CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

MELCHIOR WATHELET

prezentate la 24 octombrie 2013 ( 1 )

Cauza C‑616/11

T‑Mobile Austria GmbH

împotriva

Verein für Konsumenteninformation

[cerere de decizie preliminară formulată de Oberster Gerichtshof (Austria)]

„Apropierea legislațiilor — Servicii de plată — Interzicere generală a perceperii de comisioane administrative pentru utilizarea unui instrument de plată — Contract între un operator de telefonie digitală și persoane fizice”

I – Introducere

1. Prezenta cerere de decizie preliminară privește posibilitatea acordată statelor membre prin articolul 52 alineatul (3) din Directiva 2007/64/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 noiembrie 2007 privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 97/7/CE, 2002/65/CE, 2005/60/CE și 2006/48/CE și de abrogare a Directivei 97/5/CE ( 2 ) (denumită în continuare „directiva”) de a interzice sau de a limita practica de supratarifare, cunoscută frecvent sub denumirea engleză „surcharging”.

2. Prin supratarifare, întreprinderile‑beneficiare ale plății impun comisioane clienților‑plătitori pentru utilizarea unui anumit instrument de plată. Această practică are ca scop să transfere în sarcina clientului‑plătitor costul utilizării, printre altele, a cardurilor de credit sau a cardurilor de debit.

3. Prin intermediul întrebărilor adresate, instanța de trimitere urmărește să se stabilească dacă articolul 52 alineatul (3) din directivă se aplică societăților de telefonie mobilă, dacă un virament de fonduri este un instrument de plată în sensul directivei și dacă interdicția generală de supratarifare aplicabilă în Austria este în conformitate cu acest articol.

II – Cadrul juridic

A – Dreptul Uniunii

4. Articolul 1 din directivă prevede: „(1) Prezenta directivă stabilește normele în conformitate cu care statele membre disting următoarele șase categorii de prestatori de servicii de plată: (a) instituții de credit în sensul articolului 4 punctul 1 litera (a) din Directiva 2006/48/CE; (b) instituții emitente de monedă electronică în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2000/46/CE; (c) instituții de cecuri poștale care sunt îndreptățite, în conformitate cu legislația națională, să presteze servicii de plată; (d) instituții de plată în sensul prezentei directive; (e) Banca Centrală Europeană [(BCE)] și băncile centrale naționale, atunci când nu acționează în calitatea lor de autoritate monetară sau în calitate de alte autorități publice; (f) statele membre sau autoritățile lor regionale sau locale, atunci când nu acționează în calitatea lor de autorități publice. (2) Prezenta directivă stabilește, de asemenea, norme în materie de transparență a condițiilor și a cerințelor în materie de informare privind serviciile de plată, precum și în materie de drepturi și obligații respective ale utilizatorilor serviciilor de plată și ale prestatorilor de servicii de plată în contextul prestării de servicii de plată ca ocupație sau activitate comercială obișnuită.”

5. Potrivit articolului 4 din această directivă, intitulat „Definiții”: „În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții: […] 3. prin «serviciu de plată» se înțelege una dintre activitățile comerciale enumerate în anexă; […] 5. prin «operațiune de plată» se înțelege acțiunea, inițiată de plătitor sau de beneficiarul plății, de a plasa, transfera sau retrage fonduri, indiferent de eventualele obligații subiacente existente între plătitor și beneficiarul plății; […] 7. prin «plătitor» se înțelege persoana fizică sau juridică care este titularul unui cont de plăți și care autorizează un ordin de plată din acel cont de plăți sau, în cazul în care nu este vorba de un cont de plăți, persoana fizică sau juridică care dă un ordin de plată; 8. prin «beneficiar al plății» se înțelege persoana fizică sau juridică care este destinatarul vizat al fondurilor care au făcut obiectul unei operațiuni de plată; 9. prin «prestator de servicii de plată» se înțelege entitățile menționate la articolul 1 alineatul (1) și persoanele fizice și juridice care beneficiază de derogare în temeiul articolului 26; 10. prin «utilizator al serviciilor de plată» se înțelege persoana fizică sau juridică care folosește un serviciu de plată în calitate de plătitor, de beneficiar al plății sau în ambele calități; […] 16. prin «ordin de plată» se înțelege orice dispoziție a plătitorului sau a beneficiarului plății către prestatorul său de servicii de plată prin care se solicită executarea unei operațiuni de plată; […] 19. prin «autentificare» se înțelege procedura care permite prestatorului de servicii de plată să verifice utilizarea unui instrument de plată specific, inclusiv elementele sale de securitate personalizate; […] 23. prin «instrument de plată» se înțelege orice dispozitiv (dispozitive) personalizat(e) și/sau orice serie de proceduri convenite între utilizatorul serviciilor de plată și prestatorul de servicii de plată și folosit de utilizatorul serviciilor de plată pentru a iniția un ordin de plată; […]”

6. În titlul IV din directivă, care se referă la drepturi și obligații privind prestarea și utilizarea serviciilor de plată, articolul 52 din directiva menționată, intitulat „Comisioane aplicabile”, prevede la alineatul (3): „(3) Prestatorul de servicii de plată nu împiedică beneficiarul plății să solicite din partea plătitorului un comision sau să îi ofere o reducere pentru utilizarea unui instrument de plată. Cu toate acestea, statele membre pot interzice sau limita dreptul de a solicita comisioane, luând în considerare nevoia de a încuraja concurența și de a promova utilizarea de instrumente de plată eficiente.”

