CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

prezentate la 4 februarie 2016 ( 1 )

Cauza C‑481/14

Jørn Hansson

împotriva

Jungpflanzen Grünewald GmbH

[cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania)]

„Trimitere preliminară — Proprietate intelectuală și industrială — Protecția comunitară a soiurilor de plante — Contrafacere — Regulamentul (CE) nr. 2100/94 — Articolul 94 — Remunerație echitabilă — Repararea prejudiciului adus titularului — Avantaj dobândit de contravenient — Articolul 97 — Aplicarea complementară a legislației naționale — Directiva 2004/48/CE — Articolul 2 alineatul (1) — Domeniu de aplicare — Articolul 13 — Daune interese — Valoare forfetară — Redevență ipotetică — Beneficii realizate de contravenient — Articolul 14 — Rambursarea cheltuielilor de judecată și a altor cheltuieli”

I – Introducere

1. Prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea articolului 94 din Regulamentul (CE) nr. 2100/94 al Consiliului din 27 iulie 1994 de instituire a unui sistem de protecție comunitară a soiurilor de plante ( 2 ), precum și a articolului 13 alineatul (1) din Directiva 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală ( 3 ).

2. Prezenta cerere se înscrie în cadrul unui litigiu între domnul Hansson, titularul unui drept la protecția comunitară a unui soi de plante reprezentat de un anumit soi de margarete, și societatea Jungpflanzen Grünewald GmbH (denumită în continuare „Jungpflanzen Grünewald”), având ca obiect repararea prejudiciului pe care reclamantul pretinde că l‑a suferit ca urmare a distribuirii neautorizate a acestui soi.

3. Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf) solicită Curții să se pronunțe în legătură cu întinderea prejudiciului la a cărui reparare este îndreptățit titularul lezat de o atingere a dreptului său la protecția comunitară a unui soi de plante, precum și în legătură cu metodele care trebuie folosite pentru a estima un astfel de prejudiciu și pentru a îl despăgubi în consecință.

II – Cadrul juridic

A – Regulamentul nr. 2100/94

4. Regulamentul nr. 2100/94 stabilește la articolul 13 alineatul (2) acțiunile pentru care este necesară autorizarea titularului protecției comunitare a soiului de plante, printre care se numără în special producerea, reproducerea și comercializarea soiului protejat.

5. Săvârșirea neautorizată a unuia dintre aceste acte constituie contrafacere în sensul articolului 94 din acest regulament, care prevede: „(1) Orice persoană care: (a) săvârșește unul din actele prevăzute la articolul 13 alineatul (2) cu privire la un soi care face obiectul protecției comunitare a soiurilor de plante, fără să fi fost autorizată în acest sens sau (b) nu folosește corect o denumire a unui soi în conformitate cu articolul 17 alineatul (1) sau omite specificarea informațiilor necesare în conformitate cu articolul 17 alineatul (2) sau (c) folosește, contrar dispozițiilor articolului 18 alineatul (3), denumirea unui soi care face obiectul unei protecții comunitare a soiurilor de plante sau o denumire care ar putea fi confundată cu denumirea menționată anterior poate face obiectul unei acțiuni în justiție intentate de către titular, pentru încetarea contrafacerii sau pentru plata unei remunerații echitabile sau în ambele scopuri. (2) Orice persoană care acționează în mod deliberat sau din neglijență este în plus obligată la repararea prejudiciului adus titularului; în caz de contravenție, dreptul titularului la despăgubiri se poate reduce în consecință, fără a fi totuși inferior avantajului dobândit de către autorul contrafacerii în urma acțiunii de contrafacere.”

6. Articolul 97 din regulamentul menționat, intitulat „Aplicarea complementară a legislației naționale privind contrafacerea”, are următorul cuprins: „(1) Dacă autorul contrafacerii în sensul articolului 94 a obținut un avantaj oarecare de pe urma acestei contrafaceri în detrimentul titularului sau al posesorului de licență, instanțele competente în sensul articolului 101 sau 102 aplică legislația lor națională, inclusiv dreptul lor internațional privat, în vederea acțiunilor în despăgubiri. (2) Alineatul (1) se aplică și acțiunilor care pot decurge din îndeplinirea sau omisiunea anumitor acțiuni prevăzute la articolul 95 pe parcursul perioadei cuprinse între publicarea cererii de acordare a protecției comunitare a soiurilor de plante și decizia privind cererea. (3) În toate celelalte privințe, efectele protecției comunitare a soiurilor de plante sunt reglementate exclusiv de dispozițiile prezentului regulament.”

7. În ceea ce privește normele de procedură, articolul 103 din același regulament prevede aplicarea dispozițiilor statului membru al instanței competente care guvernează același tip de acțiune privind drepturile de proprietate naționale corespondente.

8. Conform articolului 107 din Regulamentul nr. 2100/94, „[s]tatele membre adoptă toate măsurile necesare pentru ca dispozițiile care urmăresc sancționarea cazurilor de contrafacere a drepturilor naționale să se aplice și în cazurile de contrafacere a protecției comunitare a soiurilor de plante”.

B – Directiva 2004/48

9. Potrivit considerentului (10) al Directivei 2004/48, obiectivul general al acesteia constă în „apropierea [legislațiilor statelor membre] pentru a asigura un nivel de protecție ridicat, echivalent și omogen, al proprietății intelectuale în cadrul pieței interne”.

10. Considerentul (26) al acestei directive precizează: „Pentru a repara prejudiciul suferit urmare unei infracțiuni săvârșite de un contravenient care a acționat cu bună știință sau având motive suficiente să [știe] că poate genera o astfel de infracțiune, valoarea daunelor interese acordate titularului dreptului ar trebui să ia în considerare toate aspectele corespunzătoare, cum ar fi câștigul nerealizat de titularul dreptului sau beneficiile fără justă cauză realizate de contravenient și, dacă este cazul, orice prejudiciu moral cauzat titularului dreptului. Valoarea daunelor interese ar putea fi calculată și ea, de exemplu, în cazurile în care este dificil să se stabilească valoarea prejudiciului suferit în realitate, plecând de la elemente cum ar fi redevențele sau sumele care ar fi fost datorate în cazul în care contravenientul ar fi cerut autorizația de a utiliza dreptul de proprietate intelectuală respectiv. Scopul nu este acela de a introduce obligația de a prevedea daune interese punitive, ci de a permite despăgubirea pe criterii obiective, ținând în același timp seama de costurile suportate de titularul dreptului, cum ar fi cheltuielile de cercetare și de identificare.”

11. Articolul 2 alineatul (1) din directiva menționată, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede: „Fără a aduce atingere mijloacelor prevăzute sau care pot fi prevăzute prin legislația comunitară sau internă, în măsura în care aceste mijloace sunt favorabile titularilor drepturilor, măsurile, procedurile și mijloacele de reparație prevăzute prin prezenta directivă se aplică, în conformitate cu articolul 3, oricărei încălcări a drepturilor de proprietate intelectuală, prevăzută de legislația comunitară și/sau legislația internă a statului membru în cauză.”

12. Potrivit articolului 3 alineatul (2) din aceeași directivă, măsurile, procedurile și mijloacele de reparație prevăzute de statele membre trebuie să fie „eficiente, proporționale și disuasive”.

13. Articolul 13 din Directiva 2004/48 prevede: „(1) Statele membre asigură ca, la cererea părții prejudiciate, autoritățile judecătorești competente să ordone contravenientului care a acționat cu bună știință sau având motive suficiente de a ști acest lucru plata către titularul dreptului a unor daune interese adaptate prejudiciului real suferit de acesta prin încălcarea dreptului său. La stabilirea daunelor interese, autoritățile judecătorești: (a) iau în considerare toate aspectele necesare, cum ar fi consecințele economice negative suferite de partea prejudiciată, în special câștigul nerealizat, orice beneficiu fără justă cauză realizat de contravenient și, dacă este cazul, alte elemente în afara factorilor economici, cum ar fi prejudiciul moral cauzat titularului dreptului prin încălcarea drepturilor sale sau (b) ca alternativă la litera (a), pot hotărî, dacă este cazul, să fixeze o valoare forfetară pentru daunele interese, pe baza unor elemente cum ar fi, cel puțin, valoarea redevențelor sau drepturilor care ar fi fost datorate în cazul în care contravenientul ar fi cerut autorizația de a utiliza dreptul de proprietate intelectuală respectiv. (2) Atunci când contravenientul a săvârșit o încălcare fără a avea știință de aceasta sau fără a avea motive rezonabile de a ști aceasta, statele membre pot să prevadă că autoritățile judecătorești pot ordona recuperarea beneficiilor sau plata unor daune interese care pot fi prestabilite.”

14. Potrivit articolului 14 din această directivă, „[s]tatele membre asigură ca, în principiu, cheltuielile de judecată rezonabile și proporționale și celelalte cheltuieli făcute de partea care a obținut câștig de cauză să fie suportate de partea care a pierdut, în afară de cazul când principul echității nu permite acest lucru”.

III – Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții

15. Domnul Hansson este titularul dreptului la protecția comunitară a soiului de plante EU 4282, denumit „Lemon Symphony”, care face parte din specia margarete sud-africane. În anii 2002-2009, Jungpflanzen Grünewald a distribuit flori din această specie, sub denumirea „Summerdaisy’s Alexander”, fără autorizația titularului.

16. Susținând existența unei contrafaceri a soiului protejat, domnul Hansson a solicitat Landgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional din Düsseldorf) să interzică această activitate prin adoptarea unor măsuri provizorii. Atât această instanță, cât și Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf), judecând în apel, au respins această cerere pentru motivul că domnul Hansson nu a dovedit suficient aparența unei contrafaceri. Acesta a fost obligat la plata cheltuielilor de judecată aferente ambelor proceduri.

17. În cadrul procedurii cu privire la fond ulterioare, Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție) a constatat prin hotărâre definitivă contrafacerea.

18. În continuare, domnul Hansson a formulat din nou o cerere în fața Landgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional din Düsseldorf) pentru a solicita repararea prejudiciului pe care susține că l‑a suferit în urma acțiunii de contrafacere. Domnul Hansson a reclamat, cu acest titlu, să i se plătească următoarele: — suma de 66231,74 euro, calculată prin înmulțirea ratei redevenței prevăzute în cadrul contractelor de licență având ca obiect soiul protejat cu numărul de plante din acest soi comercializate de pârâta din litigiul principal în anii 2002-2009; — suma de 33115,89 euro, echivalentul a jumătate din prima sumă, cu titlu de „taxă suplimentară de contrafacere”, luându‑se în calcul împrejurările cauzei și urmărindu‑se evitarea situației în care contravenientul s‑ar afla într‑o poziție mai favorabilă decât deținătorii licenței; — suma de 6067,35 euro, cu titlul de compensație pentru cheltuielile de deplasare pe care le‑a efectuat pentru a se consulta cu avocatul său, precum și pentru timpul petrecut cu aceste deplasări și cu pregătirea în general a cauzei, și — dobânzi moratorii aferente acestor trei sume.

19. Landgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional din Düsseldorf) a obligat pârâta din litigiul principal la plata primei dintre aceste sume, majorată cu dobânzi moratorii. În schimb, această instanță a refuzat să adauge la respectiva sumă o „taxă suplimentară de contrafacere”, considerând că o astfel de taxă suplimentară ar prezenta un caracter punitiv care nu este prevăzut nici în Regulamentul nr. 2100/94 sau în Directiva 2004/48 și nici în dreptul național. De asemenea, această instanță a respins cererea de compensare a celorlalte cheltuieli și a timpului investit de domnul Hansson. În această privință, instanța menționată a subliniat în special că sarcinile îndeplinite personal de justițiabil în cadrul pregătirii unei cauze nu dau, în principiu, dreptul la reparații, nici în cadrul procedurii de stabilire a cheltuielilor de judecată, nici în temeiul articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94.

