unor evenimente apărute începând cu anul 2003.

70. În ceea ce privește pretinsa existență a unor legături structurale și strategice între acționarii publici ai CNR, tabelul privind evoluția participării acționarilor care dețin peste 2 % din capitalul CNR, precum și a părții acestora din drepturile de vot în cadrul adunărilor generale începând cu anul 2001, care figurează în considerentul (22) al deciziei atacate, demonstrează că, încă de la sfârșitul anului 2003, cu excepția CDC, care deținea 29,80 % din drepturile de vot la acel moment, numai trei acționari publici dețineau peste 2 % din drepturile de vot, cu o participație cumulată de 15,98 % din drepturile de vot pentru cei trei acționari. Având în vedere această rată scăzută și marea dispersare a restului drepturilor de vot în cadrul CNR (nota de subsol 23 din decizia atacată), este puțin credibil că o creștere subită a participării la adunările generale ale acționarilor publici nemulțumiți de reprezentarea intereselor lor ar fi putut avea un impact real asupra unui vot majoritar.

71. Astfel, pare mai degrabă că numai o „coaliție” organizată de CDC și care ar fi regrupat pe de altă parte 18,12 % din voturile dispersate printre acționarii publici minoritari ar fi putut conduce la un eșec al reclamantei la momentul votului în adunarea generală după 23 decembrie 2003.

72. În această privință, Comisia invocă în mod întemeiat rolul pactului. Astfel cum s-a menționat la punctul 7 de mai sus, reclamanta încheiase pactul pentru a-și asigura majoritatea în cadrul comitetului executiv al CNR. Trebuie să se observe că, începând cu luna august 2003, CDC deținea 29,80 % din drepturile de vot, astfel încât un total de 77,72 % din drepturile de vot în adunările generale era deținut de reclamantă și de CDC.

73. Pactul stipulează că, „în cazul în care una dintre părți urmărește să încheie o convenție de vot cu unul sau cu mai mulți alți acționari, aceasta va trebui să obțină acordul prealabil al celeilalte părți cu privire la conținutul acestei convenții și la identitatea acționarului sau a celorlalți acționari cu care urmărește să încheie o astfel de convenție” (articolul 10 din pact), și acest lucru în timp ce reclamanta nu deținea majoritatea în cadrul comitetului executiv.

74. Ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului, reclamanta a înaintat o copie a pactului, precum și explicații suplimentare cu privire la interpretarea articolului 10 din acesta. Este necesar să se concluzioneze de aici că sfera de aplicare a dispoziției menționate nu este clară. Părțile sunt totuși de acord asupra faptului că aceasta privește numai un aranjament de vot referitor la decizii specifice adoptate în cadrul adunărilor generale, și anume deciziile de numire a membrilor comitetului executiv și ai consiliului de supraveghere. Totuși, chiar dacă pactul privea numai o convenție de vot astfel limitată, pare puțin probabil ca CDC să se fi opus propunerilor reclamantei în cursul adunărilor generale ale CNR ulterioare încheierii pactului la 24 iulie 2003.

75. Această analiză confirmă că era puțin probabil ca reclamanta să se fi putut teme că nu va obține majoritatea în adunările generale ale CNR după luna decembrie 2003. Astfel, o asemenea situație ar fi putut apărea numai în cazul unei participări a acționarilor mai mare sau egală cu 95,84 % la adunările generale și al unor luări de poziție comune ale acționarilor publici, printre care și CDC, împotriva reclamantei.

76. Prin urmare, numai în ipoteza puțin probabilă și care se îndepărtează de considerentul (72) al deciziei atacate în care se consideră că un astfel de comportament din partea CDC ar fi putut fi avut în vedere de către reclamantă la 23 decembrie 2003 este pertinent să se aprecieze legăturile structurale și strategice dintre acționarii publici ai CNR.

77. În această privință, argumentul reclamantei întemeiat pe existența de facto a unor interese comune ale acționarilor respectivi ca urmare a înscrierii unei misiuni de interes general în statutul CNR nu este convingător. Trebuie să se aprecieze in concreto existența unor astfel de interese comune. Reclamanta nu prezintă însă elemente concrete care să permită susținerea argumentului său.

78. Dacă ne referim la conținutul procesului-verbal al adunării generale reunite în mod extraordinar la 25 iunie 2003, invocat de reclamantă, s-ar părea că, deși colectivitățile teritoriale doreau ca strategia CNR să ia în considerare interesul general, acest lucru nu ar prefigura în mod necesar o înțelegere cu privire la definirea modalităților concrete ale acestei strategii. Astfel, în ceea ce privește alegerea membrilor consiliului de supraveghere, reprezentantul unei colectivități afirmă că, în temeiul „graficului de reprezentare a colectivităților teritoriale în cadrul consiliului de administrație” propus de guvernul francez, „CNR va fi reprezentată numai de colectivități situate la sud de Montélimar, reprezentare geografică ce face abstracție în totalitate de interesele importante ale colectivităților din nord”. Procesul-verbal informează și cu privire la existența unui pact al acționarilor între anumite colectivități teritoriale și un comitet de concertare care reunește alte colectivități. Pe de altă parte, vicepreședintele consiliului general al Haute-Savoie (Franța) afirmă că „decizia care urmează să fie luată implică previziuni sumbre privind funcționarea pactului acționarilor publici”.

79. Pe baza elementelor din dosar, este, așadar, dificil să se dovedească existența certă în cursul lunii decembrie 2003 a unor legături strategice puternice și indestructibile între acționarii publici, ca și lipsa totală a unor asemenea legături, astfel încât aceste argumente nu sunt dovedite suficient.

80. În sfârșit, Comisia consacră mai multe considerente ale deciziei atacate [considerentul (65) și următoarele] respingerii argumentului reclamantei potrivit căruia anticiparea unei reacții semnificative din partea celorlalți acționari publici la majorarea părții sale din capitalul CNR era cu atât mai plauzibilă având în vedere legăturile și interesele lor strategice comune. În cadrul acestei discuții, cele două părți invocă circumstanțe ulterioare anului 2003 pentru a-și susține punctul de vedere. Or, declanșarea obligației de suspendare depindea de realitatea unei schimbări durabile a controlului la 23 decembrie 2003. Existența unei concentrări supuse Regulamentului nr. 4064/89 trebuie să fie stabilită pe baza unor date existente în cursul lunii decembrie 2003. Chiar dacă nu se poate exclude faptul că date ulterioare lunii decembrie 2003 pot fi pertinente pentru a confirma realitatea încălcării în ceea ce privește durata acesteia, datele respective trebuie să fie înlăturate în acest stadiu al analizei în care trebuie să se stabilească dacă reclamanta avea cvasicertitudinea, la sfârșitul anului 2003, că va putea impune în viitor CNR deciziile sale.