7. Domeniul de aplicare al articolului 52 alineatul (3) din directivă este precizat în considerentul (42) al acesteia din urmă astfel: „Pentru a promova transparența și concurența, prestatorul de servicii de plată nu ar trebui să împiedice beneficiarul plății să perceapă plătitorului comisioane legate de utilizarea unui instrument de plată specific. Deși beneficiarul plății ar trebui să fie liber să perceapă comisioane legate de utilizarea unui anumit instrument de plată, statele membre pot decide dacă să interzică sau să limiteze orice astfel de practici în cazurile în care, în opinia lor, acest lucru este justificat pe motivul unei tarifări abuzive sau al unei tarifări care ar putea avea un efect negativ asupra folosirii unui anumit instrument de plată, ținând seama de nevoia de a încuraja concurența și utilizarea unor instrumente de plată eficiente.”

8. În titlul VI din directivă, intitulat „Dispoziții finale”, articolul 86 din aceasta, intitulat „Armonizare completă”, prevede: „(1) Fără a aduce atingere articolului 30 alineatul (2), articolului 33, articolului 34 alineatul (2), articolului 45 alineatul (6), articolului 47 alineatul (3), articolului 48 alineatul (3), articolului 51 alineatul (2), articolului 52 alineatul (3), articolului 53 alineatul (2), articolului 61 alineatul (3), articolului 72 și articolului 88, în măsura în care prezenta directivă include dispoziții armonizate, statele membre nu pot să mențină sau să introducă alte dispoziții decât cele stabilite în prezenta directivă. […]”

B – Dreptul austriac

9. Potrivit instanței de trimitere, directiva a fost transpusă în dreptul austriac prin Legea privind serviciile de plată (Zahlungsdienstegesetz, BGBl. I, 66/2009, denumită în continuare „ZaDiG”), care a intrat în vigoare la 1 noiembrie 2009.

10. Articolul 1 alineatul 1 din ZaDiG, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede: „Prezenta lege federală stipulează condițiile în care persoanele au dreptul să presteze în Austria servicii de plată în scop comercial (prestatori de servicii de plată) și reglementează drepturile și obligațiile prestatorilor de servicii de plată stabiliți în Austria și ale utilizatorilor de servicii de plată stabiliți în Austria, precum și accesul la sistemele de plată.”

11. Articolul 27 alineatul 6 din ZaDiG, intitulat „Comisioane”, transpune în dreptul austriac articolul 52 alineatul (3) din directivă și prevede următoarele: „Prestatorul de servicii de plată nu împiedică beneficiarul plății să ofere plătitorului o reducere pentru utilizarea unui anumit instrument de plată. În schimb, perceperea de comisioane de către beneficiarul plății în cazul utilizării unui anumit instrument de plată nu este admisibilă.”

III – Litigiul principal și întrebările preliminare

12. T‑Mobile Austria GmbH (denumită în continuare „T‑Mobile Austria”) este unul dintre furnizorii de telefonie mobilă din Austria. În această calitate, încheie contracte de telecomunicații cu consumatorii în care sunt prevăzute condiții contractuale generale actualizate permanent, care conțin următoarea clauză, în versiunea în vigoare în luna noiembrie 2009 (denumită în continuare „clauza în litigiu”): „Articolul 23 […] 1.2 Toate modalitățile de plată sunt recunoscute în vederea stingerii datoriei, dar pentru plățile prin virament sau prin internet percepem un comision de procesare potrivit dispozițiilor tarifare care vă sunt aplicabile.”

13. În temeiul acestei clauze, în cazul în care un client se abonează la tariful „Call Europe” și îl utilizează, el trebuie să plătească suplimentar trei euro dacă optează pentru „plata fără debitare directă sau prin card de credit”, ceea ce include în special plata prin virament sau prin serviciul bancar online („Telebanking”).

14. Prin intermediul acțiunii principale, Verein für Konsumenteninformation, o asociație a consumatorilor, a solicitat să se interzică T‑Mobile Austria, pe de o parte, să introducă clauza în litigiu în contractele pe care aceasta le încheie cu clienții săi și, pe de altă parte, să invoce clauza respectivă în cadrul contractelor existente. În susținerea acțiunii sale, Verein für Konsumenteninformation a arătat că clauza în litigiu era contrară dispozițiilor imperative ale articolului 27 alineatul 6 a doua teză din ZaDiG.