20. Ambele părți au declarat apel împotriva acestei hotărâri la Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf). Părțile contestă în esență estimarea efectuată în primă instanță cu privire la suma la plata căreia ar avea dreptul domnul Hansson în temeiul articolului 94 alineatele (1) și (2) din acest regulament.

21. Acesta din urmă susține în special că Landgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional din Düsseldorf) a calculat în mod greșit remunerația echitabilă prevăzută la alineatul (1) al articolului 94 menționat doar pe baza redevenței uzuale convenite în cadrul contractelor de licență care au ca obiect soiul protejat, cu toate că numeroase împrejurări ar fi justificat majorarea acestei redevențe cu o taxă suplimentară. În subsidiar, domnul Hansson susține că, în temeiul alineatului (2) al acestei dispoziții, are dreptul nu doar la plata unei remunerații echitabile stabilite pe baza acestei redevențe, ci și la restituirea avantajului dobândit de contravenient, care se ridică la 66703,14 euro.

22. La rândul său, Jungpflanzen Grünewald contestă natura uzuală a ratei redevenței pe baza căreia instanța de prim grad a calculat remunerația echitabilă în sensul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94. Pe de altă parte, ca răspuns la argumentele invocate de reclamantul din litigiul principal în susținerea apelului său, pârâta arată că instanța de trimitere nu poate majora cu o taxă suplimentară forfetară, în vederea calculării acestei remunerații echitabile, redevența uzuală aferentă producerii sub licență. Pârâta contestă de asemenea o serie de împrejurări invocate de domnul Hansson în susținerea cererii de majorare a redevenței menționate.

23. Pârâta din litigiul principal susține, în plus, că nu a săvârșit activitățile contraveniente în mod deliberat sau din neglijență sau că, cel mult, se poate reține o culpă ușoară. Instanța de trimitere precizează totuși că, în aprecierea sa, pârâta a acționat în mod deliberat sau din neglijență.

24. În acest context, Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) La stabilirea «remunerației echitabile» pe care contravenientul este obligat să o plătească titularului protecției comunitare a soiurilor de plante în temeiul articolului 94 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul [nr. 2100/94] din cauza săvârșirii de către acesta a unui act dintre cele prevăzute la articolul 13 alineatul (2) fără să fi fost autorizat în acest sens, pornind de la redevența uzuală care se plătește în același sector de piață pentru licențele obișnuite de pe piață în cazul săvârșirii actelor prevăzute la articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul [nr. 2100/94], trebuie să se aplice întotdeauna în mod forfetar și o anumită «taxă suplimentară de contrafacere»? Rezultă acest lucru din articolul 13 alineatul (1) a doua teză din Directiva [2004/48]? 2) Pentru a stabili «remunerația echitabilă» pe care contravenientul este obligat să o plătească titularului protecției comunitare a soiurilor de plante în temeiul articolului 94 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul [nr. 2100/94] din cauza săvârșirii de către acesta a unui act dintre cele prevăzute la articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul privind soiurile de plante fără să fi fost autorizat în acest sens, potrivit redevenței uzuale care se plătește în același sector de piață pentru licențele obișnuite în cazul săvârșirii actelor prevăzute la articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul nr. [2100/94], trebuie să se țină seama într‑un caz specific și de următoarele considerații sau împrejurări care determină majorarea remunerației: a) împrejurarea că, în ceea ce privește soiul în litigiu care face obiectul contrafacerii în perioada relevantă, a fost vorba despre un soi care, datorită caracteristicilor sale speciale, a constituit un unicat pe piață în raport cu stabilirea taxei de licență prin intermediul contractelor de licență încheiate și al decontărilor cu privire la soiul în litigiu? În cazul în care în speță se poate ține seama de această împrejurare: Majorarea remunerației este posibilă numai în cazul în care caracteristicile pe care se întemeiază statutul de unicat al soiului în litigiu sunt utilizate pentru descrierea soiului? b) împrejurarea că, la momentul introducerii pe piață a soiului contrafăcut, soiul în litigiu se bucura deja de o cerere deosebit de mare pe piață, astfel încât autorul contrafacerii a fost scutit de efectuarea propriilor cheltuieli necesare pentru introducerea pe piață a soiului contrafăcut în contextul stabilirii taxei de licență prin intermediul contractelor de licență și al decontărilor convenite în legătură cu soiul în litigiu; c) împrejurarea că întinderea prejudiciului cauzat prin contrafacerea soiului în litigiu a depășit nivelul mediu din perspectiva duratei contrafacerii și a numărului de plante vândute; d) considerația că, spre deosebire de deținătorul unei licențe, contravenientul nu riscă să fie obligat la plata taxei de licență (și să nu poată cere restituirea acesteia), cu toate că, ulterior, soiul în litigiu împotriva căruia este îndreptată o acțiune în anulare va fi declarat nul; e) împrejurarea că contravenientul, spre deosebire de situația deținătorului unei licențe, nu a fost obligat să realizeze decontări trimestriale; f) considerația că titularul unui soi protejat suportă riscul inflației, cu consecința că urmărirea în justiție se va întinde pe o perioadă considerabilă; g) considerația că, din cauza necesității urmăririi în justiție, titularul soiului protejat – spre deosebire de situația în care realizează încasări prin acordarea de licențe pentru soiul în litigiu – nu poate să planifice veniturile obținute din soiul în litigiu; h) considerația că, în cazul contrafacerii soiului în litigiu, titularul soiului protejat suportă atât riscul general legat de acțiuni în justiție, cât și riscul de a nu putea obține în final executarea din partea contravenientului; i) considerația că, din cauza comportamentului arbitrar al contravenientului, titularul soiului protejat nu va avea libertatea de a decide în cazul contrafacerii soiului în litigiu dacă dorește într‑adevăr să autorizeze exploatarea de către contravenient a soiului în litigiu? 3) La stabilirea «remunerației echitabile» pe care contravenientul este obligat să o plătească titularului protecției comunitare a soiurilor de plante în temeiul articolului 94 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul [nr. 2100/94] din cauza săvârșirii de către acesta a unui act dintre cele prevăzute la articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul privind soiurile de plante fără să fi fost autorizat în acest sens trebuie să se ia în considerare și dobânda aferentă remunerației datorate anual, calculată pe baza ratei obișnuite a dobânzii, în cazul în care se pornește de la premisa că orice contractanți rezonabili ar fi prevăzut o asemenea dobândă? 4) Pentru calcularea prejudiciului adus titularului pe care contravenientul «trebuie să îl plătească în plus» titularului protecției comunitare a soiului de plante în temeiul articolului 94 alineatul (2) prima teză din Regulamentul [nr. 2100/94] din cauza săvârșirii de către acesta a unui act dintre cele prevăzute la articolul 13 alineatul (2) din Regulamentul [nr. 2100/94] fără să fi fost autorizat în acest sens, trebuie să se ia drept bază de calcul redevența uzuală care se plătește în același sector de piață pentru licențele obișnuite în cazul săvârșirii actelor prevăzute la articolul 13 alineatul (2) din regulamentul menționat? 5) În cazul unui răspuns afirmativ la a patra întrebare: a) La calcularea «prejudiciului» pe baza unei licențe obișnuite de pe piață conform articolului 94 alineatul (2) prima teză din Regulamentul [nr. 2100/94], în speță trebuie să se țină seama de considerațiile sau de împrejurările prezentate la întrebarea a doua literele a)-i) şi/sau de împrejurarea că, având în vedere necesitatea intentării unei acțiuni, titularul soiului protejat este nevoit să consacre un anumit timp, în măsura necesară în mod rezonabil, pentru identificarea contrafacerii și în vederea pregătirii cauzei, precum și să inițieze cercetări, în măsura necesară în mod rezonabil, în vederea constatării contrafacerii soiului de plante, astfel încât să se justifice o majorare a taxei de licență de pe piață? b) La calcularea «prejudiciului» pe baza unei licențe obișnuite de pe piață, conform articolului 94 alineatul (2) prima teză din Regulamentul [nr. 2100/94], trebuie să se aplice întotdeauna în plus o anumită «taxă suplimentară de contrafacere» forfetară? Rezultă acest lucru din articolul 13 alineatul (1) a doua teză din Directiva [2004/48]? c) La calcularea «prejudiciului» pe baza unei licențe obișnuite de pe piață conform articolului 94 alineatul (2) prima teză din Regulamentul nr. [2100/94], trebuie să se țină seama de dobânda aferentă remunerației datorate anual, calculată la rata obișnuită a dobânzii, în cazul în care se pornește de la premisa că orice contractanți rezonabili ar fi prevăzut o asemenea dobândă? 6) Articolul 94 alineatul (2) [prima] teză din Regulamentul nr. [2100/94] trebuie interpretat în sensul că acel câştig obținut de contravenient constituie un «prejudiciu» în sensul acestui articol pentru care, pe lângă o remunerație echitabilă în temeiul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. [2100/94], pot fi solicitate, în plus, daune interese sau în sensul că, în temeiul articolului 94 alineatul (2) prima teză din Regulamentul nr. [2100/94], despăgubirea datorată pentru câştigul obținut de contravenient ca urmare a faptului că a acționat în mod deliberat sau din neglijență poate fi cerută doar alternativ cu remunerația echitabilă prevăzută la articolul 94 alineatul (1)? 7) Dreptul la repararea prejudiciului prevăzut la articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. [2100/94] se opune unor dispoziții naționale conform cărora titularul soiului protejat, care, în cadrul unei proceduri privind măsurile provizorii în care s‑a constatat contrafacerea soiului de plante a fost obligat prin titlu executoriu să suporte cheltuielile de judecată aferente procedurii nu poate invoca dispozițiile dreptului substanțial pentru a obține restituirea acestor cheltuieli, chiar dacă în cadrul unei proceduri principale ulterioare care a avut ca obiect aceeași contrafacere a avut câştig de cauză? 8) Dreptul la repararea prejudiciului prevăzut la articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. [2100/94] se opune unor dispoziții naționale conform cărora persoana care a suferit prejudiciul nu poate obține nicio reparație pentru timpul personal consacrat procedurilor judiciare și extrajudiciare pentru valorificarea dreptului la repararea prejudiciului în afara limitelor stricte ale unei proceduri de stabilire a cheltuielilor de judecată, în măsura în care timpul consacrat nu a fost mai îndelungat decât cel obișnuit în situații similare?”

25. Domnul Hansson, Jungpflanzen Grünewald, precum și Comisia Europeană au prezentat observații scrise și au fost prezenți la ședința care s‑a desfășurat la 12 noiembrie 2015.

IV – Analiză

A – Considerații introductive

26. Prin prezenta cauză se solicită Curții, pe de o parte, să precizeze corelația dintre alineatele (1) și (2) ale articolului 94 din Regulamentul nr. 2100/94, care adaptează întinderea dreptului la despăgubire al titularului unui drept la protecția comunitară a unui soi de plante, titular care este victima unei contrafaceri, în funcție de existența sau de lipsa caracterului deliberat (sau neglijent) al acesteia. Pe de altă parte, prezenta cauză oferă Curții prilejul de a aduce anumite precizări cu privire la metodele care trebuie aplicate la calcularea cuantumului respectivei despăgubiri.

27. Cu titlu introductiv, vom preciza mai întâi obiectivul general al articolului 94 din regulamentul menționat, precum și obiectivele specifice ale alineatelor (1) și (2) ale acestei dispoziții. În continuare, pentru a delimita mai adecvat miza întrebărilor adresate de instanța de trimitere, vom opera o distincție între aspectul identificării elementelor componente ale prejudiciului indemnizabil și cel al metodelor de calculare a acestui prejudiciu și de stabilire în consecință a cuantumului compensației.