81. În concluzie, ținând seama și de elementele prezentate în decizia atacată în ceea ce privește structura acționariatului CNR și pactul, este necesar să se concluzioneze că reclamanta nu a prezentat niciun element care să repună în discuție primul indiciu menționat la punctul 26 de mai sus, potrivit căruia ea avea la 23 decembrie 2003 cvasicertitudinea că va obține majoritate în adunările generale, chiar și fără a deține majoritatea drepturilor de vot. Prin urmare, al doilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins.

Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe omiterea unei caracteristici fundamentale a CNR, și cu privire la prima critică a celui de al treilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiată pe o eroare care afectează indiciul întemeiat pe majoritatea deținută de reclamantă în cadrul comitetului executiv al CNR

82. Reclamanta susține că Comisia a săvârșit o eroare de apreciere prin faptul că a omis să ia în considerare în decizia atacată toate elementele de fapt referitoare la cadrul legislativ special care derogă de la regimul societăților pe acțiuni aplicabil CNR. În această privință, reclamanta invocă, în esență, în cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv, mai multe circumstanțe referitoare la faptul că, potrivit articolului 7 din Legea nr. 80-3, CNR este supusă controlului exercitat de statul francez în aceleași condiții ca întreprinderile publice naționale, elemente de care Comisia nu ar fi ținut cont suficient. În cadrul celui de al treilea aspect al celui de al doilea motiv, reclamanta susține, pe de o parte, că puterea sa în ceea ce privește definirea componenței comitetului executiv al CNR era mai limitată decât cea reținută în decizia atacată, împrejurarea că, începând cu 8 iulie 2003, doi dintre cei trei membri ai comitetului executiv au fost numiți de ea fiind mai degrabă o consecință a influenței statului și, pe de altă parte, că dispunea numai de trei reprezentanți dintre cei treisprezece din consiliul de supraveghere. În cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv, aceasta adaugă că Comisia nu a ținut seama suficient de importanța Legii Murcef.

83. Comisia contestă analiza reclamantei și ridică problema admisibilității anumitor argumente și elemente de fapt prezentate de reclamantă pentru prima dată la Tribunal, chiar dacă aceasta avea cunoștință de ele în etapa procedurii administrative.

84. Aceste critici privesc al doilea și al treilea indiciu reținute de Comisie (punctul 26 de mai sus) în ceea ce privește faptul că reclamanta dispune a încă din anul 2003 de majoritate absolută în cadrul comitetului executiv, precum și de mijloace pentru a o păstra și, respectiv, faptul că Legea Murcef nu o împiedica să preia controlul asupra CNR. Acestea evidențiază mai degrabă aspecte calitative ale preluării controlului, la care face trimitere punctul 4 din Comunicarea privind conceptul de concentrare, în sensul că reprezintă factori pertinenți pentru a stabili dacă o operațiune constituie o concentrare, astfel cum s-a amintit la punctul 40 de mai sus.

85. Argumentele reclamantei privesc, pe de o parte, influența statului francez asupra administrării CNR (componența și rolul comitetului executiv și ale consiliului de supraveghere, comisari ai guvernului, controlor de stat) și, pe de altă parte, impactul Legii Murcef.

– Cu privire la influența statului francez asupra administrării CNR (componența și rolul comitetului executiv și al consiliului de supraveghere, comisarii guvernului, controlorul de stat)

86. În considerentele (78)-(86) ale deciziei atacate, Comisia a considerat că unul dintre indiciile preluării unui control exclusiv în cursul lunii decembrie 2003 era că reclamanta deținea majoritatea absolută în cadrul comitetului executiv al CNR începând cu anul 2003 și mijloacele pentru a o menține. În susținerea acestei teze, pe de o parte, Comisia a arătat că regulile de numire a membrilor comitetului executiv garantau prezența a doi reprezentanți ai reclamantei dintre cei trei care compuneau acest organ esențial care gestionează activitățile și decide cu privire la politica comercială a CNR, întrucât CDC și reclamanta dețineau o minoritate de blocaj în cadrul consiliului de supraveghere, organ care decide numirea membrilor comitetului executiv [considerentele (78) și (83)]. În această privință, Comisia invocă și faptul că, de la 8 iulie 2003 și fără întrerupere de la acea dată, dintre cei trei membri care formează comitetul executiv, doi reprezentau efectiv reclamanta, ceea ce aceasta din urmă nu ar fi contestat nici în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile, nici în cadrul audierii [considerentul (83)]. Pe de altă parte, Comisia a considerat că faptul că consiliul de supraveghere trebuia să aprobe anumite decizii propuse de comitetul executiv continua să fie irelevant, întrucât era vorba doar despre măsuri care nu erau de natură să îi ofere posibilitatea de a exercita o influență decisivă asupra strategiei CNR [considerentele (79) și (80)]. În raport cu acest din urmă element, Comisia a adăugat în plus în considerentul (81) că, în cazul unui conflict între aceste două organe, diferendul ar fi soluționat de adunarea generală, organ în care reclamanta era în măsură să își impună punctul de vedere.

87. Reclamanta invocă mai multe argumente pentru a repune în discuție această analiză.

88. În primul rând, aceasta contestă analiza Comisiei în ceea ce privește situația de control în cadrul comitetului executiv. Ea susține în special că numirea celor doi reprezentanți ai săi ca membri ai comitetului executiv începând cu 8 iulie 2003 s-a realizat la recomandarea comisarilor guvernului, iar nu ca urmare a punerii în aplicare anticipate a pactului, ulterioară acestei date. Potrivit reclamantei, acest element, departe de a demonstra că ea controla numai în fapt CNR începând cu 23 decembrie 2003, este mai degrabă de natură să demonstreze că, în cursul anului 2003, CNR era controlată încă de autoritățile publice franceze în temeiul competenței lor de control.

89. În această privință, este necesar să se respingă mai întâi argumentul Comisiei potrivit căruia este vorba despre un element de fapt invocat pentru prima dată în cererea introductivă. Astfel, după cum susține reclamanta în mod întemeiat, informațiile privind numirea membrilor comitetului executiv în cursul lunii iulie 2003 la recomandarea comisarilor guvernului au fost aduse la cunoștința Comisiei în data de 30 iunie 2008, în cadrul unui răspuns suplimentar din partea sa la o solicitare de informații a Comisiei din 17 iunie 2008.

90. Trebuie să se sublinieze totuși că reclamanta și-a modificat, cel puțin parțial, discursul. Astfel, în formularul CO aceasta a arătat că, „în practică, deși au continuat să fie în mod voluntar minoritare în cadrul consiliului de supraveghere, [ea însăși] și CDC au ales sau au determinat alegerea în 2003 […] [a doi dintre] reprezentanții [săi] în cadrul comitetului executiv”.