15. T‑Mobile Austria a solicitat respingerea acțiunii, susținând, mai întâi, că nu se încadra în domeniul de aplicare al directivei și al ZaDiG, întrucât nu era un „prestator de servicii de plată”, ci un operator de telefonie mobilă. În continuare, aceasta a susținut că un formular de virament nu se circumscria, în lipsa unui element de securitate personalizat, noțiunii „instrument de plată” în sensul articolului 4 punctul 23 din directivă. În sfârșit, transpunerea articolului 52 alineatul (3) din directivă prin articolul 27 alineatul 6 a doua teză din ZaDiG nu ar fi în conformitate cu directiva, întrucât legiuitorul austriac ar fi omis să motiveze, pentru motivele menționate la articolul 52 alineatul (3) amintit, interdicția de a aplica comisioane pentru utilizarea anumitor instrumente de plată.

16. Prima instanță a admis toate cererile formulate de Verein für Konsumenteninformation și hotărârea a fost confirmată în apel. Instanța de apel a considerat că formularul de virament nu constituia un instrument de plată în sensul articolului 4 punctul 23 din directivă, însă a constatat că articolul 52 alineatul (3) din directivă era exceptat de la armonizarea completă, astfel încât legiuitorul național ar putea să prevadă o interdicție generală de a aplica comisioane suplimentare, precum cea instituită la articolul 27 alineatul 6 din ZaDiG, care să acopere atât instrumentele de plată în sensul directivei, cât și alte metode de plată, cum ar fi formularele de virament. Pe de altă parte, instanța de apel a considerat că această interdicție răspundea obiectivului vizat la articolul 52 alineatul (3) ultima teză din directivă, de a încuraja concurența și buna funcționare a sistemului tarifar.

17. Împotriva acestei decizii, T‑Mobile Austria a declarat recurs la Oberster Gerichtshof (Austria). Constatând că problemele ridicate de litigiul principal nu au fost încă soluționate de Curte, instanța de trimitere, ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern, a suspendat judecarea cauzei și a adresat Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 52 alineatul (3) din Directiva 2007/64/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 noiembrie 2007 privind serviciile de plată în cadrul pieței interne trebuie interpretat în sensul că este aplicabil și raportului contractual dintre un operator de telefonie mobilă, în calitate de beneficiar al plății, și clientul său privat (consumatorul), în calitate de plătitor? 2) Un formular de virament semnat personal de plătitor, respectiv procedura bazată pe un formular de virament semnat prin care se emit ordine de transfer de fonduri, precum și procedura convenită de emitere de ordine de transfer de fonduri prin serviciul bancar online („Telebanking”) trebuie considerate «instrumente de plată» în sensul articolului 4 [punctul] 23 și al articolului 52 alineatul (3) din Directiva 2007/64/CE? 3) Articolul 52 alineatul (3) din Directiva 2007/64/CE trebuie interpretat în sensul că se opune aplicării dispozițiilor unei legislații naționale care prevăd o interdicție generală de percepere a unor comisioane de către beneficiarul plății, interdicție care, în special, nu diferențiază între diferitele instrumente de plată?”

IV – Procedura în fața Curții

18. Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la grefa Curții la 30 noiembrie 2011. T‑Mobile Austria, Verein für Konsumenteninformation, guvernele austriac, german, francez, italian și portughez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. În ședința din 11 septembrie 2013 Verein für Konsumenteninformation, guvernele austriac și german, precum și Comisia au prezentat observații orale.

V – Analiză

A – Cu privire la prima întrebare preliminară

19. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă posibilitatea acordată statelor membre, prin articolul 52 alineatul (3) a doua teză din directivă, de a interzice sau de a limita perceperea unor comisioane se aplică raportului contractual dintre un operator de telefonie mobilă și clientul acestuia.

1. Cu privire la admisibilitate

20. Verein für Konsumenteninformation consideră că nu trebuie să se răspundă la această întrebare, întrucât un răspuns nu este „necesar”, în sensul articolului 267 TFUE, pentru ca instanța de trimitere să poată soluționa litigiul principal. Acesta apreciază că are calitate procesuală independent de aplicabilitatea articolului 52 alineatul (3) din directivă raportului contractual dintre T‑Mobile Austria și clienții săi și că ea îi este conferită de dreptul public austriac, care îi permite să introducă acțiuni în încetare pentru protecția consumatorilor.

21. Acest argument nu poate fi primit. Astfel cum rezultă în mod clar din jurisprudența Curții, „răspunderea pentru aprecierea pertinenței și a necesității întrebării preliminare aparține, în principiu, numai instanței care dispune trimiterea preliminară” ( 3 ), cu excepția cazului în care „este evident că interpretarea dreptului [Uniunii] solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate” ( 4 ).