1. Cu privire la obiectivele articolului 94 din Regulamentul nr. 2100/94

28. Articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94, care face obiectul primelor trei întrebări preliminare, impune contravenientului, independent de orice element subiectiv, obligația de a plăti o „remunerație echitabilă” titularului care este victima unei contrafaceri. În temeiul alineatului (2) al acestei dispoziții, a cărui interpretare este solicitată de instanța de trimitere la întrebările a patra-a opta, contravenientul este, în plus, obligat, în cazul unui act săvârșit în mod deliberat sau din neglijență, să repare „prejudiciul” în urma acțiunii de contrafacere.

29. În ceea ce privește obiectivele articolului 94 menționat, precum și corelația dintre cele două alineate ale acestuia, modul de redactare a alineatului (2) al acestei dispoziții, în special în versiunile în limbile daneză, engleză și portugheză ( 4 ), ni se pare instructiv în trei privințe.

30. În primul rând, utilizarea termenilor „eventuel yderligere opstået skade”, „any further damage”, și „quaisquer danos suplementares” implică, în opinia noastră, scopul de a asigura repararea integrală a prejudiciului suferit de titular în urma acțiunii de contrafacere sau, altfel spus, de a‑l repune pe acesta din urmă în situația în care s‑ar fi aflat în lipsa contrafacerii ( 5 ).

31. O astfel de formulare indică, în al doilea rând, că acest obiectiv legat de despăgubire este urmărit nu doar în cadrul alineatului (2), ci și la alineatul (1) al articolului 94 din Regulamentul nr. 2100/94. Sintagmele „eventuel yderligere opstået skade”, „any further damage” și „quaisquer danos suplementares” presupun, astfel, că plata unei remunerații echitabile în sensul alineatului (1) menționat urmărește deja despăgubirea unei părți din prejudiciul suferit de titular ( 6 ). De altfel, Curtea a considerat, în Hotărârea Geistbeck, că articolul 94 menționat, interpretat în ansamblul său, „are scopul de a repara prejudiciul suferit de [titular] […]” ( 7 ).

32. În al treilea rând, acest mod de redactare pune în evidență caracterul rezidual al despăgubirii în temeiul alineatului (2) menționat, în sensul că aceasta acoperă orice prejudiciu nereparat deja în cadrul alineatului (1) al articolului 94 din Regulamentul nr. 2100/94. Prin urmare, această dispoziție exclude dubla luare în calcul a diferitor categorii de prejudiciu. Astfel, acestea din urmă se împart în prejudicii a căror reparare trebuie să fie efectuată de orice contravenient în temeiul alineatului (1) și în prejudicii a căror despăgubire nu îi revine, în temeiul alineatului (2) al articolului 94 menționat, decât unui contravenient care a acționat în mod deliberat sau din neglijență.

33. Pe de altă parte, deducem atât din formularea acestei dispoziții, cât și din economia Regulamentului nr. 2100/94 că această dispoziție nu urmărește niciun alt obiectiv în afara celui de a asigura repararea integrală a prejudiciului suferit de titular.

34. Astfel, apreciem că utilizarea formulării „repararea prejudiciului adus titularului” exclude orice interpretare potrivit căreia dispoziția în cauză ar urmări un obiectiv așa‑numit „punitiv” care să constea în a acorda titularului o despăgubire mai mare decât suma necesară pentru compensarea prejudiciului suferit de acesta.

35. Alte dispoziții ale Regulamentului nr. 2100/94 permit, în schimb, să se impună contravenientului obligații suplimentare față de repararea acestui prejudiciu. Astfel, obiectivul punitiv poate fi atins prin sancțiuni cu caracter penal care, conform articolului 107 din acest regulament ( 8 ), intră în domeniul de aplicare al dreptului intern al statelor membre în lipsa armonizării la nivelul Uniunii Europene ( 9 ). Conform articolului 97 alineatul (1) din regulamentul menționat, statele membre pot inclusiv să depășească obiectivul simplei despăgubiri, prevăzând, în dreptul lor intern, restituirea beneficiilor obținute de contravenient în detrimentul titularului sau al posesorului de licență, în cazul în care aceste beneficii depășesc cuantumul prejudiciului adus titularului – vom reveni asupra acestui aspect în cadrul analizei celei de a șasea întrebări.

2. Cu privire la distincția dintre stabilirea categoriilor de prejudicii reparabile și metoda de reparare a prejudiciului

36. Apreciem că este de asemenea util să subliniem, pe fundalul analizei noastre, distincția dintre, pe de o parte, stabilirea elementelor prejudiciului reparabil și, pe de altă parte, cuantificarea acestui prejudiciu și fixarea cuantumului daunelor interese.

37. Stabilirea categoriilor de prejudicii reparabile presupune clarificarea întinderii dreptului substanțial la repararea prejudiciului pe care articolul 94 din Regulamentul nr. 2100/94 îl acordă titularului prejudiciat sau, altfel spus, identificarea diverselor elemente ale prejudiciului a căror compensare o poate pretinde acesta în temeiul alineatelor (1) și (2) ale acestei dispoziții. Astfel, acest demers vizează rezultatul urmărit de dispoziția în cauză.

38. În acest context se înscriu a doua și a treia întrebare, referitoare la identificarea aspectelor care trebuie luate în considerare la calculul remunerației echitabile în sensul alineatului (1) din articolul 94 menționat. Același lucru este valabil și pentru a cincea întrebare literele (a) și (c), precum și pentru întrebările a șaptea și a opta, care vizează stabilirea prejudiciului a cărui reparare este prevăzută la alineatul (2) al acestei dispoziții.

39. Cuantificarea prejudiciului și fixarea cuantumului daunelor interese implică necesitatea ca instanțele naționale să aleagă, într‑un caz dat, o metodă care să permită calculul prejudiciului indemnizabil și stabilirea în consecință a cuantumului despăgubirii care cade în sarcina contravenientului. Acest demers se poate dovedi delicat în practică, în special dacă se are în vedere dificultatea administrării probei cu privire la diferitele categorii de prejudicii.

40. Vom analiza din această perspectivă prima și a patra întrebare, precum și a cincea întrebare litera (b), prin care instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă despăgubirea la care are drept titularul în temeiul articolului 94 alineatul (1) și/sau (2) din Regulamentul nr. 2100/94 trebuie să fie calculată pe baza redevenței convenite în cadrul contractelor de licență existente pe piața în cauză pentru soiul protejat, majorată, după caz, cu o taxă suplimentară forfetară. A șasea întrebare, referitoare la restituirea câștigurilor obținute de contravenient, implică de asemenea, în esență, utilizarea metodei de calcul al despăgubirii în temeiul acestei dispoziții.

41. Cu toate acestea, articolul 94 menționat nu descrie în mod aprofundat metodele de estimare a prejudiciului și de fixare a daunelor interese. În opinia noastră, acest fapt se explică prin aceea că Regulamentul nr. 2100/94 nu are ca obiectiv principal armonizarea remediilor de drept civil prin care se sancționează contrafacerea. Un astfel de obiectiv este, în schimb, urmărit de Directiva 2004/48, care poate oferi, prin urmare, anumite precizări suplimentare cu privire la metodele în cauză. În acest sens, considerăm că este necesar să analizăm de la bun început dacă această directivă se aplică atingerilor aduse drepturilor la protecția comunitară a soiurilor de plante și, în cazul unui răspuns afirmativ, să clarificăm corelația existentă între această directivă și regulamentul menționat.

B – Cu privire la aplicabilitatea Directivei 2004/48 în cazul protecției comunitare a soiurilor de plante și corelația acestei directive cu Regulamentul nr. 2100/94

1. Cu privire la includerea drepturilor la protecția comunitară a soiurilor de plante în domeniul de aplicare al Directivei 2004/48

42. Astfel cum reiese din articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2004/48, aceasta se aplică, în mod transversal, oricărei încălcări a drepturilor de proprietate intelectuală prevăzute de legislația Uniunii și/sau a statelor membre. Apreciem, asemenea domnului Hansson și Comisiei ( 10 ), că aceste drepturi includ drepturile la protecția comunitară a soiurilor de plante.

43. Argumentația pârâtei din litigiul principal întemeiată pe articolul 97 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2100/94 nu repune în discuție o astfel de constatare.

44. În esență, aceasta din urmă susține, pe de o parte, că dispozițiile Directivei 2004/48 nu ar fi aplicabile în materia protecției comunitare a soiurilor de plante, întrucât articolul 97 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2100/94 prevede că, în afara limitelor stabilite de alineatele (1) și (2) ale acestei dispoziții, „efectele [acestei protecții] […] sunt reglementate exclusiv de dispozițiile prezentului regulament”.

45. În această privință, pare să rezulte, în opinia noastră, în special din titlul articolului 97 din acest regulament („Aplicarea complementară a legislației naționale […]”) că alineatul (3) al acestei dispoziții exclude doar aplicarea dreptului național, iar nu pe cea a altor instrumente din dreptul Uniunii, precum Directiva 2004/48, care de altfel încă nu exista la data adoptării regulamentului menționat ( 11 ).

46. Pe de altă parte, Jungpflanzen Grünewald arată că articolul 97 alineatul (3) din același regulament se opune de asemenea aplicării în materia protecției comunitare a soiurilor de plante a dispozițiilor naționale de transpunere a Directivei 2004/48.

47. În opinia noastră, o astfel de abordare nu este justificată în ceea ce privește obiectivul acestei dispoziții, astfel cum este descris în al douăzeci și treilea considerent al Regulamentului nr. 2100/94, care constă în clarificarea rolului acestui regulament în raport cu „regimurile locale nearmonizate ale statelor membre”. Din această perspectivă, „legislația națională” în sensul articolului 97 din regulamentul menționat nu include legislația națională de transpunere a Directivei 2004/48.

2. Cu privire la corelația dintre Directiva 2004/48 și Regulamentul nr. 2100/94

48. Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2004/48, aceasta instituie doar o armonizare minimă a protecției drepturilor de proprietate intelectuală, fără a aduce atingere dispozițiilor mai favorabile titularului care rezultă din legislațiile naționale sau din dreptul Uniunii ( 12 ).

49. În speță, Regulamentul nr. 2100/94 acordă o protecție mai extinsă decât această directivă, în sensul că articolul 94 alineatul (1) din acest regulament obligă contravenientul la plata unei remunerații echitabile chiar și dacă acesta nu a acționat în mod deliberat sau din neglijență. În schimb, articolul 13 alineatul (2) din directiva menționată lasă la aprecierea statelor membre decizia de a autoriza sau de a nu autoriza instanțele competente să dispună despăgubirea titularului în cazul în care autorul unei contrafaceri a săvârșit respectiva contrafacere fără a avea știință de aceasta sau fără a avea motive rezonabile de a ști aceasta ( 13 ).

50. Cu toate acestea, nicio dispoziție a regulamentului menționat nu precizează, spre deosebire de articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2004/48, metoda de stabilire a daunelor interese destinate să repare consecințele contrafacerii. Regulamentul nr. 2100/94 nu acoperă nici rambursarea cheltuielilor de judecată, care fac, în schimb, obiectul articolului 14 din această directivă.

51. În aceste condiții, nu suntem convinși că articolul 94 și următoarele din acest regulament constituie, astfel cum a afirmat Comisia, o „lex specialis” în raport cu directiva menționată, în special în raport cu articolele 13 și 14 din aceasta. În opinia noastră, aceste dispoziții se înscriu mai degrabă într‑un raport de complementaritate. Astfel, acestea ar trebui să se aplice în mod concomitent în caz de încălcare a unui drept la protecția comunitară a unui soi de plante. Vom arăta, în această privință, că între dispozițiile celor două instrumente în discuție în prezenta cauză nu există nicio contradicție care să creeze obstacole în calea coexistenței lor armonioase.

52. Directiva 2004/48 poate de asemenea, după caz, să constituie un element contextual relevant, de care să se țină seama în interpretarea Regulamentului nr. 2100/94 ( 14 ). Cu toate acestea, este important să se evite crearea, sub pretextul interpretării contextuale a acestui regulament, prin importare din directiva menționată, a unor drepturi direct aplicabile care nu sunt consacrate de regulamentul menționat.