91. Pe de altă parte, astfel cum Comisia nu omite să sublinieze, comisarii guvernului asistă la ședințele consiliului de supraveghere cu un vot pur consultativ. O astfel de împrejurare nu ar putea indica, în niciun caz, o situație de control în sensul dreptului concentrărilor al Uniunii.

92. În plus, elementul de fapt invocat de reclamantă nu demonstrează că ar fi existat la acea dată o influență a comisarilor guvernului care nu ar fi putut fi depășită de reclamantă (și de CDC) în ceea ce privește alegerea membrilor comitetului executiv.

93. În sfârșit, argumentul reclamantei nu repune în discuție elementul de fapt constatat de Comisie în considerentul (83) al deciziei atacate potrivit căruia, deja cu mult înainte de 23 decembrie 2003, doi dintre cei trei membri ai comitetului executiv erau reprezentanți ai reclamantei. Pe de altă parte, este de asemenea irelevant în această privință argumentul că președintele comitetului executiv este numit de președintele Republicii Franceze.

94. De asemenea, aceste argumente nu contestă faptul arătat în considerentul (78) al deciziei atacate în ceea ce privește posibilitatea reclamantei de a stabili în viitor componența comitetului executiv pe baza pactului. Astfel, după cum s-a amintit deja mai sus, în temeiul articolului 10 din acesta, reclamanta și CDC „vor face tot ceea ce vor putea, în special prin exercitarea dreptului lor de vot în adunarea generală și solicitând membrilor consiliului de supraveghere care au fost numiți la propunerea lor, să își exercite dreptul de vot în consiliul de supraveghere, astfel încât comitetul executiv al CNR să fie compus din trei membri, dintre care un președinte și alți doi membri, numiți la propunerea [reclamantei]”. Ținând seama și de faptul că, astfel cum se arată în considerentul (78) și următoarele ale deciziei atacate, CDC și reclamanta dețineau șase dintre cele treisprezece poziții în cadrul consiliului de supraveghere, că numirea membrilor comitetului executiv ar necesita o majoritate de două treimi și că reclamanta deținea în temeiul pactului un drept de opoziție în cazul în care CDC intenționa să încheie o convenție de vot cu unul sau cu mai mulți alți acționari, nu se poate contesta că reclamanta era sigură că va controla comitetul executiv în viitor.

95. În al doilea rând, reclamanta repune în discuție importanța acordată în decizia atacată rolului comitetului executiv în administrarea CNR.

96. În această privință, trebuie să se observe că reclamanta nu contestă elementele de fapt subliniate în considerentele (38), (80) și (83) ale deciziei atacate, potrivit cărora comitetul executiv stabilește politica comercială a CNR, în special întrucât acesta decide în legătură cu bugetul, precum și cu privire la planul de afaceri și la numirea conducerii superioare, fără ca deciziile sale să fie supuse aprobării consiliului de supraveghere. Reclamanta nu contestă nici faptul că deciziile cu privire la care consiliul de supraveghere trebuie să își dea aprobarea, enumerate în special în nota de subsol 19 din decizia atacată, nu permit acestuia din urmă să exercite un control asupra CNR.

97. Astfel cum arată Comisia în nota de subsol 20 din decizia atacată, Comunicarea privind conceptul de concentrare reține, la punctul 21 și următoarele, că deciziile referitoare la buget, la planul de afaceri și la numirea conducerii superioare sunt esențiale pentru faptul că acestea stabilesc strategia comercială a unei întreprinderi. Prin urmare, ele constituie indicatori tipici ai exercitării unui control. Pe de altă parte, astfel cum se arată la punctul 14 din comunicarea menționată, controlul exclusiv poate fi de asemenea exercitat de un acționar minoritar care are dreptul de a gestiona activitățile unei societăți și de a stabili politica comercială a acesteia.

98. Aceste elemente de probă nu sunt așadar irelevante pentru a stabili dacă există o situație de control.

99. În plus, nu este repusă în discuție nici constatarea efectuată de Comisie în considerentul (81) al deciziei atacate, potrivit căreia, în cazul unui conflict între comitetul executiv și consiliul de supraveghere, diferendul este soluționat de adunarea generală cu majoritatea voturilor acționarilor prezenți sau reprezentați și că, așadar, in fine , puterea de decizie revine adunării generale. Astfel, articolul 18-1 alineatul 3 din statutul CNR prevede că, „în cazul unui refuz din partea consiliului de supraveghere de a autoriza una dintre aceste operațiuni, [este vorba despre acte și contracte de orice natură și formă care angajează societatea și care, din cauza cuantumului sau a duratei lor, trebuie supuse aprobării consiliului de supraveghere] comitetul executiv poate convoca în mod extraordinar o adunare generală ordinară care poate acorda autorizarea în cauză și deduce toate consecințele diferendului apărut între organele sociale”. În consecință, în cazul în care, astfel cum s-a putut constata în cadrul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, reclamanta avea asigurată efectiv, la sfârșitul lunii decembrie 2003, obținerea majorității voturilor în adunarea generală, trebuie să se considere că aceasta era de asemenea asigurată că va obține câștig de cauză în situația unui diferend între comitetul executiv și consiliul de supraveghere.

100. Reclamanta susține totuși că într-o întreprindere publică nu se poate impune punctul de vedere al unui operator privat pe baza unei prezențe majoritare în comitetul executiv. Astfel cum aceasta ar fi arătat în cadrul audierii, ar trebui ca în prealabil operatorul privat să se preocupe să discute cu autoritățile statului. Pe de altă parte, în opinia acesteia, având în vedere structura administrării CNR, și anume o societate pe acțiuni care are comitet executiv și consiliu de supraveghere, consiliul de supraveghere continua să fie autoritatea de control al comitetului executiv. În susținerea argumentelor sale, aceasta invocă existența unui control administrativ, precum și a unui control economic și financiar asupra CNR ca întreprindere națională, precum și a verificărilor a posteriori exercitate de Curtea de Conturi franceză și de comisiile parlamentare franceze. Controlul administrativ ar privi, printre altele, competența comisarilor guvernului care fac parte din consiliul de supraveghere al CNR de a solicita suspendarea executării deciziilor adoptate în cadrul consiliului de supraveghere, pentru a sesiza ministrul de resort pentru ca acesta să confirme opoziția guvernului francez. În ceea ce privește controlul economic și financiar, acesta ar rezulta din rolul controlorului de stat care asistă la reuniunile consiliului de supraveghere, care dă avizul său ministrului finanțelor francez cu privire la proiectele CNR și care îi transmite un raport anual.