22. Argumentul invocat de Verein für Konsumenteninformation nu se încadrează în excepția menționată. În plus, considerațiile acestuia cu privire la calitatea sa procesuală nu sunt deloc relevante pentru aprecierea necesității întrebării preliminare. Deși calitatea respectivă îi este conferită de dreptul public austriac, pentru instanța națională ar rămâne totuși util să se stabilească dacă articolul 52 alineatul (3) din directivă se aplică în cazul în care beneficiarul plății, în speță T‑Mobile Austria, este un operator de telefonie mobilă și ar putea, în această calitate, să nu intre sub incidența domeniului de aplicare al directivei.

23. În consecință, prima întrebare trebuie considerată admisibilă.

2. Cu privire la fond

24. Potrivit T‑Mobile Austria, un raport contractual nu poate face obiectul directivei decât dacă intră în domeniul de aplicare material al acesteia. Pe această bază, T‑Mobile Austria apreciază că raporturile contractuale stabilite de operatorii de telefonie mobilă ar trebui să fie excluse din domeniul de aplicare al directivei, inclusiv din cel al articolului 52 alineatul (3) din directivă, din moment ce acești operatori nu sunt prestatori de servicii de plată în sensul articolului 1 alineatul (1) din directivă și din moment ce ei nu furnizează servicii de plată în sensul articolului 4 punctul 3 din directiva menționată.

25. T‑Mobile Austria concluzionează că, întrucât raporturile contractuale cu clienții săi nu au caracterul unui serviciu de plată, directiva nu i se aplică având în vedere articolul 2 alineatul (1) din aceasta, potrivit căruia directiva „se aplică serviciilor de plată prestate în cadrul [Uniunii Europene]”.

26. În schimb, Verein für Konsumenteninformation, guvernele austriac, german, francez, italian și portughez, precum și Comisia consideră în unanimitate că articolul 52 alineatul (3) din directivă se aplică raporturilor contractuale dintre T‑Mobile Austria și clienții săi.

27. Potrivit acestora, aplicabilitatea rezultă în mod clar din textul articolului menționat, care, pe de o parte, interzice prestatorului de servicii de plată să îl împiedice pe beneficiarul plății să îi aplice plătitorului un comision sau să îi ofere o reducere pentru utilizarea unui anumit instrument de plată și, pe de altă parte, permite statelor membre să interzică sau să limiteze dreptul beneficiarului plății de a solicita plătitorului un comision pentru utilizarea unui instrument de plată în scopul de a încuraja concurența și de a promova utilizarea unor instrumente de plată eficiente.

28. În opinia noastră, nu există nicio îndoială că T‑Mobile Austria este un beneficiar al plății în sensul articolului menționat, aspect pe care ea nu îl contestă. Potrivit articolului 4 punctul 8 din directivă, prin „beneficiar al plății” se înțelege „persoana [...] juridică care este destinatarul vizat al fondurilor care au făcut obiectul unei operațiuni de plată”. În consecință, în calitatea sa de creditor al plăților efectuate de clienții săi, T‑Mobile Austria este beneficiarul acestor plăți în sensul articolului menționat și al articolului 52 alineatul (3) din directivă.

29. Nu există de asemenea nicio îndoială că clienții T‑Mobile Austria sunt plătitori în sensul directivei, care îi definește la articolul 4 punctul 7 drept „persoan[ele] fizic[e] sau juridic[e] care [sunt] titular[ii] unui cont de plăți și care autorizează un ordin de plată din acel cont de plăți sau, în cazul în care nu este vorba de un cont de plăți, persoan[ele] fizic[e] sau juridic[e] care d[au] un ordin de plată”. În consecință, transferând fonduri către T‑Mobile Austria prin plata facturilor de telefonie mobilă, clienții acesteia sunt „plătitori” în sensul directivei.

30. Astfel cum subliniază Comisia, deși este adevărat că prima teză a articolului 52 alineatul (3) din directivă nu vizează în mod direct decât relația dintre furnizorul de servicii de plată și beneficiarul plății, primul neputându‑l împiedica pe cel de al doilea să aplice un comision sau să ofere o reducere plătitorului „pentru utilizarea unui instrument de plată”, aceasta reglementează de asemenea prin însăși natura sa, fie și indirect, relația dintre beneficiarul plății și plătitor.

31. În ceea ce privește a doua teză a dispoziției menționate, ea oferă statelor membre posibilitatea de a interzice sau de a limita dreptul de a solicita comisioane și, prin urmare, le permite să reglementeze în mod direct relația dintre beneficiarul plății, în speță T‑Mobile Austria, și plătitor, în speță clientul acesteia, în cazul în care, astfel cum se menționează în considerentul (42) al directivei, „în opinia lor, acest lucru este justificat pe motivul unei tarifări abuzive sau al unei tarifări care ar putea avea un efect negativ asupra folosirii unui anumit instrument de plată”.

