În conformitate cu dispozițiile articolului 44 alineatul (1) litera (c) coroborate cu dispozițiile articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură din 1991, invocarea de motive noi ulterior depunerii cererii introductive este interzisă, cu excepția cazului în care aceste motive se bazează pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul procedurii. Cu toate acestea, un motiv care constituie dezvoltarea unui motiv enunțat anterior, explicit sau implicit, în cererea introductivă și care prezintă o legătură strânsă cu acesta trebuie declarat admisibil.

Astfel, dreptul, recunoscut în anexa II la Regulamentul nr. 211/2011, al organizatorilor propunerii de inițiativă de a furniza informații suplimentare privind obiectul, obiectivele și contextul acestei propuneri, și chiar un proiect de act juridic al Uniunii, are drept corolar obligația Comisiei de a examina informațiile menționate, cu același titlu ca orice altă informație furnizată în temeiul anexei menționate, în conformitate cu principiul bunei administrări, care implică obligația instituției competente de a examina, cu atenție și cu imparțialitate, toate elementele relevante ale cauzei. În consecință, independent chiar de aspectul dacă informațiile solicitate, furnizate în registru sunt suficiente, pentru a aprecia dacă propunerea în litigiu îndeplinește condițiile de înregistrare enunțate la articolul 4 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 211/2011, Comisia trebuie să examineze informațiile suplimentare.

Rezultă din textul articolului 4 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 211/2011 privind inițiativa cetățenească că Comisia trebuie să efectueze o primă examinare a elementelor de care dispune pentru a aprecia dacă propunerea de inițiativă cetățenească nu se află în mod vădit în afara sferei sale de competență, precizându‑se că o examinare mai completă este prevăzută în cazul înregistrării propunerii. Astfel, articolul 10 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 211/2011 prevede că, la primirea unei inițiative cetățenești europene, Comisia, în termen de trei luni, își prezintă, într‑o comunicare, concluziile juridice și politice privind inițiativa menționată, acțiunile pe care intenționează să le întreprindă, dacă este cazul, și motivele acțiunilor sau ale refuzului de a acționa.

Rezultă că legiuitorul Uniunii nu ar putea adopta, fără a încălca articolul 4 alineatul (2) TUE, un act care ar defini regiuni cu minoritate națională care au vocația să beneficieze de o atenție deosebită în cadrul politicii de coeziune a Uniunii, pe baza unor criterii autonome și, prin urmare, fără a ține cont de situația politică, administrativă și instituțională existentă în statele membre în cauză. În plus, chiar presupunând că regiunile cu minoritate națională pot corespunde unor unități administrative existente în statele membre în cauză sau unor agregate ale unor asemenea unități, menținerea caracteristicilor etnice, culturale, religioase sau lingvistice specifice ale acestor regiuni nu este un scop care ar putea justifica adoptarea unui act juridic al Uniunii pe baza articolelor 174 TFUE, 176 TFUE, 177 TFUE și 178 TFUE.

Potrivit articolului 2 TUE, Uniunea se întemeiază pe respectarea drepturilor omului, inclusiv a drepturilor persoanelor care aparțin minorităților. În plus, articolul 21 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene interzice orice discriminare pe motive de apartenență la o minoritate națională. Or, articolul 6 alineatul (1) TUE prevede că Uniunea recunoaște drepturile, libertățile și principiile enunțate în cartă, care are aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor, iar articolul 51 alineatul (1) din carta menționată precizează că dispozițiile acesteia se adresează instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, cu respectarea principiului subsidiarității, precum și statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. În consecință, în exercitarea competenței lor partajate în materie de coeziune economică, socială și teritorială, Uniunea și statele membre nu trebuie să discrimineze persoanele și populațiile ca urmare a apartenenței lor la o minoritate națională.

În această privință, nici articolul 2 TUE, nici articolul 21 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale, nici vreo altă dispoziție a dreptului Uniunii care are ca obiect combaterea discriminărilor, în special dispozițiile întemeiate pe apartenența la o minoritate națională, nu pot permite Comisiei să propună, în cadrul politicii de coeziune a Uniunii, un act juridic al Uniunii care să vizeze să prevină orice decalaj sau orice întârziere în dezvoltarea economică a regiunilor cu minoritate națională în raport cu regiunile înconjurătoare, ca urmare a handicapului pe care l‑ar constitui, pentru primele, caracteristicile lor etnice, culturale, religioase sau lingvistice specifice. Mai precis, în timp ce articolul 174 al treilea paragraf TFUE constată că regiunile cele mai nordice cu densitate foarte scăzută a populației, precum și regiunile insulare, transfrontaliere și muntoase sunt afectate de un handicap natural sau demografic corespunzător insularității lor, caracterului lor transfrontalier, reliefului lor, izolării lor, densității populației lor scăzute sau foarte scăzute, acesta nu menționează regiunile ale căror caracteristici etnice, culturale, religioase sau lingvistice diferă de cele ale regiunilor înconjurătoare.

(a se vedea punctele 82-84 și 86)