101. În ceea ce privește, mai întâi, verificările a posteriori efectuate de Curtea de Conturi și de comisiile parlamentare, se impune constatarea că reclamanta nu prezintă niciun element concret pentru a explica modul în care acest tip de intervenții ar putea repune în discuție existența unui control de facto deținut de un acționar minoritar.

102. În ceea ce privește rolurile respective ale comisarilor guvernului și controlorului de stat, Comisia susține că este vorba despre elemente noi pe care reclamanta le cunoștea și pe care aceasta ar fi trebuit, așadar, să le comunice pe parcursul procedurii administrative. Reclamanta susține că este vorba despre elemente pe care Comisia ar fi trebuit să le ia în considerare în analiza sa.

103. Este necesar să se constate mai întâi că reclamanta a menționat prezența comisarilor guvernului în consiliul de supraveghere în formularul CO sub denumirea „doi reprezentanți ai statului numiți prin decret”, fără să menționeze însă competența acestora de a solicita o suspendare a executării deciziilor comitetului executiv în cazul opoziției guvernului. Informații suplimentare privind comisarii guvernului sunt de asemenea incluse în anexele la formularul CO, fie în statutul societății, fie chiar în Legea Murcef. Pe de altă parte, reclamanta insistă asupra faptului că a amintit caracterul public al CNR în cadrul audierii, solicitând Comisiei să țină seama de acest element în analiza sa. Astfel, din procesul-verbal de ședință rezultă că reclamanta menționează în acesta comisarii guvernului, fără a furniza însă detalii cu privire la atribuțiile lor, și că nu se face nicio mențiune cu privire la rolul controlorului de stat.

104. Reclamanta susține totuși, în esență, că din afirmațiile Comisiei referitoare la caracterul nou al acestor elemente de fapt rezultă că aceasta a efectuat o examinare incompletă a cauzei. În opinia reclamantei, chiar presupunând că nu i-ar fi indicat suficient caracterul public al CNR, Comisia avea totuși obligația de a ține seama de toate elementele de fapt pertinente în analiza cauzei.

105. În această privință, reclamanta invocă jurisprudența referitoare la întinderea competenței de control a instanței Uniunii în ceea ce privește deciziile pentru care o instituție dispune de o marjă de apreciere. În acest context, Curtea a amintit efectiv că instanța Uniunii trebuie să controleze dacă această instituție a examinat, cu grijă și cu imparțialitate, toate elementele relevante ale cazului, elemente care susțin concluziile deduse (a se vedea Hotărârea Curții din 22 noiembrie 2007, Spania/Lenzing, C-525/04 P, Rep., p. I-9947, punctul 57 și jurisprudența citată).

106. Totuși, într-un caz precum în speță, care privește impunerea de către Comisie a unei amenzi pentru o încălcare a dreptului concurenței, obligația Comisiei, a cărei respectare este supusă controlului Tribunalului, amintită la punctul 31 de mai sus, este de a reuni elemente de probă suficient de precise și de concordante pentru a întemeia convingerea fermă că încălcarea invocată a avut loc. Astfel, existența unei încălcări trebuie apreciată doar în funcție de elementele de probă reunite de Comisie în decizia în care se constată încălcarea respectivă, singura chestiune pertinentă fiind aceea dacă, pe fond, dovada încălcării a fost sau nu a fost făcută având în vedere aceste elemente de probă (a se vedea prin analogie Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T-25/95, T-26/95, T-30/95-T-32/95, T-34/95-T-39/95, T-42/95-T-46/95, T-48/95, T-50/95-T-65/95, T-68/95-T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 și T-104/95, Rec., p. II-491, punctul 726). În cazul în care Tribunalul ajunge la concluzia că acest standard al probei este respectat, problema dacă au fost luate în considerare elemente suplimentare este inoperantă, cu excepția situației în care este vorba despre elemente de probă care repun în discuție convingerea fermă că încălcarea a avut loc. Astfel, reclamanta amintește în mod întemeiat că existența unei îndoieli în concepția instanței trebuie să fie în beneficiul destinatarilor deciziei (Hotărârea Groupe Danone/Comisia, punctul 36 de mai sus, punctul 215).

107. În ceea ce privește caracterul nou al elementelor de fapt referitoare la competențele comisarilor guvernului și la rolul controlorului de stat, Comisia este îndreptățită să sublinieze că nu i se poate reproșa că a dezvoltat cu mai multe sau cu mai puține detalii anumite argumente în decizia atacată, în funcție de argumentele pe care pârâtul le-a invocat într-un mod mai mult sau mai puțin semnificativ în procedura administrativă. Nu este mai puțin adevărat că un destinatar al unei comunicări privind obiecțiunile nu este obligat să conteste diferitele elemente de fapt sau de drept care figurau în aceasta în cursul etapei administrative, sub sancțiunea de a nu mai putea să facă acest lucru ulterior, în etapa procedurii jurisdicționale (Hotărârea Knauf Gips/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 89).

108. Rezultă de aici că elementele de fapt contestate privind competențele comisarilor guvernului și rolul controlorului de stat sunt admisibile. Acesta este de altfel motivul pentru care Tribunalul a solicitat reclamantei să furnizeze explicații suplimentare cu privire la rolul acestor persoane.

109. În această privință, trebuie să se sublinieze că forța probantă a argumentelor reclamantei este limitată de faptul că, dat fiind că atribuțiile comisarilor guvernului și rolul controlorului de stat nu s-au schimbat între anii 2003 și 2007, organele de control existau încă în 2007, atunci când reclamanta a contactat Comisia pentru a-i notifica dobândirea unui control de facto asupra CNR.

110. Pe de altă parte, în ceea ce privește rolul concret al comisarilor guvernului, se impune constatarea că atribuțiile acestora sunt limitate. Astfel cum rezultă în special din articolul 14 din statutul CNR și din articolul 11 din Decretul francez nr. 59-771 din 26 iunie 1959 (JORF din 28 iunie 1959, p. 6460), astfel cum a fost modificat prin articolul 2 din Decretul francez nr. 2003-512 din 16 iunie 2003 (JORF din 17 iunie 2003, p. 10102), la care face trimitere articolul 14 menționat din statut, doi comisari ai guvernului sunt numiți pe lângă CNR, unul prin decret al ministrului energiei francez, celălalt prin decret al ministrului transporturilor francez. Sarcina acestora constă în asigurarea respectării de către CNR a misiunii de interes general în cadrul concesiunii sale acordate de statul francez. Astfel cum a subliniat Comisia în mod întemeiat, sarcina comisarilor guvernului privește, așadar, numai misiunea de interes general a CNR, iar nu activitatea sa comercială. Pe de altă parte, în ceea ce privește rolul concret al comisarilor guvernului menționați în cadrul consiliului de supraveghere și la adunările generale ale CNR, aceștia dispun numai de un vot consultativ, precum și de un drept de informare echivalent cu cel al celorlalți membri ai consiliului de supraveghere. În ceea ce privește competența acestora de a solicita o nouă deliberare în termen de opt zile de la adoptarea în consiliul de supraveghere a unei decizii care privește punerea în aplicare a concesiunii, precum și, în cele cincisprezece zile ulterioare acestei noi deliberări, suspendarea executării acesteia prin sesizarea ministrului, care dispune în acest caz de un termen de cincisprezece zile pentru a-și face cunoscută, dacă este cazul, opoziția, reclamanta a admis în răspunsul său la o întrebare scrisă a Tribunalului că, în practică, comisarii guvernului nu au trebuit să își folosească atribuțiile de a solicita suspendarea executării unei decizii sau să se opună unui proiect prezentat în perioadele 2000-2003 și 2004-2007 în cadrul reuniunilor organelor CNR.