32. Din cele ce precedă rezultă că, în contextul articolului 52 alineatul (3) din directivă, practica de a impune comisioane pentru utilizarea unui anumit instrument de plată privește în orice caz și în principal relația dintre beneficiarul plății și plătitor. În plus, astfel cum arată Comisia, nu vedem cum ar putea statele membre să exercite în mod efectiv posibilitatea care le este conferită prin articolul 52 alineatul (3) din această directivă dacă în discuție ar intra numai relația dintre beneficiarul plății și prestatorul serviciului său de plată.

33. Prin urmare, împărtășim poziția susținută de Verein für Konsumenteninformation, de guvernele austriac, german, francez, italian și portughez, precum și de Comisie.

34. În consecință, propunem Curții să răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 52 alineatul (3) din directivă se aplică raportului contractual dintre un operator de telefonie mobilă, în calitate de beneficiar al plății, și clientul său (consumatorul), în calitate de plătitor.

B – Cu privire la a doua întrebare preliminară

35. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, pe de o parte, „un formular de virament semnat personal de plătitor, respectiv procedura bazată pe un formular de virament semnat prin care se emit ordine de transfer de fonduri”, și, pe de altă parte, procedura de emitere de ordine de transfer prin serviciul bancar online („Telebanking”) constituie „instrumente de plată” în sensul articolului 4 punctul 23 și al articolului 52 alineatul (3) din directivă.

36. Trebuie remarcată încă de la început o diferență lingvistică între versiunea în limba germană și versiunea în limba franceză a directivei. În timp ce versiunea în limba franceză definește „instrumentul de plată” drept „orice dispozitiv (dispozitive) personalizat(e) și/sau orice serie de proceduri”, versiunea în limba germană utilizează adjectivul „personalizat(e)” pentru a descrie atât dispozitivul, cât și seria de proceduri („jedes personalisierte Instrument und/oder jeden personalisierten Verfahrensablauf” ( 5 )). Alte versiuni, precum cea în limba engleză și cea în limba greacă, pot fi citite în ambele sensuri ( 6 ).

37. Acestea fiind spuse, diferența lingvistică menționată nu afectează analiza noastră. Indiferent dacă este vorba despre „un element” sau despre „o serie de proceduri”, formularul de virament pe hârtie și ordinul de transfer online pot fi personalizate: în primul caz prin aplicarea semnăturii olografe, iar în al doilea caz prin utilizarea unor elemente de securitate personalizate [de exemplu un cod PIN (număr de identificare personală)]. În acest fel, ambele sunt în măsură să îndeplinească atât cerințele din versiunea în limba germană, cât și pe cele din versiunea în limba franceză a directivei.

38. În ceea ce privește problema dacă formularul de virament semnat în mod corespunzător și emiterea unor ordine de transfer online sunt „instrumente de plată” în sensul directivei, există o divergență de opinii între părți.

39. În ceea ce privește formularul de virament semnat în mod corespunzător, Verein für Konsumenteninformation, guvernele austriac, francez, italian și portughez, precum și Comisia afirmă că acesta constituie un „instrument de plată” în sensul articolului 4 punctul 23 din directivă, care este utilizat, pe baza unui acord între prestator și utilizatorul de servicii de plată, pentru a angaja o operațiune de plată în sensul articolului 4 punctul 16 din această directivă, și anume pentru a iniția un transfer de fonduri. Condiția privind personalizarea este îndeplinită la momentul aplicării semnăturii olografe a plătitorului pe formular, ceea ce permite ca originea ordinului de plată să fie atribuită utilizatorului serviciului de plată.

40. Referitor la personalizare, Comisia constată că modul de redactare a articolului 4 punctul 23 din directivă nu permite să se concluzioneze că este imperativ să existe un element de securitate personalizat suplimentar față de semnătura olografă pentru ca formularul de virament semnat în mod corespunzător să constituie un instrument de plată în sensul acestei directive.

41. Guvernul francez mai arată că, având în vedere obiectivul directivei, care vizează crearea unei piețe unice a serviciilor de plată în Uniune, nu se poate susține în mod valabil că legiuitorul Uniunii a intenționat să excludă din noțiunea „instrument de plată” mijloace de plată atât de comune precum procedura de virament.

42. Dimpotrivă, T‑Mobile Austria și guvernul german se opun acestei interpretări a articolului 4 punctul 23 din directivă. T‑Mobile Austria apreciază că existența unui „instrument de plată” presupune un element de securitate și că acest criteriu nu este îndeplinit numai prin simpla semnătură olografă pe un formular de virament. Potrivit T‑Mobile Austria, personalizarea instrumentului de plată trebuie să fie realizată înainte de aplicarea semnăturii, ceea ce înseamnă că instrumentul de plată trebuie să fie personalizat chiar în lipsa unei semnături.