3. Cu privire la aplicabilitatea Directivei 2004/48 în cadrul litigiului principal

53. Jungpflanzen Grünewald contestă totuși aplicabilitatea Directivei 2004/48 în cadrul litigiului principal pentru motivul că aceasta nu ar fi fost transpusă în mod adecvat în dreptul german. Potrivit pârâtei, legislația de transpunere a acestei directive s‑ar aplica doar protecției naționale a soiurilor de plante, iar nu protecției comunitare a acestora. Astfel, având în vedere jurisprudența constantă a Curții referitoare la lipsa de efect direct „orizontal” al directivelor ( 15 ), dispozițiile directivei menționate nu se pot aplica direct raporturilor dintre particulari.

54. Curtea nu are competența de a se pronunța în cadrul prezentei cauze în legătură cu caracterul adecvat și suficient al transpunerii Directivei 2004/48 în dreptul german.

55. Cu toate acestea, instanței de trimitere îi revine în orice caz sarcina de a interpreta dreptul național în conformitate cu această directivă ( 16 ), cu condiția ca modul de redactare a dispozițiilor din dreptul național relevante să nu fie contrar acestei directive ( 17 ). Instanța de trimitere nu a menționat în speță nicio dispoziție din dreptul intern care să fie ireconciliabilă cu articolele 13 și 14 din directiva menționată, astfel cum le vom interpreta în prezentele concluzii.

C – Cu privire la prima-a treia întrebare, referitoare la stabilirea „remunerației echitabile ” în sensul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94

56. În cadrul primelor trei întrebări, instanța de trimitere urmărește în esență să se clarifice dacă cuantumul remunerației echitabile în sensul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 se limitează la cel al redevenței convenite în cadrul contractelor de licență existente pe piața în cauză pentru soiul protejat (denumită în continuare „redevența uzuală”) sau dacă acest cuantum al remunerației echitabile corespunde cuantumului redevenței: i) ajustat cu scopul de a reflecta alte împrejurări care caracterizează situația contravenientului în raport cu cea a posesorului de licență (a doua întrebare); ii) majorat cu dobânzile moratorii (a treia întrebare) și/sau iii) majorat cu o taxă suplimentară forfetară (prima întrebare).

57. În lumina obiectivelor articolului 94 alineatul (1) menționat, vom susține, în primul rând, abordarea potrivit căreia remunerația echitabilă în sensul acestei dispoziții este echivalentă cu redevența pe care contravenientul ar fi trebuit să o plătească titularului dacă i‑ar fi cerut acestuia autorizația de a exploata soiul protejat, având în vedere toate împrejurările speței de care ar fi ținut seama în mod normal orice contractanți rezonabili (denumită în continuare „redevență ipotetică”), fără ca aceasta din urmă să corespundă întotdeauna redevenței uzuale. În al doilea rând, vom explica motivele pentru care, deși stabilirea remunerației echitabile definite astfel nu implică în mod necesar majorarea redevenței uzuale cu o taxă suplimentară forfetară, o astfel de practică ar trebui să fie autorizată, cu condiția ca această majorare să vizeze exclusiv reflectarea împrejurărilor care diferențiază situația contravenientului de cea a posesorilor de licență luați ca referință.

1. Cu privire la asimilarea remunerației echitabile „redevenței ipotetice”

58. Curtea a clarificat deja în cadrul Hotărârii Geistbeck că articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 urmărește să compenseze avantajul obținut de autorul contrafacerii prin neplata redevenței pentru producția sub licență a soiului în cauză ( 18 ). Privită din perspectiva titularului, această dispoziție are, așadar, drept scop despăgubirea acestuia din urmă ca urmare a faptului că nu a putut percepe o astfel de redevență pentru activitățile contravenientului, „fără a avea însă în vedere repararea altor prejudicii decât cele legate de neplata remunerației [echitabile]” ( 19 ).

59. În opinia noastră, reiese din aceeași hotărâre că prejudiciul pe care articolul 94 alineatul (1) menționat urmărește să îl compenseze corespunde neplății nu a redevenței obișnuite ca atare, ci a redevenței ipotetice pe care contravenientul ar fi trebuit să o plătească, având în vedere contextul specific al speței, dacă ar fi cerut autorizarea utilizării soiului protejat ( 20 ).

60. Astfel, Curtea a precizat în acel cadru, pe de o parte, că cuantumul redevenței obișnuite pentru producția sub licență constituie o „bază de calcul” al remunerației echitabile ( 21 ). Astfel, acest cuantum nu reprezintă, în opinia noastră, decât un punct de plecare care trebuie să fie adaptat în funcție de împrejurările speței ( 22 ).

61. Pe de altă parte, Curtea a subliniat necesitatea de a evita ca stabilirea cuantumului remunerației echitabile să ajungă să favorizeze contravenientul în raport cu posesorul de licență care s‑a achitat de toate obligațiile ( 23 ). Or, o astfel de situație ar surveni în ipoteza în care ambii ar avea obligația de a plăti o redevență identică, deși anumite împrejurări specifice pentru situația contravenientului ar fi justificat stabilirea unei redevențe mai mari dacă acesta ar fi negociat cu titularul încheierea unui contract de licență.

62. Prin urmare, apreciem că cuantumul remunerației echitabile trebuie să reflecte împrejurările care diferențiază situația contravenientului de cea în care se găseau posesorii de licență în momentul încheierii contractelor de referință, în măsura în care instanța competentă consideră că orice contractanți rezonabili ar fi ținut seama de aceste împrejurări. În schimb, împrejurările pe care le reflectă deja cuantumul redevenței uzuale convenite în astfel de contracte nu pot fi luate în considerare o a doua oară prin majorarea acestui cuantum cu ocazia calculului remunerației echitabile.

63. Întrucât sunt cele mai în măsură să evalueze toate împrejurările relevante pentru contextul factual al speței, instanțele naționale ar trebui să dispună de o marjă largă de apreciere în scopul de a identifica aceste împrejurări și de a stabili, în consecință, cuantumul remunerației în cauză. Instanța de trimitere a prezentat deja, în speță, în cadrul celei de a doua întrebări, punctul său de vedere în ceea ce privește luarea în considerare a factorilor subliniați. Vom evita să suprapunem propria noastră apreciere și ne vom rezuma la câteva considerații de ordin general: — Această instanță consideră că cuantumul redevenței uzuale reflectă deja avantajul obținut de contravenient din unicitatea soiului protejat, din succesul comercial al acestuia și din economiile realizate în legătură cu costurile de introducere pe piață, precum și din durata și din volumul contrafacerii. Dacă aceasta este situația, ne raliem la concluzia acestei instanțe potrivit căreia acești factori nu justifică nicio ajustare a acestui cuantum. — În ipoteza în care, prin întinderea sa temporală sau cantitativă, contrafacerea ar fi generat, pe lângă prejudiciul legat de neplata unei remunerații echitabile, anumite inconveniente specifice, acestea ar trebui să fie reparate nu în temeiul alineatului (1), ci al alineatului (2) al articolului 94 din Regulamentul nr. 2100/94, cu condiția constatării elementului subiectiv prevăzut de această dispoziție ( 24 ). Astfel de inconveniente ar putea rezulta în special din eventuale denaturări ale concurenței pe piață și din scăderea, în consecință, a prețurilor, ceea ce ar determina posesorii de licență să pretindă o reducere a redevențelor convenite, fapt menționat de domnul Hansson în observațiile sale scrise. — Faptul că un contravenient nu se confruntă cu riscul de a plăti o remunerație și de a nu o putea recupera în caz de anulare ulterioară a soiului în cauză este susceptibil, în opinia noastră, să diferențieze situația acestuia din urmă de cea a posesorului de licență în cazul în care contractele de licență de referință nu prevăd rambursarea redevențelor într‑un astfel de caz. — Faptul că un contravenient nu este ținut de aceleași obligații contractuale ca un posesor de licență, în special în materie de contabilitate, ni se pare de asemenea de natură a justifica impunerea în cazul primului a unei compensații diferite de cea a cărei plată îi revine celui de al doilea. — Aceeași situație se regăsește în ceea ce privește inconvenientele suferite de titular în urma faptului că contravenientul plătește în general remunerația echitabilă mult mai târziu decât posesorul de licență. Printre aceste inconveniente se pot număra dezavantajul în materie de trezorerie și riscul de inflație eventuale care afectează titularul, precum și imposibilitatea acestuia de a planifica în avans veniturile obținute din exploatarea de către contravenient a soiului protejat. În opinia noastră, instanțele naționale pot să ia în considerare aceste împrejurări prin majorarea cuantumului remunerației echitabile cu un cuantum care corespunde dobânzilor moratorii pe care orice contractanți rezonabili le‑ar fi prevăzut (deși contractele de licență de referință nu conțin nicio clauză în acest sens). În cadrul exercitării marjei lor de apreciere, instanțele naționale au posibilitatea de a majora chiar mai mult cuantumul remunerației echitabile dacă apreciază că astfel de dobânzi nu constituie o compensație adecvată. — În schimb, riscul aferent unei acțiuni în justiție, precum și cel aferent neexecutării unei decizii adoptate împotriva contravenientului există, în opinia noastră, şi în cadrul unui raport contractual între titularul și posesorul de licență. De altfel, Comisia a remarcat că acest risc este deja reflectat de cuantumul redevenței uzuale datorate pentru producția sub licență. — Considerația potrivit căreia, în momentul stabilirii redevenței ipotetice, titularul se vede, ca să spunem așa, nevoit să negocieze în mod „fictiv” cu contravenientul nu contribuie nici ea, în opinia noastră, la prejudiciul reparabil în temeiul articolului 94 alineatul (1) menționat. Astfel, considerăm că libertatea de alegere a contractantului ca atare nu este de natură să influențeze cuantumul redevenței convenite în cadrul unui contract de licență. — Eventualele denaturări ale politicii de acordare a licențelor aplicate de titular, cauzate de introducerea pe piață a plantelor contrafăcute, par să nu aibă legătură directă cu neplata unei remunerații echitabile. Dimpotrivă, după caz, acestea pot avea ca efect o despăgubire în cadrul articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94.

2. Cu privire la posibilitatea de a majora în mod forfetar cuantumul redevenței uzuale

64. Considerațiile anterioare au precizat, așadar, întinderea prejudiciului reparabil în temeiul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94. Vom aborda în continuare aspectul referitor la metoda care trebuie folosită pentru stabilirea cuantumului remunerației echitabile care vizează compensarea acestui prejudiciu: acest cuantum trebuie (sau poate) să fie calculat prin majorarea redevenței uzuale datorate pentru producția sub licență cu o taxă suplimentară forfetară?

65. Deși Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf) nu definește noțiunea „taxă suplimentară forfetară” în cadrul primei sale întrebări, această instanță menționează în altă parte a deciziei sale de trimitere un cuantum teoretic stabilit pe baza unor indicii. Astfel, în opinia noastră, această instanță urmărește definirea unui cuantum care să se adauge la cel al redevenței uzuale și să fie acordat din considerente de echitate în lipsa probelor pentru fiecare element al prejudiciului adus realmente titularului în urma neplății unei remunerații echitabile.

66. Excludem de la bun început existența unei obligații de a impune contravenientului plata unei astfel de taxe suplimentare în temeiul articolului 94 alineatul (1) menționat. Astfel, remunerația echitabilă corespunde, în opinia noastră, redevenței ipotetice pe care ar fi stabilit‑o orice contractanți rezonabili având în vedere toate împrejurările relevante. Or, acestea nu justifică nici în mod necesar, nici întotdeauna în aceeași măsură majorarea cuantumului redevenței uzuale luate ca bază de calcul.