111. Se impune, așadar, constatarea că nici în teorie, nici în practică comisarii guvernului nu împiedică sau nu pot împiedica exercitarea unui control de facto de către un acționar minoritar care deține o poziție de forță în cadrul comitetului executiv și mai ales în adunarea generală, precum cea deținută de reclamantă începând cu 23 decembrie 2003. Extrasele din deliberările organelor CNR invocate de reclamantă nu repun în discuție o astfel de concluzie. Cel mult rezultă de aici o considerație din partea acționarului privat pentru avizul statului francez în ceea ce privește proiecte strategice care țin de misiunea de interes general a CNR. Astfel, de exemplu, trimiterile la perspectiva obținerii acordului miniștrilor de resort cu privire la un plan plurianual de cinci ani pentru punerea în aplicare a misiunilor de interes general ale CNR evocate în procesul-verbal al consiliului de supraveghere al CNR din 31 martie 2004 nu oferă informații cu privire la problema dacă reclamanta ar putea sau nu ar putea solicita punerea în aplicare a unui astfel de plan de către CNR fără acest acord și cu atât mai puțin cu privire la faptul că aceasta ar fi împiedicată să își impună punctul de vedere în ceea ce privește strategia comercială a CNR.

112. O analiză similară se impune în ceea ce privește rolul controlorului de stat. Astfel, din articolul 5 din Decretul nr. 59-771 coroborat cu dispozițiile relevante ale Decretului francez nr. 55-733 din 26 mai 1955 (JORF din 1 iunie 1955, p. 5547), în versiunea sa în vigoare la 23 decembrie 2003, rezultă că controlorul de stat asistă la ședințele consiliului de supraveghere, cu un vot consultativ, și exercită un control privind activitatea economică și gestiunea financiară a persoanelor controlate, asigurând protejarea intereselor patrimoniale ale statului francez. În acest scop, el dispune de toate competențele de investigație și de un drept la informare și poate asista de asemenea la adunările generale. Misiunea sa este de a comunica miniștrilor însărcinați cu economia și cu bugetul francez avizul său cu privire la proiectele de decizie supuse aprobării acestora și de a întocmi un raport anual privind situația economică și financiară a întreprinderilor controlate. Pe de altă parte, Decretul francez nr. 53-707 din 9 august 1953 referitor la controlul statului asupra întreprinderilor publice naționale și a anumitor organisme care au un obiect economic sau social (JORF din 10 august 1953, p. 705), de asemenea invocat de reclamantă ca răspuns la întrebările scrise ale Tribunalului, menționează un control prealabil privind în special bugetul, cesiunile, preluările sau extinderea participațiilor financiare.

113. În această privință, se impune constatarea că reclamanta nu evocă nicio decizie concretă a CNR care ar fi supusă aprobării prealabile comune a ministrului finanțelor francez și a minis trului energiei francez și cu privire la care, prin urmare, controlorul de stat ar trebui să emită un aviz prealabil. Pe de altă parte, ca răspuns la întrebarea Tribunalului prin care se solicită să se precizeze care ar fi, dacă este cazul, consecințele unor eventuale aprecieri negative din partea controlorului de stat în avizele și în rapoartele sale, reclamanta s-a limitat să susțină că era vorba despre documente interne ale administrației care nu erau accesibile întreprinderilor în cauză, nici, a fortiori , acționarilor lor privați. În aceste condiții, ținând seama de rolul consultativ al controlorului de stat în cadrul organelor CNR și în lipsa unor elemente concrete care să permită să se conexeze demersurile sale pe lângă ministerele de resort cu deciziile reale ale CNR, nu este cert că controlorul de stat are un rol care să repună în discuție analiza Comisiei.

114. Rezultă mai degrabă că, la fel ca în cazul comisarilor guvernului și astfel cum subliniază Comisia în mod întemeiat, „controlul” exercitat de statul francez prin intermediul controlorului de stat nu corespunde noțiunii de control în sensul Regulamentului nr. 4064/89.

115. În sfârșit, în ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia aceasta nu a intenționat să demonstreze că statul exercita un astfel de control, ci numai că existau o serie de indicii care o împiedicau să aibă cvasicertitudinea că va dispune de un control exclusiv de facto , în orice caz, elementele pe care le menționează nu împiedică exercitarea de aceasta a unui control privind administrarea operațională și comercială strategică a CNR. Astfel cum am menționat deja la punctul 109 de mai sus, forța de convingere a argumentelor sale este compromisă de faptul că aceste organe de control existau încă în cursul anului 2007, atunci când aceasta contactase Comisia pentru a-i notifica dobândirea unui control exclusiv de facto asupra CNR.

116. Cu titlu suplimentar, trebuie să se precizeze că argumentele reclamantei implică pentru Comisie să dovedească lipsa oricărei îndoieli din partea sa în ceea ce privește posibilitatea de a gestiona activitățile CNR începând cu 23 decembrie 2003. Totuși, punând într-atât accentul pe noțiunea „probabilitate foarte mare” evocată la punctul 14 din Comunicarea privind conceptul de concentrare, reclamanta denaturează noțiunea de control exclusiv de facto .

117. În aceste condiții, criticile întemeiate pe faptul că Comisia ar fi săvârșit erori de apreciere întrucât a nesocotit influența statului asupra administrării CNR, în special prin rolul consiliului de supraveghere, comisarii guvernului și controlorul de stat, trebuie respinse.

– Cu privire la impactul Legii Murcef

118. În considerentele (87)-(93) ale deciziei atacate, Comisia consideră, în esență, că existența Legii Murcef nu modifică analiza sa efectuată anterior cu privire la deținerea previzibilă a majorității absolute de către reclamantă în cadrul viitoarelor adunări generale ale CNR. Astfel cum se amintește în considerentul (87), legea menționată are ca obiect să interzică unui operator privat să dețină peste 50 % din capitalul sau din drepturile de vot în cadrul CNR. Comisia arată în considerentul (89) că voința legiuitorului francez de a păstra o structură majoritar publică pentru CNR este o problemă distinctă de cea care se referă la preluarea controlului în sensul dreptului Uniunii.