43. În ceea ce privește guvernul german, acesta consideră că formularul de virament nu este nici un dispozitiv, nici o serie de proceduri în sensul articolului 4 punctul 23 din directiva respectivă. Acesta invocă mai multe dispoziții ale directivei în care termenul „instrument de plată” este utilizat într‑un mod care ar demonstra că nu include formularele de virament.

44. Astfel, acest guvern face trimitere, printre alte dispoziții, la articolul 57 din directivă, potrivit căruia prestatorul de servicii de plată „emite” utilizatorului de servicii de plată un instrument de plată și se asigură că „elementele de securitate personalizate ale instrumentului de plată nu sunt accesibile altor părți cu excepția utilizatorului serviciilor de plată” ( 7 ), și la articolul 55 alineatul (2) din aceeași directivă, referitor la blocarea instrumentului de plată pentru motive justificate în mod obiectiv, legate de securitatea instrumentului de plată (de exemplu în cazul unei utilizări neautorizate sau frauduloase).

45. Prin urmare, în opinia guvernului german, utilizarea termenului „instrument de plată” exclude aplicarea acestuia în cazul formularelor de virament. Astfel, potrivit guvernului respectiv, un formular de virament nu determină, de la bun început, nicio eliberare a unui instrument de plată pentru utilizatorul serviciilor de plată și nu necesită utilizarea unor elemente de securitate personalizate, precum în cazul unui card de credit. În plus, blocarea formularului de virament nici nu poate fi concepută.

46. În ședință, guvernul german – T‑Mobile Austria neparticipând la aceasta – și‑a menținut poziția și a explicat că, în opinia sa, un formular de virament constituie un ordin de plată în sensul articolului 4 punctul 16 din directivă, însă nu constituie un instrument de plată în sensul articolului 4 punctul 23 din directivă.

47. În ceea ce privește emiterea unor ordine de transfer online („Telebanking”), Verein für Konsumenteninformation, guvernele austriac, german, francez, italian și portughez, precum și Comisia susțin că aceasta are caracteristicile constitutive ale unui instrument de plată prevăzute la articolul 4 punctul 23 din directivă. În special, aceasta urmează o procedură specifică în cadrul căreia utilizatorul de servicii de plată accesează o platformă electronică. Personalizarea unei astfel de proceduri este, în general, garantată de elementele de siguranță și de autentificare. Aceasta este situația în speță, întrucât instanța de trimitere confirmă faptul că plătitorul este obligat să introducă un cod PIN pentru a accesa platforma electronică și un cod TAN (număr de tranzacție) care este necesar pentru a autentifica ordinul de plată.

48. Dimpotrivă, T‑Mobile Austria consideră că nici emiterea unor ordine de transfer online nu constituie un instrument de plată.

49. În opinia noastră, răspunsul la a doua întrebare preliminară trebuie să fie afirmativ. Astfel, viramentul, indiferent dacă este inițiat printr‑un formular de virament semnat în mod corespunzător sau pe cale electronică (ceea ce instanța de trimitere numește „Telebanking”), este vizat atât la punctul 3, cât și la punctul 23 ale articolului 4 din directivă.

50. Este adevărat că instanța de trimitere solicită în mod formal Curții să se pronunțe nu cu privire la metoda transferului de fonduri în ansamblul său, ci cu privire la formularul de virament semnat și cu privire la emiterea de ordine de transfer online. Or, un formular de virament semnat și remis prestatorului de servicii de plată sau un ordin de transfer online va fi într‑o măsură mai mică „[un] dispozitiv (dispozitive) personalizat(e) și/sau orice serie de proceduri convenite între utilizatorul serviciilor de plată și prestatorul de servicii de plată și folosit de utilizatorul serviciilor de plată pentru a iniția un ordin de plată” ( 8 ) decât ordinul de plată propriu‑zis, și anume „[o] dispoziție a plătitorului […] către prestatorul său de servicii de plată prin care se solicită executarea unei operațiuni de plată” ( 9 ).

51. Totuși, în opinia noastră, dincolo de formularea utilizată de instanța de trimitere, întrebarea adresată de aceasta se referă la aspectul dacă toate demersurile care permit efectuarea unui transfer de fonduri, și anume aplicarea semnăturii olografe pe buletinul de virament și remiterea sa prestatorului de servicii de plată sau emiterea unui ordin de transfer de fonduri prin mijloace electronice, constituie un „instrument de plată” în sensul directivei.

52. Acestea fiind precizate, apreciem că directiva se aplică viramentelor, indiferent dacă sunt inițiate printr‑un formular semnat personal de plătitor sau pe cale electronică. Astfel, la articolul 4 punctul 3, aceasta definește „serviciul de plată” drept „una dintre activitățile comerciale enumerate în anexă”, la al cărei punct 3 se menționează „[e]xecutarea de operațiuni de plată, inclusiv transferul de fonduri într‑un cont de plăți deschis la prestatorul serviciilor de plată al utilizatorului sau la un alt prestator de servicii de plată [...] executarea transferurilor‑credit, inclusiv a ordinelor de plată programată”.