67. Articolul 13 alineatul (1) al doilea paragraf litera (b) din Directiva 2004/48 – care prevede că instanțele naționale pot evalua în mod forfetar prejudiciul suferit de titular, „cel puțin” pe baza cuantumului redevenței ipotetice – nu impune obligații mai mari în acest sens. Astfel, pe lângă faptul că această dispoziție nu vizează decât ipoteza în care contravenientul a acționat „cu bună știință sau având motive suficiente de a ști acest lucru”, dispoziția în cauză se rezumă la a obliga statele membre să asigure ca instanțele să poată apela la o astfel de metodă, cu titlu alternativ în raport cu metoda de stabilire a daunelor interese pe baza „[tuturor] aspectelor necesare” descrisă la articolul 13 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din această directivă. În schimb, alegerea metodei în fiecare caz concret revine instanțelor în cauză.

68. Deși conținutul primei întrebări se referă doar la existența sau inexistența unei obligații de majorare a redevenței uzuale cu o taxă suplimentară forfetară, considerăm oportun să analizăm de asemenea dacă aceste instanțe dispun cel puțin de posibilitatea de a proceda astfel.

69. În această privință, domnul Hansson a subliniat dificultatea de a estima importanța fiecăreia dintre împrejurările de care ar ține seama în mod normal orice contractanți rezonabili în momentul stabilirii unei redevențe pentru producția sub licență. Instanța de trimitere a remarcat de asemenea că, prin definiție, cuantumul unei redevențe ipotetice nu putea fi nici dovedit, nici calculat cu exactitate. În opinia noastră, aceste considerații justifică autorizarea instanțelor naționale în sensul stabilirii acestui cuantum în temeiul echității, aplicând, după caz, o taxă suplimentară forfetară la cuantumul redevenței uzuale.

70. În aceste condiții, apreciem că remunerația echitabilă nu poate fi calculată pe o bază forfetară care să depășească cuantumul redevenței uzuale decât în cazul în care suma forfetară este destinată exclusiv compensării prejudiciului cauzat de neplata unei astfel de remunerații. Altfel spus, majorarea forfetară nu poate viza decât să reflecte împrejurările de care ar fi ținut seama orice contractanți rezonabili, precum cele evocate la punctul 63 din prezentele concluzii. Astfel, în cazul în discuție în litigiul principal, instanței de trimitere îi revine sarcina de a evalua, pe baza considerațiilor de echitate și a indiciilor pe care le va considera relevante, dacă taxa suplimentară solicitată de domnul Hansson este adecvată pentru atingerea unui astfel de obiectiv sau, după caz, de a stabili cuantumul unei taxe suplimentare adecvate.

71. O astfel de majorare nu poate, în schimb, să integreze alte elemente ale prejudiciului adus titularului, a căror reparare nu intră în domeniul de aplicare al alineatului (1), ci al alineatului (2) al articolului 94 din Regulamentul nr. 2100/94. Cu atât mai mult, majorarea nu poate să urmărească un obiectiv punitiv ( 25 ). Astfel, alineatul (1) al acestei dispoziții vizează și contravenientul care nu este în culpă, astfel încât noțiunea de caracter disuasiv și, a fortiori, de caracter punitiv nu este relevantă în acest context ( 26 ).

D – Cu privire la întrebările a patra-a șasea, referitoare la repararea prejudiciului în temeiul articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94

72. Analizăm acum celelalte întrebări din perspectiva distincției dintre, pe de o parte, stabilirea elementelor prejudiciului reparabil și, pe de altă parte, metoda care trebuie aplicată pentru estimarea acestuia și stabilirea în consecință a cuantumului compensației.

1. Cu privire la identificarea categoriilor de prejudicii reparabile în temeiul articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94

73. Prin a cincea întrebare literele a) și c), precum și prin întrebările a șaptea și a opta (pe care le vom aborda separat la punctele 105-123 din prezentele concluzii), se urmărește în esență să obțină anumite clarificări în ceea ce privește categoriile de prejudicii a căror reparare o poate obține titularul în cazul în care contravenientul a acționat în mod deliberat sau din neglijență, în temeiul articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94. Acestea includ împrejurările subliniate în cadrul celei de a doua întrebări [în măsura în care nu sunt încă luate în considerare în aplicarea alineatului (1) al acestei dispoziții], timpul consacrat depistării contrafacerii și pregătirii acțiunii în instanță, precum și anumite alte cheltuieli legate de protecția judiciară a drepturilor titularului ( 27 )?

74. Astfel cum am observat la punctul 32 din prezentele concluzii, despăgubirea prevăzută la alineatul (2) al articolului 94 menționat prezintă un caracter rezidual, în sensul că aceasta acoperă toate elementele prejudiciului adus titularului care nu au fost încă luate în considerare în cadrul alineatului (1) al acestei dispoziții.

75. În consecință, în măsura în care instanța națională ar aprecia că unele dintre împrejurările enumerate în cadrul celei de a doua întrebări nu configurează un prejudiciu legat de neplata unei remunerații echitabile în sensul alineatului (1), aceste împrejurări vor impune, după caz, o reparare conform alineatului (2) al articolului 94 din Regulamentul nr. 2100/94.

76. Aceste împrejurări pot include în special, ca urmare a faptului că titularul nu poate pretinde decât o despăgubire a posteriori în caz de contrafacere, limitarea libertății titularului de a‑și alege contractanții, precum și denaturarea, în consecință, a politicii sale privind licențele. În opinia noastră, respectivele împrejurări cuprind și denaturarea potențială a concurenței pe piață în urma unei contrafaceri de o amploare temporală sau cantitativă deosebită.

77. În schimb, apreciem că articolul 94 alineatul (2) din acest regulament nu prevede despăgubirea pentru timpul și eforturile consacrate cercetărilor și pregătirii procedurii judiciare şi nici a cheltuielilor de judecată și a altor cheltuieli legate de apărarea drepturilor titularului. Vom explica această opinie în cadrul analizei celei de a șaptea și celei de a opta întrebări (punctele 105-123 din prezentele concluzii).

2. Cu privire la metoda de stabilire a daunelor interese în temeiul articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94

78. Prin intermediul celei de a patra întrebări și al celei de a cincea întrebări litera b), instanța de trimitere urmărește să se stabilească dacă despăgubirea în temeiul articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94 trebuie (sau poate) să fie calculată pe baza redevenței uzuale datorate pentru producția sub licență [cu toate că aceasta este deja folosită ca bază de calcul al remunerației echitabile în sensul alineatului (1) din această dispoziție], majorată, după caz, cu o taxă suplimentară forfetară.

a) Observații introductive

79. Articolul 94 alineatul (2) menționat nu precizează metoda care trebuie aplicată pentru estimarea prejudiciului adus titularului care este victima unei contrafaceri. Ne vom îndrepta, așadar, atenția asupra articolului 13 alineatul (1) din Directiva 2004/48, care instituie o bază minimă a protecției aplicabile inclusiv drepturilor la protecția comunitară a soiurilor de plante.

80. Primul paragraf al acestei dispoziții, care reglementează întinderea dreptului la despăgubire al titularului, impune statelor membre să prevadă obligarea contravenientului care a acționat cu bună știință la plata unor daune interese adaptate prejudiciului real suferit de acest titular. Al doilea paragraf al respectivului articol 13 alineatul (1) obligă statele membre să asigure ca instanțele competente să dispună de două metode alternative prin care să poată atinge rezultatul prevăzut de primul paragraf ( 28 ).

81. Potrivit articolului 13 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Directiva 2004/48, prima dintre aceste metode constă în luarea în considerare a tuturor aspectelor necesare, cum ar fi consecințele economice negative suferite de partea prejudiciată – inclusiv câștigul nerealizat de titular, precum și orice beneficiu fără justă cauză realizat de contravenient –, și anumiți factori fără caracter economic, cum ar fi prejudiciul moral suferit de titular.

82. A doua metodă constă, în temeiul literei (b) a acestei dispoziții, în „[fixarea unei valori forfetare] pentru daunele interese, pe baza unor elemente cum ar fi, cel puțin, valoarea redevențelor sau drepturilor care ar fi fost datorate în cazul în care contravenientul ar fi cerut autorizația de a utiliza dreptul de proprietate intelectuală respectiv”. În contextul protecției comunitare a soiurilor de plante, acest cuantum minim corespunde astfel cuantumului redevenței ipotetice calculate conform articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94. Astfel cum subliniază în considerentul (26) al directivei menționate, o astfel de metodă se dovedește a fi indicată în special în cazul în care prejudiciul suferit în realitate de titular este dificil de stabilit.

83. În această privință, doctrina, în special cea germană, a subliniat în repetate rânduri dificultățile practice aferente metodelor de stabilire a daunelor interese întemeiate pe câștigurile nerealizate de contravenient sau pe pierderile suferite de titular, în special în ceea ce privește sarcina probei și lipsa de mijloace disponibile pentru colectarea probelor necesare. În aceste condiții, metoda întemeiată pe redevența ipotetică este prezentată ca fiind cea mai eficace în practică ( 29 ). Potrivit anumitor autori, instanțele ar adopta, de altfel, frecvent această opțiune ( 30 ). Astfel de concluzii reies de asemenea din studiul privind daunele interese civile în materia drepturilor de proprietate intelectuală realizat de Observatorul European al Încălcărilor Drepturilor de Proprietate Intelectuală ( 31 ).

84. Privite din această perspectivă, atât redevența ipotetică, cât și referirea la câștigurile obținute de contravenient constituie, în opinia noastră, substitute destinate să evalueze prejudiciul suferit în realitate de titular, în lipsa unor probe suficiente privind toate elementele care compun un astfel de prejudiciu ( 32 ). Astfel, metodele diferite prevăzute de articolul 13 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2004/48 vizează același rezultat, şi anume estimarea și repararea adecvată a prejudiciului respectiv. Această dispoziție recunoaște, pe de altă parte, marja de apreciere a instanțelor naționale în ceea ce privește alegerea metodei pe care acestea o consideră adecvată în raport cu împrejurările speței și în special cu mijloacele de probă disponibile.

b) Cu privire la posibilitatea de a calcula daunele interese pe baza redevenței uzuale majorate, după caz, cu o taxă suplimentară forfetară

85. Potrivit modului lor de redactare, a patra întrebare și a cincea întrebare litera b) vizează doar existența unei obligații de a calcula despăgubirea în temeiul articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94 pe baza cuantumului redevenței uzuale, astfel cum este majorat în mod forfetar. O astfel de obligație pare ireconciliabilă cu marja de apreciere pe care articolul 13 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2004/48 o conferă instanțelor naționale în ceea ce privește alegerea metodei de stabilire a daunelor interese. În opinia noastră, instanțele naționale au posibilitatea de a evalua, pe de o parte, prejudiciul rezultat în urma neplății unei remunerații echitabile, în mod forfetar, pe baza redevenței ipotetice calculate pornind de la redevența uzuală [conform metodei descrise la litera (b) din această reglementare] și, pe de altă parte, prejudiciul rezidual suferit de titular, pe baza altor factori relevanți [conform metodei prezentate la litera (a) din reglementarea menționată].

86. Întrebările adresate de instanța de trimitere par totuși să vizeze de asemenea existența unei posibilități de stabilire a daunelor interese în temeiul articolului 94 alineatul (2) prin majorarea în mod forfetar a cuantumului redevenței uzuale.

87. În această privință, pârâta din litigiul principal și Comisia consideră că, întrucât această redevență este folosită deja ca bază de calcul al remunerației echitabile în sensul alineatului (1), aceasta nu mai poate fi utilizată ca referință în cadrul alineatului (2) al articolului 94 menționat.

88. În ceea ce ne privește, apreciem că instanțele naționale nu sunt ținute, în cazul în care autorul contrafacerii a acționat în mod deliberat sau din neglijență, să îl oblige pe acesta din urmă la plata a două sume separate, în temeiul alineatelor (1) și (2) ale articolului 94 menționat. Dimpotrivă, dat fiind că această dispoziție vizează, în ansamblul său, repararea prejudiciului adus titularului, nimic nu împiedică, în practică, aceste instanțe să dispună despăgubirea titularului sub forma unui cuantum global destinat să compenseze atât prejudiciul datorat neplății unei remunerații echitabile, cât și celelalte elemente ale prejudiciului.