119. Reclamanta arată că nu a susținut niciodată că Legea Murcef constituia un obstacol juridic în calea preluării de către aceasta a unui control exclusiv asupra CNR în sensul dreptului Uniunii. Totuși, Comisia ar fi omis să ia în considerare existența acestei legi ca element de fapt în seria de indicii care afectează cvasicertitudinea pe care reclamanta ar fi putut să o aibă în cursul lunii decembrie 2003.

120. Se impune constatarea că, atunci când Comisia a afirmat în considerentul (89) al deciziei atacate că „voința legiuitorului francez de a menține o structură majoritar publică pentru CNR este o problemă distinctă de cea care privește preluarea controlului în sensul dreptului comunitar al concentrărilor”, aceasta a distins în mod întemeiat o situație de control de drept asupra CNR, care nu este efectiv posibilă în raport cu Legea Murcef, și faptul că acest obstacol juridic nu face imposibil ca un acționar privat să fie cel mai important acționar al CNR și ca acesta, deși minoritar, să poată exercita un control de facto asupra CNR. Pe de altă parte, în măsura în care reclamanta urmărește să demonstreze că existența Legii Murcef afecta cvasicertitudinea pe care ar fi putut să o aibă că va exercita un control de facto asupra CNR începând cu luna decembrie 2003, este necesar să se arate că astfel de argumente contestă existența unor factori obiectivi care caracterizau situația sa la 23 decembrie 2003, ceea ce nu poate fi sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 4064/89 sau al punctului 14 din Comunicarea privind conceptul de concentrare.

121. Argumentul întemeiat pe faptul că Comisia nu ar fi ținut seama suficient de existența Legii Murcef ca element de fapt care afectează aprecierea criteriului care are legătură cu probabilitatea foarte mare ca reclamanta să exercite un control de facto asupra CNR trebuie să fie, așadar, respins.

122. În această privință, reclamanta invocă și Decizia 1999/594/CE a Comisiei din 18 februarie 1998 de aplicare a unei amenzi pentru lipsa notificării și efectuarea unei concentrări prin încălcarea articolului 4 alineatul (1) și a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89 (cazul IV/M.920 – Samsung/AST) (JO 1999, L 225, p. 12). În opinia reclamantei, în speță, situația de fapt este comparabilă cu cea care a determinat adoptarea Deciziei 1999/594, în măsura în care în această cauză ar fi fost acordată o mare importanță unei clauze contractuale și temporare care împiedică dobândirea unei majorități din capitalul societății AST.

123. Este totuși necesar să amintim jurisprudența evocată la punctul 63 de mai sus, din care rezultă că nici Comisia, nici, a fortiori , Tribunalul nu sunt ținute, în speță, de constatările de fapt și de aprecierile conținute într-o decizie anterioară a Comisiei. Pe de altă parte, Comisia a respins acest argument al reclamantei în considerentele (90) și (91) ale deciziei atacate. Analiza acesteia trebuie să fie confirmată. Astfel, contrar susținerilor reclamantei, Comisia a considerat în Decizia 1999/594 că exista o preluare a controlului exclusiv de facto asupra societății AST de către Samsung în cursul lunii ianuarie 1996, chiar dacă o clauză a actului adițional la acordul dintre acționari, potrivit căreia Samsung nu putea dobândi mai mult de 49,9 % din capitalul AST, mai era aplicabilă până în luna decembrie 1998. Comisia a considerat, printre altele, că controlul de facto era preluat din moment ce Samsung numise majoritatea membrilor consiliului de administrație [considerentul (7) al Deciziei 1999/594]. În consecință, limita contractuală de preluare a participației la capital, stabilită la 49,9 %, nu a fost elementul determinant în aprecierea capacității Samsung de a prelua controlul exclusiv de facto asupra AST. În consecință, prin aplicarea în speță a unui raționament similar, un control exclusiv de facto asupra CNR exercitat de către reclamantă a putut interveni foarte probabil în timp ce Legea Murcef era încă în vigoare. De altfel, după cum amintește Comisia în mod întemeiat, este ceea ce a considerat reclamanta în cursul verii 2007, contactând Comisia cu privire la operațiunea în discuție în speță.

124. În sfârșit, jurisprudența amintită la punctul 63 de mai sus se aplică și în ceea ce privește argumentul referitor la Decizia Comisiei din 12 martie 2004 de declarare a compatibilității cu piața comună a unei concentrări (cazul COMP/M.3330 – RTL/M6) (denumită în continuare „Decizia RTL/M6”), invocată de Comisie în considerentul (92) al deciziei atacate și a cărei pertinență este contestată de reclamantă în măsura în care aceasta nu ar fi repus niciodată în discuție faptul că simpla existență a Legii Murcef nu era un obstacol pentru preluarea unui control exclusiv de facto asupra CNR.

125. Pe de altă parte, astfel cum explică Comisia în considerentul (92) al deciziei atacate, în Decizia RTL/M6 era în discuție o lege franceză care interzicea unei persoane fizice sau juridice să dețină peste 49 % din capitalul sau din drepturile de vot din cadrul unui canal național de televiziune. Chiar dacă RTL deținea numai 48,8 % din capital și 34 % din drepturile de vot din cadrul societății M6, Comisia a concluzionat că aceasta exercita un control exclusiv de facto , având în vedere în special dispersarea celorlalți acționari și analiza prospectivă efectuată. Contrar susținerilor reclamantei, este pertinentă trimiterea la această cauză din decizia atacată ca exemplu al unui precedent care arată că o lege care interzice unui operator să dețină majoritatea absolută a drepturilor de vot nu este incompatibilă cu preluarea unui control de facto asupra acestei societăți. În orice caz, argumentul reclamantei întemeiat în esență pe faptul că această trimitere era „superfluă” nu este de natură să repună în discuție analiza Comisiei în ceea ce privește consecințele deduse din Legea Murcef.

126. Prin urmare, critica referitoare la impactul Legii Murcef trebuie să fie de asemenea respinsă.

Cu privire la celelalte critici ale celui de al treilea aspect al celui de al doilea motiv, referitoare la erori care afectează celelalte indicii reținute în decizia atacată

127. Reclamanta invocă erori care privesc, în primul rând, rolul industrial și comercial al acesteia și, respectiv, al EDF pe lângă CNR în perioada 2004-2006, în al doilea rând, declarațiile cadrelor de conducere ale CNR, ale reclamantei și ale Suez și, în al treilea rând, existența unui drept de preemțiune în favoarea sa.