53. În continuare, viramentul îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 4 punctul 23 din directivă întrucât constituie o serie de proceduri pentru care se utilizează fie calea electronică, fie un suport de hârtie, ce permit utilizatorului serviciilor de plată și plătitorului să ordone prestatorului de servicii de plată, în mod frecvent o bancă, să transfere fonduri din contul lor în contul deschis de beneficiarul plății la propriul prestator de servicii de plată.

54. Faptul că viramentul este recunoscut drept un instrument de plată este confirmat de practica BCE de a enumera viramentele („credit transfers”) printre instrumentele de plată din Spațiul unic de plăți în euro [Single European Payments Area (SEPA)] ( 10 ).

55. Această concluzie este susținută și de studiul recent numit „de impact” din 24 iulie 2013 (denumit în continuare „studiul de impact”), care însoțește Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 2002/65/CE, 2013/36/UE și 2009/110/CE și de abrogare a Directivei 2007/64/CE [COM(2013) 547 final (denumită în continuare „propunerea de directivă”)] ( 11 ).

56. Acest studiu de impact, care în prezent este disponibil numai în limba engleză, caracterizează în mod repetat viramentele („credit transfers”) ca instrumente de plată, constatând, de exemplu, că „[c]ardurile de plată, urmată de viramente și de debitările directe, sunt cele mai populare instrumente de plată în bani nelichizi din Uniunea Europeană” ( 12 ).

57. Trebuie amintit în acest moment că articolul 52 alineatul (3) din directivă privește dreptul beneficiarului plății la supratarifare („surcharging”), mai precis dreptul beneficiarului plății de a transfera în sarcina clientului‑plătitor costurile suportate ca urmare a alegerii făcute de către acesta în legătură cu un anumit instrument de plată.

58. Astfel cum arată studiul de impact, suprafacturarea este foarte obișnuită la utilizarea de carduri de plată ( 13 ). Această constatare se regăsește și în considerentul (63) al propunerii de directivă ( 14 ), însă faptul că fenomenul suprafacturării se aplică în special la utilizarea de carduri de plată și chiar posibilitatea ca articolul 52 alineatul (3) din directivă să fi fost redactat pe baza acestei constatări nu sunt suficiente pentru a exclude celelalte instrumente de plată, precum viramentele, din domeniul de aplicare al acesteia.

59. În orice caz, argumentul guvernului german potrivit căruia formularul de virament semnat nu constituie un instrument de plată, spre deosebire de viramentul inițiat online, nu este convingător. Astfel, după cum a subliniat Comisia în ședință, nu există nicio logică pentru a trata diferit aceste două metode de utilizare a aceluiași instrument de plată, și anume viramentul.

60. Prin urmare, ar trebui să se răspundă la a doua întrebare că un virament de fonduri („credit transfer”) inițiat fie printr‑un formular însoțit de semnătura olografă a plătitorului, fie pe cale electronică („Telebanking”), trebuie considerat un „instrument de plată” în sensul articolului 4 punctul 23 și al articolului 52 alineatul (3) din directivă.

C – Cu privire la a treia întrebare preliminară

61. Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 52 alineatul (3) a doua teză din directivă permite Republicii Austria să instituie, prin articolul 27 alineatul 6 din ZaDiG, o interdicție de suprafacturare generală și, în special, care să nu opereze o distincție între diferitele instrumente de plată.

62. Cu privire la această problemă, Verein für Konsumenteninformation, susținut de guvernele austriac, german, francez, italian și portughez, precum și de Comisie, apreciază că interdicția generală de suprafacturare impusă de articolul 27 alineatul 6 din ZaDiG transpune corect articolul 52 alineatul (3) din directivă în cauză.

63. Astfel, pe de o parte, această dispoziție ar încuraja utilizarea de instrumente de plată eficiente din punctul de vedere al plătitorului, interzicând beneficiarului plății să perceapă comisioane suplimentare, permițându‑i în același timp să ofere reduceri, pentru a încuraja utilizarea instrumentelor pe care le consideră mai eficiente.

64. Pe de altă parte, această dispoziție ar încuraja concurența prin creșterea transparenței tarifare, întrucât perceperea unor comisioane suplimentare legate de utilizarea unui instrument de plată face mai dificilă compararea de către consumatori a ofertelor tarifare existente pe piață.

65. În plus, guvernul german și Comisia consideră că articolul 52 alineatul (3) a doua teză din directivă acordă o marjă largă de apreciere în a alege interzicerea sau limitarea generală a suprafacturării în scopul de a încuraja concurența, de a promova utilizarea unor instrumente de plată eficiente sau de a împiedica orice tarifare abuzivă de către beneficiarul plății.

66. În primul rând, T‑Mobile Austria susține că articolul 52 alineatul (3) din directivă nu permite statelor membre să adopte o interdicție generală, ci doar să interzică perceperea de comisioane pentru utilizarea unui anumit instrument de plată.