89. Reamintim în această privință că, în conformitate cu articolul 13 alineatul (1) al doilea paragraf litera (b) din Directiva 2004/48, statele membre trebuie să autorizeze instanțele competente să fixeze o valoare forfetară pentru daunele interese pe baza cel puțin, a valorii redevenței ipotetice, care se calculează în principiu pe baza cuantumului redevenței uzuale. Astfel cum reiese din modul său de redactare, această dispoziție se aplică în cazul în care contravenientul a acționat „cu bună știință sau având motive suficiente de a ști acest lucru” – ipoteză care se suprapune celei prevăzute de articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94. Prin urmare, în contextul protecției comunitare a soiurilor de plante, o astfel de posibilitate de a acorda reparații forfetare face parte, în opinia noastră, din obiectivul reparării integrale a prejudiciului adus titularului, fără a se limita doar la prejudiciul datorat neplății remunerației echitabile a cărei compensare este prevăzută de alineatul (1) al articolului 94 menționat.

90. În aceste condiții, în cazul în care instanțele naționale fixează o despăgubire globală în temeiul alineatelor (1) și (2) ale articolului 94 menționat pe baza cuantumului redevenței uzuale, obiectivul reparării integrale a prejudiciului adus titularului impune, în opinia noastră, ca instanțele respective să adapteze cuantumul în cauză astfel încât să reflecte cât mai fidel posibil acest prejudiciu. O astfel de interpretare asigură, în plus, efectul util al alineatului (2) al articolului 94 menționat. Prin urmare, alineatul (1) al acestei dispoziții, astfel cum l‑am interpretat la punctele 58-71 din prezentele concluzii, prevede deja plata către titular a cuantumului unei redevențe ipotetice care corespunde redevenței uzuale, astfel cum a fost ajustată, după caz, pentru a reflecta împrejurările care diferențiază situația contravenientului de cea a posesorilor de licență de referință.

91. Această abordare este de asemenea conformă cu articolul 13 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2004/48, potrivit căruia daunele interese trebuie să fie adaptate prejudiciului suferit în realitate de titular. Or, astfel cum a subliniat avocatul general Wathelet în Concluziile prezentate în cauza Liffers, cuantumul redevenței ipotetice nu reflectă întotdeauna în mod integral acest prejudiciu ( 33 ).

92. În acest caz se pune întrebarea dacă o astfel de ajustare a cuantumului redevenței uzuale poate lua forma unei taxe suplimentare forfetare.

93. Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf ) evocă, în această privință, caracterul punitiv pe care l‑ar dobândi impunerea unei astfel de taxe suplimentare. În măsura în care desemnează prin acest calificativ o majorare având drept scop să acorde titularului daune interese care urmăresc alte obiective decât acela de a repara prejudiciul suferit în realitate de acesta, o astfel de majorare pare străină de obiectivul compensatoriu al articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94. Prin urmare, apreciem că această dispoziție nu permite instanței naționale să acorde titularului acest tip de taxă suplimentară.

94. Cu toate acestea, termenul „punitiv” creează confuzie dacă această instanță dorește de asemenea să impună daune interese care, în condițiile în care depășesc (chiar considerabil) cuantumul redevenței uzuale, vizează într‑adevăr compensarea prejudiciului suferit în realitate în urma acțiunii de contrafacere.

95. În opinia noastră, nicio dispoziție a regulamentului menționat sau a Directivei 2004/48 nu interzice acest din urmă tip de despăgubire. Primul prevede un rezultat – repararea integrală a prejudiciului adus titularului – fără să precizeze metodologia specifică în acest scop. În ceea ce privește a doua reglementare, aceasta prevede, conform articolului 2 alineatul (1), numai un cadru minim de protecție a drepturilor titularului, fără a aduce atingere aplicării dispozițiilor naționale sau a celor din dreptul Uniunii care sunt favorabile titularului menționat. Prin urmare, deși această directivă nu obligă statele membre să impună daune interese pe baza unei sume forfetare care depășește cuantumul redevenței ipotetice (calculat la rândul său pe baza redevenței uzuale), nici nu interzice o astfel de măsură ( 34 ). Dimpotrivă, o astfel de posibilitate rezultă în mod explicit din articolul 13 alineatul (1) al doilea paragraf litera (b) din directiva menționată, care vizează un cuantum forfetar echivalent „cel puțin” cu cel al redevenței ipotetice ( 35 ). Această abordare este confirmată de asemenea de considerentul (26) al aceleiași directive, care precizează că această dispoziție, deși nu introduce obligația de a prevedea daune interese „punitive”, are ca scop să „[permită] despăgubirea pe criterii obiective […]”.

96. Având în vedere cele de mai sus, apreciem că, în scopul de a stabili daunele interese destinate să compenseze integral prejudiciul suferit de titular în temeiul articolului 94 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 2100/94, instanța națională poate să utilizeze drept bază de calcul cuantumul redevenței uzuale pentru producția sub licență și să majoreze acest cuantum în mod forfetar, astfel încât acesta să reflecte toate elementele prejudiciului în cauză, pe baza considerațiilor privind echitatea și a tuturor elementelor pe care această instanță le consideră adecvate ( 36 ).

c) Cu privire la restituirea veniturilor realizate de contravenient

97. Prin intermediul celei de a șasea întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă veniturile realizate de contravenient constituie un prejudiciu a cărui reparare o poate pretinde titularul în temeiul articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94, pe lângă plata remunerației echitabile stabilite în temeiul alineatului (1) al acestei dispoziții, sau dacă aceste venituri nu sunt datorate decât cu titlu alternativ în raport cu aceasta.

98. Reamintim de la bun început că, având în vedere obiectivul exclusiv compensatoriu al articolului 94 din Regulamentul nr. 2100/94, titularul nu poate pretinde decât despăgubirea prejudiciului pe care l‑a suferit în realitate în urma acțiunii de contrafacere.

99. Or, veniturile obținute de contravenient nu constituie ca atare un component al acestui prejudiciu. Astfel cum am evocat la punctul 84 din prezentele concluzii, avantajul dobândit sau veniturile realizate de contravenient, atât în temeiul articolului 94 alineatul (2) menționat, cât și în temeiul articolului 13 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Directiva 2004/48, reprezintă – asemenea redevenței ipotetice – doar substitute destinate să evalueze prejudiciul suferit în realitate de titular, în lipsa probelor pentru toate elementele componente ale acestui prejudiciu ( 37 ). În alți termeni, recurgerea la redevența ipotetică sau la veniturile realizate de contravenient constituie instrumente care permit instanțelor naționale să estimeze prejudiciul în cauză și să stabilească în consecință cuantumul reparării.

100. În aceste condiții, apreciem că aceste instanțe nu pot să acorde simultan titularului, în temeiul articolului 94 din Regulamentul nr. 2100/94, plata unei remunerații echitabile într‑un cuantum echivalent cu cel al redevenței ipotetice și plata unui cuantum care să reflecte veniturile realizate de contravenient, întrucât ar depăși astfel obiectivul compensatoriu al acestei dispoziții.

101. În aceste condiții, cuantumul acestor venituri poate să depășească, în practică, redevența ipotetică la a cărei plată titularul are dreptul în temeiul articolului 94 alineatul (1) din acest regulament, cu titlu de compensare a prejudiciului datorat neplății unei remunerații echitabile. Într‑o astfel de ipoteză, prejudiciul rezidual a cărui reparare o poate obține titularul în temeiul alineatului (2) al acestei dispoziții poate fi estimat luând drept referință soldul veniturilor menționate care depășește cuantumul acestei redevențe ( 38 ). Cu toate acestea, este vorba doar despre o posibilitate pe care o au la dispoziție instanțele naționale în măsura în care consideră acest lucru adecvat scopului de a estima prejudiciul adus în realitate titularului.

102. În această privință, considerăm util să subliniem că, având în vedere obiectivul legat de despăgubire al articolului 94 din regulamentul menționat, a doua teză a alineatului (2) al acestei dispoziții nu implică, contrar susținerii Comisiei, că avantajul dobândit de contravenient ar constitui un plafon care trebuie să fie impus instanțelor naționale chiar și în ipoteza în care ar depăși cuantumul prejudiciului adus titularului ( 39 ). În opinia noastră, această teză se rezumă la a recunoaște marja de apreciere în temeiul căreia aceste instanțe sunt autorizate să reducă cuantumul despăgubirii la un nivel inferior celui al prejudiciului suferit în realitate, din considerații de echitate, în cazul în care contravenientul este doar în culpă ușoară. Din această perspectivă, aducerea în discuție a avantajului dobândit de acesta din urmă implică doar că, la aplicarea unei astfel de măsuri de echitate, instanțele menționate nu pot să limiteze cuantumul despăgubirii astfel încât să nu compenseze integral prejudiciul suferit de titular şi, în plus, să nu acopere nici măcar veniturile realizate de contravenient. În schimb, în cazul în care cuantumul acestor venituri depășește cuantumul acestui prejudiciu, aceleași instanțe trebuie să limiteze cuantumul compensării la cel al prejudiciului menționat ( 40 ).

103. Articolul 13 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Directiva 2004/48, care prevede că instanțele naționale „iau în considerare” toate aspectele necesare, cum ar fi beneficiile fără justă cauză realizate de contravenient, nu erijează totuși aceste beneficii în prag minim sau în criteriu obligatoriu de evaluare a prejudiciului. În opinia noastră, această dispoziție se rezumă la a consacra marja de apreciere a instanței naționale în vederea estimării acestui prejudiciu în funcție de criteriile pe care instanța le consideră adecvate, printre care se numără beneficiile menționate ( 41 ).

104. Deși, prin urmare, articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94 și articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2004/48 nu conferă titularului dreptul la restituirea soldului veniturilor realizate de contravenient în cazul în care acesta depășește cuantumul prejudiciului suferit de titular, un astfel de drept poate, în schimb, să îi fie recunoscut titularului în temeiul dreptului intern al statelor membre, conform articolului 97 alineatul (1) din acest regulament. Această dispoziție autorizează, în paralel cu aplicarea regulamentului menționat, aplicarea normelor naționale care prevăd restituirea avantajului dobândit de contravenient în detrimentul titularului sau al posesorului de licență – și aceasta independent de orice element subiectiv. În acest context, astfel cum a remarcat Comisia, veniturile realizate de contravenient nu constituie o măsură care să permită cuantificarea prejudiciului suferit de titular, ci fac ca atare obiectul unei acțiuni în restituire întemeiate pe dreptul național. În aceste condiții, articolul 97 alineatul (1) menționat prezintă dificultăți de interpretare care îi sunt proprii și care depășesc cadrul prezentei cauze ( 42 ).

E – Cu privire la întrebările a șaptea și a opta, referitoare la compensarea cheltuielilor de judecată și a altor cheltuieli legate de apărarea drepturilor titularului

105. Prin intermediul acestor ultime două întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94 se opune unor dispoziții naționale care nu permit titularului prejudiciat de o acțiune de contrafacere să obțină rambursarea cheltuielilor de judecată aferente procedurii privind măsurile provizorii în cazul în care a pierdut în acest cadru, dar a avut ulterior câștig de cauză în procesul cu privire la fond (a șaptea întrebare), precum și compensarea timpului consacrat pregătirii cauzei, în măsura în care acesta nu depășește limitele obișnuite (a opta întrebare) ( 43 ).

106. Răspunsul care trebuie dat la aceste întrebări presupune, în prealabil, să se stabilească dacă prejudiciul reparabil în temeiul articolului 94 alineatul (2) include cheltuielile de judecată și alte cheltuieli aferente pregătirii unei acțiuni în justiție.