– Cu privire la critica întemeiată pe o eroare de apreciere în ceea ce privește indiciul referitor la rolul comercial și industrial al EDF și, respectiv, al reclamantei pe lângă CNR în perioada 2004-2006

128. Această critică privește al patrulea indiciu reținut de Comisie pentru a dovedi că exista o modificare de durată a controlului asupra CNR în favoarea reclamantei la 23 decembrie 2003 (punctul 26 de mai sus).

129. În considerentele (94)-(126) ale deciziei atacate, Comisia a considerat că, prin preluarea rolului industrial jucat de EDF în cadrul CDR, reclamanta devenise singurul acționar industrial al CNR începând cu anul 2003 și avea un rol central în administrarea operațională a acesteia. Analiza în cauză implică două părți care se referă, pe de o parte, la retragerea EDF din administrarea operațională a CNR și, pe de altă parte, la preluarea rolului său industrial și a administrării operaționale de către reclamantă.

130. În ceea ce privește prima parte, referitoare la retragerea EDF [considerentele (95)-(102) ale deciziei atacate], Comisia invocă în special retragerea EDF din administrarea operațională a CNR în urma angajamentelor asumate în cursul anului 2001 în cadrul Deciziei EDF/EnBW, citată la punctul 4 de mai sus. Era vorba în special despre angajamente, pe de o parte, de a nu-și mai exercita drepturile de vot în adunarea generală a CNR și de a nu mai avea reprezentant în cadrul consiliului său de administrație și, pe de altă parte, de a achiziționa în perioada cuprinsă între luna aprilie 2001 și luna aprilie 2006 o parte a producției de energie electrică a CNR, la cererea acesteia din urmă, pentru a-i permite să intre progresiv pe piața energiei electrice.

131. Împotriva acestei analize, reclamanta susține că EDF ar fi păstrat după anul 2003 și până în anul 2006 un rol operațional și comercial semnificativ pe lângă CNR. În opinia reclamantei, creșterea puterii economice a acesteia s-a realizat în perioada 2004-2006.

132. Comisia contestă argumentele reclamantei și susține că faptul că aceasta devenise singurul acționar industrial al CNR în cursul anului 2003 este un indiciu relevant.

133. În primul rând, în ceea ce privește contractul global de exploatare și contractul care garantează CNR achiziționarea energiei electrice produse de ea de către EDF, încheiate în cursul anului 2001 pentru o perioadă de cinci ani, reclamanta susține, printre altele, că EDF juca un rol suficient de semnificativ în cadrul situației de fapt astfel încât Comisia să nu poată concluziona că aceasta preluase în întregime, încă de la 23 decembrie 2003, rolul operațional și comercial atribuit prin tradiție EDF. Faptul că Comisia a putut considera în Decizia EDF/EnBW că aceste contracte care garantează achiziționarea de energie electrică constituiau un angajament necesar pentru a „permite CNR să intre pe piețele energiei electrice” ar demonstra că EDF juca un rol de partener comercial esențial pentru a permite această intrare pe piață.

134. Argumentul menționat nu poate fi admis. Astfel cum arată Comisia în considerentul (100) al deciziei atacate, existența unor acorduri între EDF și CNR nu este în contradicție cu faptul că CNR își poate defini politicile industrială și comercială independent de EDF. În această privință, Comisia putea invoca în mod justificat luările de poziție ale reclamantei în cursul procedurii de notificare a concentrării în discuție în speță. Punctul 100 din decizia atacată face trimitere în acest sens la răspunsul reclamantei din 7 aprilie 2008 la solicitarea de informații din 26 martie 2008, în cadrul căruia aceasta a afirmat, printre altele, că „EDF [pierduse] astfel controlul asupra CNR în 2001, atunci când comitetul Gentot […] [adoptase] condițiile de revizuire a protocoalelor care reglementează relațiile industriale și comerciale ale celor două întreprinderi pentru ca CNR să devină progresiv un producător de energie electrică independent și deplin”. Din acest răspuns rezultă că reclamanta însăși a considerat că CNR ieșise de sub influența decisivă a EDF din anul 2001.

135. Contrar celor pretinse de reclamantă, această analiză de la punctul 100 din decizia atacată nu implică faptul că Comisia a ridicat în mod eronat problema dacă EDF avea controlul asupra CNR între anii 2001 și 2006, în loc să verifice dacă se putea considera că reclamanta preluase rolul operațional și atribuit prin tradiție EDF. Acest argument ține de o interpretare necorespunzătoare a deciziei atacate, în care Comisia doar a reținut faptul că reclamanta era la acea dată singurul acționar industrial al CNR ca fiind unul dintre indiciile pertinente pentru a stabili o preluare a controlului asupra CNR de către reclamantă la sfârșitul anului 2003.

136. Pe de altă parte, în susținerea tezei sale, Comisia invocă de asemenea în mod întemeiat punctul 90 din formularul CO citat la nota de subsol 51 din decizia atacată. În cuprinsul acestuia se face trimitere la o declarație comună a EDF și a CNR din anul 2001 care evocă faptul că CNR avea responsabilitatea opțiunilor principale legate de gestiunea sa industrială.

137. În al doilea rând, în ceea ce privește achizițiile de energie electrică produsă de CNR de către EDF, Comisia amintește în mod întemeiat angajamentele asumate în cadrul Deciziei EDF/EnBW. Astfel, după cum se arată în considerentul (102) al deciziei atacate, era vorba despre o garanție de cumpărare de către EDF a unei anumite cantități de energie electrică produsă de CNR pentru a-i permite acesteia din urmă să intre pe piața energiei electrice ca furnizor independent. Pe de altă parte, reclamanta nu prezintă nicio cifră în susținerea argumentului său referitor la importanța acestui parteneriat comercial continuu cu EDF, chiar a unui anumit grad de dependență care ar rezulta de aici. În sfârșit, deși reclamanta susține că Comisia nu a tratat în același mod contractul comercial încheiat între ea și CNR, care ar fi privit și vânzările voluntare, dar care ar fi fost totuși luat în considerare ca un indiciu al rolului său preponderent, acest argument nu poate fi admis, întrucât nu repune în discuție analiza Comisiei potrivit căreia existența unei posibilități, iar nu a unei obligații a CNR de a determina EDF să cumpere o parte din energia sa electrică nu era în contradicție cu constatarea că CNR își stabilea deja în cursul anului 2003 politica industrială și comercială independent de EDF.

138. În al treilea rând, astfel cum Comisia nu omite să sublinieze, reclamanta nu repune în discuție faptul că raportul anual pentru anul 2003 al grupului Suez, a cărui pertinență nu o contestă, menționa că aceasta preluase controlul operațional asupra CNR și includea centralele CNR printre capacitățile electrice ale reclamantei, astfel cum se amintește în considerentul (101) al deciziei atacate.