107. Domnul Hansson și Comisia consideră că trebuie să se dea un răspuns afirmativ la această întrebare, având în vedere modul de redactare a dispoziției în cauză, precum și cel al articolului 13 din Directiva 2004/48, care prevăd repararea prejudiciului adus titularului fără a asocia nicio restricție acestei reparații. În ședință, Comisia a arătat, în plus, că specificul protecției comunitare a soiurilor de plante, în special în ceea ce privește dificultățile de administrare a probei contrafacerii, ar impune interpretarea articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94 în sensul că prejudiciul care trebuie să fie reparat în temeiul acestei dispoziții include cheltuielile de judecată, precum și costurile aferente identificării și cercetării contrafacerii.

108. Contextul mai general în care se înscriu aceste dispoziții militează totuși în favoarea soluției contrare.

109. În această privință, deși acest regulament nu abordează problema despăgubirii cheltuielilor de judecată și a altor cheltuieli aferente acțiunii în justiție, alte instrumente ale dreptului Uniunii referitoare la protecția proprietății intelectuale rezervă acestor cheltuieli dispoziții specifice și distincte de cele referitoare la despăgubirea prejudiciului adus titularului în urma unei acțiuni de contrafacere. Astfel, în cadrul Directivei 2004/48, rambursarea cheltuielilor de judecată și „a celorlalte cheltuieli” efectuate de partea care a obținut câștig de cauză face obiectul unei dispoziții, şi anume articolul 14, distinctă de articolul 13, care reglementează daunele interese. Lucrările pregătitoare ale acestei directive sugerează că aceste „celelalte cheltuieli” acoperă în special costurile aferente cercetării și expertizei legate de stabilirea existenței contrafacerii ( 44 ). Articolul 14 menționat nu prevede, în schimb, rambursarea acestor cheltuieli de judecată și a „altor cheltuieli” de către partea care pierde procesul decât în măsura în care acestea sunt rezonabile și proporționale ( 45 ) și sub rezerva considerațiilor privind echitatea. Acordul privind Curtea unică în materie de brevete conține o dispoziție similară ( 46 ).

110. Pe de altă parte, astfel cum reiese din studiul daunelor interese civile în materia drepturilor de proprietate intelectuală realizat de Observatorul European al Încălcărilor Drepturilor de Proprietate Intelectuală, legislațiile naționale ale statelor membre nu conțin principii comune care să consacre un drept mai extins la rambursarea cheltuielilor de judecată și a altor cheltuieli legate de acțiunea în justiție, nici, a fortiori, dreptul la compensarea integrală a acestora pe același principiu ca orice alt element al prejudiciului adus titularului. Potrivit acestui studiu, majoritatea statelor membre rezervă acestor costuri și cheltuieli norme specifice în materia stabilirii cheltuielilor, diferite de dispozițiile generale în materia responsabilității civile ( 47 ). Remarcăm, fără a anticipa conformitatea lor cu articolul 14 din Directiva 2004/48 ( 48 ), că aceste norme limitează în general posibilitatea de a solicita restituirea costurilor și a cheltuielilor menționate, excluzând rambursarea anumitor categorii ale acestora, prin stabilirea de bareme sau de tarife maxime, prin menținerea marjei de apreciere a instanțelor naționale în raport cu considerațiile privind echitatea sau prin combinarea mai multor astfel de metode ( 49 ).

111. Având în vedere cele de mai sus, nu găsim nicio rațiune care să justifice, în lipsa oricărei indicații în acest sens în textul Regulamentului nr. 2100/94, să se acorde titularului unui drept la protecția comunitară a unui soi de plante, în ceea ce privește rambursarea cheltuielilor de judecată și a altor cheltuieli aferente pregătirii cauzei, beneficiul unui regim mai favorabil decât cel de care se bucură în general titularii altor drepturi de proprietate intelectuală. De altfel, nu este exclus ca administrarea probei contrafacerii și instrumentarea cauzei în justiție să se dovedească a fi la fel de laborioase și de costisitoare în ceea ce privește protecția acestor alte drepturi sau cel puțin a unora dintre ele.

112. În consecință, apreciem că articolul 94 alineatul (2) din acest regulament, interpretat în lumina contextului său, nu conferă titularului un drept la despăgubire în privința cheltuielilor de judecată și a altor cheltuieli aferente apărării drepturilor sale în justiție. Astfel, în opinia noastră, despăgubirea în privința acestor costuri și cheltuieli intră în domeniul de aplicare al dreptului intern al statelor membre, inclusiv, după caz, în domeniul de aplicare al dispozițiilor de transpunere a Directivei 2004/48.

113. În această privință, reamintim că, astfel cum a susținut Comisia, în temeiul articolului 14 din această directivă, partea care a avut câștig de cauză poate obține de la partea care a pierdut, chiar în lipsa culpei acesteia din urmă, rambursarea cheltuielilor de judecată și a altor cheltuieli rezonabile și proporționale.

114. În aceste condiții, ni se pare oportun, pentru a putea da răspunsuri utile instanței de trimitere, să analizăm întrebările a șaptea și a opta și din perspectiva acestei dispoziții, deși această instanță nu a făcut mențiuni în acest sens în cererea sa de decizie preliminară ( 50 ).

115. În ceea ce privește a șaptea întrebare, apreciem că articolul 14 din Directiva 2004/48 se aplică separat, pe de o parte, în cadrul procedurii privind măsurile provizorii și, pe de altă parte, în cadrul procedurii cu privire la fond, întrucât aceste proceduri vizează acțiuni distincte, cu obiect diferit. Astfel, obiectul procedurii privind măsurile provizorii constă în adoptarea unei măsuri provizorii, în timp ce procedura cu privire la fond vizează stabilirea existenței contrafacerii ca atare. În speță, după cum a remarcat instanța de trimitere, acțiunea având ca obiect luarea unor măsuri provizorii avea drept scop obținerea, cu titlu provizoriu, a interzicerii activităților în litigiu ale Jungpflanzen Grünewald. Succesul acestei acțiuni depindea de stabilirea, cu respectarea unor standarde specifice privind mijloacele de probă, nu doar a unei aparențe de drept al proprietarului, ci și a existenței unei situații de urgență.

116. Or, din decizia de trimitere reiese că domnul Hansson a pierdut procesul în cadrul acțiunii având ca obiect luarea unor măsuri provizorii atât în primă instanță, cât și în apel. În conformitate cu articolul 14 menționat, un reclamant aflat într‑o astfel de situație suportă, prin urmare, în principiu, cheltuielile de judecată aferente acestei acțiuni, chiar dacă ulterior câștigă procesul cu privire la fond.

117. Concluzionăm din cele de mai sus că această dispoziție nu se opune unei norme naționale potrivit căreia reclamantului care obține câștig de cauză la încheierea procesului cu privire la fond după ce în prealabil a pierdut în cadrul acțiunii având ca obiect luarea unor măsuri provizorii nu i se pot rambursa cheltuielile de judecată aferente acestei acțiuni.

118. Pentru a răspunde la a opta întrebare, trebuie să se stabilească dacă noțiunea „celelalte cheltuieli” în sensul articolului 14 din Directiva 2004/48 acoperă și timpul dedicat pregătirii cauzei, în special în cadrul consultărilor cu avocații și în cadrul deplasărilor efectuate în acest scop.

119. Astfel cum am subliniat la punctul 109 din prezentele concluzii, lucrările pregătitoare ale acestei directive arată că, prin noțiunea „celelalte cheltuieli”, Comisia viza în special cheltuielile de cercetare și de expertiză ( 51 ), specifice litigiilor în materia proprietății intelectuale.

120. Pe de altă parte, Curtea a precizat că articolul 14 menționat, prin consacrarea condițiilor de rambursare a cheltuielilor de judecată deosebit de favorabile titularilor de drepturi de proprietate intelectuală, urmărește să evite ca aceștia să fie descurajați să se prevaleze de drepturile lor prin proceduri judiciare ( 52 ).

121. Apreciem în această privință că, astfel cum a susținut avocatul general Mengozzi în cauza Realchemie Nederland, riscul de descurajare pe care această dispoziție urmărește să îl prevină rezultă din specificul procedurilor și al mijloacelor de probă în domeniul proprietății intelectuale, cheltuielile aferente investigației sau expertizei putând să se dovedească foarte ridicate ( 53 ).

122. Timpul consacrat de titular consultărilor cu avocații săi și deplasărilor în acest scop nu pare să fie, în schimb, legat în mod specific de contenciosul în materia proprietății intelectuale şi nici nu pare să fie susceptibil de a descuraja introducerea unei proceduri judiciare.

123. Prin urmare, apreciem că articolul 14 din Directiva 2004/48 nu se opune nici unor dispoziții naționale care limitează posibilitatea de a obține compensarea timpului dedicat pregătirii unei acțiuni în justiție.

V – Concluzie

124. Având în vedere considerațiile precedente, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf) după cum urmează: „1) Articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 2100/94 al Consiliului din 27 iulie 1994 de instituire a unui sistem de protecție comunitară a soiurilor de plante trebuie interpretat în sensul că cuantumul remunerației echitabile corespunde cuantumului redevenței pe care contravenientul ar fi trebuit să o plătească titularului dreptului la protecția comunitară a unui soi de plante dacă i‑ar fi solicitat acestuia din urmă autorizația de a utiliza soiul protejat, având în vedere toate împrejurările speței de care ar fi ținut seama în mod normal orice contractanți rezonabili. Instanței naționale îi revine sarcina de a identifica aceste împrejurări și de a stabili în consecință cuantumul remunerației echitabile. În cadrul exercitării unei astfel de marje de apreciere, această instanță poate în special să ia în considerare timpul scurs de la săvârșirea actelor contraveniente, majorând cuantumul remunerației echitabile cu dobânzile aferente întârzierii. 2) Nici articolul 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94, nici articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală nu impun instanței naționale să stabilească cuantumul remunerației echitabile prin majorarea cuantumului redevenței convenite în cadrul contractelor de licență existente pe piața în cauză pentru soiul protejat cu o taxă suplimentară forfetară. Aceste dispoziții nu împiedică totuși instanța menționată să procedeze astfel, în măsura în care aceasta consideră o astfel de abordare adecvată scopului de a estima cuantumul redevenței pe care contravenientul ar fi trebuit să o plătească dacă ar fi solicitat de la titular autorizația de a utiliza soiul protejat, având în vedere toate împrejurările speței de care ar fi ținut seama în mod normal orice contractanți rezonabili. O astfel de taxă suplimentară forfetară nu poate, în schimb, să fie aplicată în alte scopuri în cadrul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94. 3) Nici articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94, nici articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2004/48 nu impun instanței naționale să stabilească cuantumul daunelor interese destinate să repare prejudiciul integral suferit de titular pe baza redevenței convenite în cadrul contractelor de licență existente pe piața în cauză pentru soiul protejat. Aceste dispoziții nu împiedică totuși instanța menționată să utilizeze o astfel de redevență ca punct de plecare în calculul unor astfel de daune interese și să o ajusteze, după caz, în măsura în care consideră această abordare adecvată în scopul compensării prejudiciului suferit în realitate de titular în urma acțiunii de contrafacere. 4) Nici articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94, nici articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2004/48 nu impun instanței naționale, în cazul în care aceasta decide să stabilească daunele interese destinate să compenseze integral prejudiciul suferit de titular pe baza cuantumului redevenței convenite în cadrul contractelor de licență existente pe piața în cauză pentru soiul protejat, să adauge la aceste daune interese o taxă suplimentară forfetară. Aceste dispoziții nu împiedică totuși instanța menționată să procedeze astfel în măsura în care consideră această abordare adecvată în scopul compensării prejudiciului suferit în mod real de titular în urma acțiunii de contrafacere. O astfel de taxă suplimentară forfetară nu poate, în schimb, să fie aplicată în alte scopuri. 5) Articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94 trebuie interpretat în sensul că veniturile realizate de contravenient nu constituie un prejudiciu suferit de titular și a cărui reparare acesta din urmă o poate pretinde în temeiul acestei dispoziții, pe lângă plata unei remunerații echitabile în temeiul articolului 94 alineatul (1) din acest regulament. Instanța națională poate totuși să ia în considerare cuantumul acestor venituri în scopul de a estima prejudiciul suferit de titular și de a stabili în consecință cuantumul despăgubirii. 6) Nici articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94, nici articolul 14 din Directiva 2004/48 nu se opun unor dispoziții naționale care nu permit titularului să obțină rambursarea cheltuielilor aferente unei acțiuni având ca obiect luarea unor măsuri provizorii împotriva unei contrafaceri chiar dacă acesta câștigă ulterior procesul cu privire la fond. 7) Nici articolul 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94, nici articolul 14 din Directiva 2004/48 nu se opun unor dispoziții naționale care nu permit titularului să obțină compensarea timpului consacrat pregătirii unei proceduri judiciare având ca obiect repararea unei contrafaceri.”

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) JO L 227, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 15, p. 197.

( 3 ) JO L 157, p. 45, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 56.

( 4 ) Aceleași concluzii reies din versiunile în limbile cehă, germană, estoniană, greacă, croată, letonă, maghiară, neerlandeză, slovacă, slovenă și suedeză. Deși celelalte versiuni lingvistice sunt mai puțin explicite în această privință, ele nu infirmă totuși în niciun caz concluziile menționate.

( 5 ) Sublinierea noastră. A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, punctul 40). Vom nuanța totuși afirmația potrivit căreia articolul 94 din Regulamentul nr. 2100/94 are drept obiectiv să asigure repararea integrală a prejudiciului suferit ca urmare a contrafacerii, susținând, la punctele 105-123 din prezentele concluzii, că dreptul la despăgubire în temeiul acestei dispoziții nu acoperă cheltuielile de judecată și alte cheltuieli legate de apărarea drepturilor titularului.

( 6 ) Sublinierea noastră.

( 7 ) C‑509/10, EU:C:2012:416, punctul 36.

( 8 ) Deși versiunea în limba franceză a acestei dispoziții nu arată explicit că nu vizează sancțiunile cu caracter civil, o astfel de interpretare rezultă fără nicio ambiguitate în special din versiunile în limbile daneză, engleză, italiană și neerlandeză, care utilizează termenii „strafbarhed”, „penalties”, „reprimere” și, respectiv, „bestraffing”. Această interpretare permite, în plus, să se asigure efectul util al articolului 94 din Regulamentul nr. 2100/94.

( 9 ) În 2013, Comisia a propus modificarea Regulamentului nr. 2100/94 astfel încât să se prevadă obligația statelor membre de a adopta sancțiuni penale eficiente, proporționale și disuasive [Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind producerea și punerea la dispoziție pe piață a materialului de reproducere a plantelor din 6 mai 2013, COM(2013) 262 final, p. 98]. Această propunere a fost respinsă printr‑o rezoluție legislativă a Parlamentului European din 11 martie 2014 (T7-0185/2014) şi a fost retrasă ulterior de Comisie (JO 2015, C 80, p. 20).

( 10 ) De altfel, Comisia a precizat că domeniul de aplicare al acestei directive include în special protecția soiurilor de plante [Declarația Comisiei cu privire la articolul 2 din Directiva 2004/48 (JO 2005, L 94, p. 37)].

( 11 ) Pârâta din litigiul principal a făcut trimitere la un raport al Comisiei care subliniază riscul ca articolul 97 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2100/94 să fie interpretat în sensul că ar exclude aplicarea Directivei 2004/48 în integralitate și propune, astfel, ajustarea acestei dispoziții în consecință (Comisia Europeană, Direcția Generală Sănătate și Siguranță Alimentară, „Evaluation of the Community Plant Variety Right Acquis – Final Report”, aprilie 2011, disponibil la adresa http://ec.europa.eu/food/plant/plant_property_rights/evaluation/docs/cpvr_evaluation_final_report_en.pdf, p. 28). În opinia noastră, acest raport confirmă mai degrabă concluzia potrivit căreia această directivă ar trebui să se aplice protecției comunitare a soiurilor de plante decât sprijină cele susținute de Jungpflanzen Grünewald.

( 12 ) A se vedea, de asemenea, articolul 16 din Directiva 2004/48, care prevede că, „[f]ără a aduce atingere măsurilor, procedurilor și mijloacelor de reparație de natură civilă și administrativă prevăzute prin prezenta directivă, statele membre pot să aplice alte sancțiuni corespunzătoare în cazul încălcării unor drepturi de proprietate intelectuală”.

( 13 ) Nici Regulamentul (UE) nr. 1257/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2012 de punere în aplicare a unei cooperări consolidate în domeniul creării unei protecții unitare prin brevet (JO L 361, p. 1), al cărui considerent (13) face trimitere la dispozițiile naționale de punere în aplicare a Directivei 2004/48, nu obligă statele membre să prevadă o despăgubire în sarcina contravenientului care nu este în culpă. Același lucru este valabil şi în ceea ce privește articolul 45 din Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, care constituie anexa 1 C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), semnat la Marrakech la 15 aprilie 1994 și aprobat prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994) (JO L 336, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3).

( 14 ) A se vedea în acest sens Hotărârea Cilfit și alții (283/81, EU:C:1982:335, punctul 20).

( 15 ) A se vedea în special Hotărârile Marshall (152/84, EU:C:1986:84, punctul 48) și Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, punctul 20).

( 16 ) A se vedea în special Hotărârea Pfeiffer și alții (C‑397/01-C‑403/01, EU:C:2004:584, punctele 110-119).

( 17 ) A se vedea în special Hotărârea Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, punctul 100 și jurisprudența citată).

( 18 ) C‑509/10, EU:C:2012:416, punctul 40.

( 19 ) Ibidem (punctul 50).

( 20 ) Menționarea, la punctul 40 din Hotărârea Geistbeck, a unui cuantum „echivalent cu taxa datorată pentru producția sub licența C pe care [agricultorul] nu a plătit‑o” nu infirmă această concluzie. Astfel, interpretată în lumina contextului acestei hotărâri, această formulare implică pur și simplu faptul că remunerația echitabilă trebuie să ia drept punct de plecare un astfel de cuantum, spre deosebire de cuantumul mai scăzut al remunerației datorate, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din acest regulament, de agricultorii care beneficiază de „privilegiul agricultorului” în temeiul alineatului (1) al acestei dispoziții.

( 21 ) Hotărârea Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punctul 37).

( 22 ) De altfel, contractele de licență pentru soiul protejat este posibil să lipsească uneori de pe piața în cauză, mai ales în cazul în care contrafacerea privește o piață pe care soiul în cauză nu este comercializat încă. Într‑un astfel de caz, instanța națională ar putea reține ca bază de calcul redevența convenită în contractele de licență încheiate pentru soiuri sau pentru piețe similare sau ar putea stabili un cuantum rezonabil în raport cu împrejurările speței.

( 23 ) Hotărârea Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, punctele 40 și 41).

( 24 ) În orice caz, considerăm că este probabil ca o contrafacere de mare amploare și de lungă durată să fie rareori săvârșită în necunoștință de cauză, astfel încât inconvenientele menționate vor putea fi în principiu compensate în temeiul articolului 94 alineatul (2) din acest regulament.

( 25 ) A se vedea Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, punctul 57).

( 26 ) Interpretat în lumina contextului său, punctul 42 din Hotărârea Geistbeck, care vizează „caracterul stimulativ” al articolului 94 alineatul (1) menționat, nu repune în discuție o astfel de concluzie. Această hotărâre viza situația specifică a unui agricultor care își încălcase obligația de informare prevăzută de articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2100/94, astfel încât nu putea să se mai prevaleze de modul de calcul (mai favorabil) al redevenței prevăzut de această dispoziție.

( 27 ) Deși a cincea întrebare nu este adresată Curții decât în ipoteza în care aceasta ar statua, în cadrul răspunsului la a patra întrebare, că despăgubirea în temeiul articolului 94 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2100/94 trebuie de asemenea să fie calculată pe baza redevenței uzuale, aceasta ni se pare relevantă indiferent de răspunsul la a patra întrebare. Stabilirea elementelor prejudiciului reparabil precedă astfel metoda adecvată de estimare a acestui prejudiciu și de stabilire a daunelor interese corespunzătoare.

( 28 ) A se vedea de asemenea articolul 68 alineatul (3) din Acordul privind Curtea unică în materie de brevete (JO 2013, C 175, p. 1).

( 29 ) A se vedea în special Geiger, C., Raynard, J., și Rodà, C., „What developments for the European framework on enforcement of intellectual property rights? A comment on the evaluation report dated December 22, 2010”, EIPR, 2011, nr. 9, p. 547, Meier‑Beck, P., „Les dommages‑intérêts pour contrefaçon de brevet en droit allemand: Principes fondamentaux, évaluation et mise en œuvre”, Revue mensuelle du JurisClasseur – Propriété Industrielle, 2004, p. 11-15, și Rau, M., „Damages for patent infringement in Germany”, RIPIA, 2000, nr. 201, p. 78-82. În ceea ce privește dificultatea estimării pierderilor suferite de titular, a se vedea Moss, G., și Rogers, D., „Damages for Loss of Profits in Intellectual Property Litigation”, EIPR, 1997, p. 425 și urm.

( 30 ) A se vedea în special Raynard, J., „IP enforcement in Europe: acquis and future plans”, în Constructing European intellectual property: Achievements and new perspectives, ed. Geiger, C., 2013, p. 392.

( 31 ) Denumit în trecut Observatorul European al Contrafacerii și al Pirateriei. European Observatory on Counterfeiting and Piracy, „Damages in Intellectual Property Rights”, document disponibil la adresa http://ec.europa.eu/internal_market/iprenforcement/docs/damages_en.pdf, p. 3 din capitolul „Analysis, recommendations and best practices” și p. 1-22 și 44-53 din tabelul sinoptic.

( 32 ) A se vedea considerentul (26) al Directivei 2004/48.

( 33 ) C‑99/15, EU:C:2015:768, punctul 27.

( 34 ) Lucrările pregătitoare ale Directivei 2004/48 nu infirmă această concluzie. Într‑adevăr, propunerea inițială a Comisiei prevedea că instanțele naționale trebuiau să aibă posibilitatea de a evalua prejudiciul suferit de titular pe baza unui cuantum forfetar echivalent cu dublul redevenței ipotetice, precizând totodată că un astfel de cuantum forfetar nu ar fi constituit daune interese punitive [Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind măsurile și procedurile destinate să asigure respectarea drepturilor de proprietate intelectuală din 30 ianuarie 2003, COM(2003) 46 final, p. 25 și p. 43]. Având în vedere caracterul minimal al armonizării instituite de această directivă, adoptarea unei formulări mai puțin restrictive în versiunea finală a articolului 13 alineatul (1) litera (b) din aceasta nu privează totuși, în niciun caz, statele membre de posibilitatea de a autoriza instanțele lor naționale să procedeze în acest fel.

( 35 ) Problema dacă, în special, articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2004/48 permite stabilirea daunelor interese prin majorarea redevenței ipotetice, stabilite conform celui de al doilea paragraf litera (b) al acestei dispoziții, cu o sumă destinată să compenseze prejudiciul moral face obiectul unei întrebări preliminare din cauza Liffers (C‑99/15), aflată pe rolul Curții. Avocatul general Wathelet a propus să se răspundă afirmativ la această întrebare (Concluziile prezentate în cauza Liffers, C‑99/15, EU:C:2015:768).

( 36 ) A se vedea în acest sens considerentul (17) al Directivei 2004/48, care subliniază importanța stabilirii cuantumului despăgubirii în funcție de caracteristicile fiecărui caz în parte. În principiu, taxa suplimentară forfetară aplicată cuantumului redevenței uzuale, pe care trebuie să o plătească contravenientul care se află în culpă astfel încât să compenseze integral prejudiciul adus titularului, va fi mai ridicată decât taxa suplimentară forfetară care, după caz, poate fi impusă în temeiul articolului 94 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2100/94 cu scopul de a repara doar prejudiciul datorat nep