139. Din cuprinsul punctelor 134-138 de mai sus reiese că nu este cert că Comisia a săvârșit o eroare prin faptul că a reținut retragerea EDF din administrarea operațională a CNR ca fiind un element de fapt în susținerea celui de al patrulea indiciu menționat în decizia atacată pentru a dovedi preluarea controlului asupra CNR de către reclamantă la 23 decembrie 2003.

140. În ceea ce privește a doua parte referitoare la preluarea de către reclamantă a rolului industrial al EDF și la rolul central al reclamantei în administrarea operațională a CNR, Comisia menționează în considerentele (103)-(126) ale deciziei atacate că dobândirea participației EDF de către reclamantă la 23 decembrie 2003 și factorii referitori la retragerea EDF examinați în cadrul primei părți se înscriau într-o cooperare inițiată între reclamantă și CNR încă din anul 2000.

141. În această privință, Comisia face trimitere la un acord-cadru încheiat între CNR și reclamantă în acea perioadă, care avea ca obiect în special crearea unei filiale comune, Énergie du Rhône (EDR). În considerentele (106)-(110) ale deciziei atacate, Comisia dezvoltă rolul esențial al EDR în activitatea CNR pe plan comercial, precum și modalitățile de administrare a acestei filiale comune. În pofida faptului că CNR deținea 51 % din capital și majoritatea absolută în consiliile de administrație ale EDR, o influență decisivă este atribuită reclamantei, ținând seama de votul în unanimitate pentru anumite tipuri de decizii. În considerentul (111) al deciziei atacate, Comisia menționează că, pe lângă acordul referitor la crearea EDR, reclamanta și CNR au semnat între anii 2001 și 2004 o serie de parteneriate tehnice și comerciale. În considerentul (112), Comisia face trimitere la o declarație a președintelui CNR în cadrul unei adunări generale ordinare din 25 iunie 2003, potrivit căreia „CNR a început analiza cu privire la convergența unui parteneriat comercial și a unui parteneriat industrial din momentul în care a știut [că reclamanta] ar participa la capital. [Reclamanta] a devenit astfel primul partener comercial cu 35 % din vânzări și o creștere a puterii economice a [EDR]”.

142. Reclamanta opune acestei analize faptul că Comisia s-a întemeiat pe acordurile dintre CNR și ea însăși, dintre care jumătate ar fi fost încheiate ulterior anului 2003. În plus, Comisia nu ar explica modul în care crearea EDR i-ar fi putut conferi reclamantei o influență mai mare asupra CNR. Crearea EDR ar fi fost notificată Comisiei și aprobată de aceasta ca o creare a unei întreprinderi în comun „cooperative”, iar nu „concentrative”, în cursul anului 2002. Comisia ar fi acordat, printre altele, o exceptare individuală în temeiul articolului 81 alineatul (3) CE „pentru o durată egală cu perioada de retragere progresivă a EDF din cadrul CNR, și anume până în 2006”. Potrivit reclamantei, Comisia ar fi trebuit, așadar, să concluzioneze că rolul său de acționar industrial de referință începuse abia în cursul anului 2006.

143. Comisia contestă argumentele reclamantei și susține că indiciile din decizia atacată, potrivit cărora aceasta preluase înainte de 23 decembrie 2003 un rol industrial și operațional de prim rang, nu sunt repuse în discuție.

144. În primul rând, în ceea ce privește argumentul reclamantei întemeiat pe faptul că contractele dintre CNR și ea însăși evocate în special în considerentul (111) și în nota de subsol 55 din decizia atacat ă privesc în parte acorduri încheiate după anul 2003, chiar dacă această situație se regăsește efectiv în cazul a trei dintre cele șase acorduri menționate, nu este mai puțin adevărat că trei acorduri datează din anul 2001, și anume un contract-cadru de achiziționare de opțiuni cu privire la contractele la termen de achiziție de energie electrică, un contract de furnizare și de garanție și un contract de tipul „take or pay”, și că acestea pot contribui la demonstrarea unei consolidări a parteneriatului dintre CNR și reclamantă pe plan tehnic și comercial cu mult înainte de luna decembrie 2003.

145. În al doilea rând, în ceea ce privește întinderea exceptării acordate de Comisie într-o scrisoare administrativă din 29 noiembrie 2002 prin care se dispunea încheierea procedurii de notificare în ceea ce privește EDR, Comisia susține în mod întemeiat că faptul că reclamanta nu a putut exercita un control de facto asupra CNR din luna decembrie 2003 nu se datorează faptului că aceasta considerase întreprinderea în comun EDR ca putând fi exceptată până în anul 2006. Astfel, chiar dacă aceasta ar fi putut afirma în scrisoarea menționată că acorda EDR o exceptare individuală, în temeiul articolului 81 alineatul (3) CE, „pentru o durată egală cu perioada de retragere progresivă a EDF din cadrul CNR, și anume până în 2006”, cesiunea acțiunilor EDF către reclamantă nu avusese încă loc. Or, tocmai coroborarea acestor elemente permite să se stabilească existența unui control exclusiv de facto la sfârșitul anului 2003.

146. În al treilea rând, este necesar să se arate că reclamanta nu repune în discuție trimiterea făcută de Comisie, în considerentul (112) al deciziei atacate, la o declarație a președintelui CNR din 25 iunie 2003, așadar cu mult înainte de luna decembrie 2003, în care se evocă rolul său de „prim partener comercial cu aproximativ 35 % din vânzări”. Pe de altă parte, aceeași declarație face trimitere la o creștere a puterii EDR legată de rolul consolidat al reclamantei în cadrul CNR. Chiar dacă o parte dintre cifrele evocate în această privință în considerentul (112) privesc date ulterioare anului 2003 și, prin urmare, nu pot servi la stabilirea perspectivei pe care trebuia să o aibă reclamanta la 23 decembrie 2003 cu privire la poziția sa pe lângă CNR, declarația în discuție a fost făcută anterior acestei date.

147. În al patrulea rând, trebuie să se examineze argumentul reclamantei potrivit căruia Comisia a inversat în mod nelegal sarcina probei, reținând în decizia atacată, fără a fi demonstrat acest lucru în decizia de autorizare, că concentrarea a avut loc în cursul lunii decembrie 2003. Reclamanta susține că ar fi astfel obligată să dovedească faptul că aceasta a avut loc abia în cursul anului 2007. Reclamanta invocă în special faptul că Comisia a respins argumentul său referitor la circumstanța că aceasta crease împreună cu CNR o marcă comună în cursul anului 2007, considerând că acest element nu era suficient pentru a demonstra că preluarea controlului exclusiv de facto se realizase în cursul anului 2007, iar nu în cursul anului 2003 și fără