67. În al doilea rând, aceasta subliniază că, potrivit articolului 52 alineatul (3) din directivă, o astfel de interdicție trebuie să ia în considerare nevoia de a încuraja concurența și de a promova utilizarea unor instrumente de plată eficiente. Or, o interdicție generală afectează în mod nediferențiat mijloacele de plată eficiente și pe cele ineficiente. În plus, T‑Mobile Austria arată în acest sens că considerentul (42) al directivei precizează că statele membre pot decide să interzică suprafacturarea atunci când, în opinia lor, acest lucru este justificat pentru motivul unei tarifări abuzive sau al unei tarifări care ar putea avea un efect negativ asupra folosirii unui anumit instrument de plată, ceea ce nu este cazul clauzei în litigiu.

68. În al treilea rând, aceasta susține că o interpretare a directivei în lumina dreptului la libertatea de alegere a ocupației și a dreptului de proprietate (articolele 15 și 17 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene) ar trebui să permită facturarea unor costuri suplimentare determinate de modalitățile de plată ineficiente, precum formularele de virament.

69. În ceea ce ne privește, împărtășim poziția susținută de Verein für Konsumenteninformation, de guvernele austriac, german, francez, italian și portughez, precum și de Comisie.

70. La fel ca guvernul german și Comisia, considerăm că textul articolului 52 alineatul (3) din directivă acordă statelor membre o marjă largă de apreciere pentru a decide dacă și cum doresc să exercite posibilitatea de a interzice sau de a limita suprafacturarea. Astfel, a doua teză a alineatului (3) menționat prevede în mod clar că „statele membre pot interzice sau limita dreptul de a solicita comisioane”, cu singura limitare că această măsură trebuie să ia în considerare „nevoia de a încuraja concurența și de a promova utilizarea de instrumente de plată eficiente”.

71. Considerentul (42) al directivei confirmă faptul că intenția legiuitorului Uniunii a fost aceea de a acorda statelor membre o marjă largă de apreciere. Potrivit acestui considerent, „statele membre pot decide să interzică sau să limiteze [suprafacturarea] în cazurile în care, în opinia lor, acest lucru este justificat pe motivul unei tarifări abuzive sau al unei tarifări care ar putea avea un efect negativ asupra folosirii unui anumit instrument de plată” ( 15 ).

72. Prin urmare, statele membre pot să interzică sau să limiteze practica suprafacturării, chiar total, în scopul de a încuraja concurența, de a promova utilizarea unor instrumente de plată eficiente sau de a preveni o tarifare abuzivă.

73. T‑Mobile Austria insistă asupra utilizării formulării „un [anumit] instrument de plată” ( 16 ) care figurează la articolul 52 alineatul (3) prima teză din directivă pentru a susține că o interdicție generală de suprafacturare nu este posibilă. Pe această bază, T‑Mobile Austria susține că directiva nu acordă statelor membre posibilitatea de a interzice sau de a limita suprafacturarea decât cu privire la instrumente de plată specifice și cu condiția ca fiecare interzicere sau limitare să fie decisă „luând în considerare nevoia de a încuraja concurența și de a promova utilizarea unor instrumente de plată eficiente”.

74. În opinia noastră, este logic ca prima teză a articolului 52 alineatul (3) din directivă să se refere la „un [anumit] instrument de plată”, întrucât nu s‑ar putea pune problema de a se interzice prestatorului de servicii de plată să împiedice un beneficiar al plății să practice suprafacturarea numai în cazul în care acesta din urmă ar dori să o aplice la toate instrumentele de plată. Dar corolarul este în mod evident că aceste cuvinte nu sunt utilizate în a doua teză a alineatului respectiv, statele membre având posibilitatea de a stabili în mod liber amploarea interzicerii sau a limitării (de exemplu numai pentru unele instrumente de plată) suprafacturării.

75. În ședință, guvernul austriac a invocat motivele care au determinat legiuitorul austriac să interzică total suprafacturarea. Expunerea de motive privind articolul 27 alineatul 6 din ZaDiG menționează urmărirea transparenței și încurajarea concurenței ( 17 ). Deși este de competența instanței de trimitere să confirme aprecierea instanței de apel, și anume că interdicția generală de suprafacturare a „luat în considerare” în mod suficient considerațiile de interes general menționate la articolul 52 alineatul (3) din directivă ( 18 ), în opinia noastră, legiuitorul austriac a respectat limitele marjei de apreciere care îi este acordată prin acest articol și prin considerentul (42) al directivei. Cu privire la obiectivele de interes general enunțate la articolul 52 alineatul (3) din directivă, credem că sunt utile câteva observații suplimentare.

76. Studiul de impact a arătat că practica suprafacturării a condus frecvent la aplicarea unor tarife abuzive de către anumiți comercianți, și anume la comisioane disproporționat de mari în raport cu costurile suportate de comerciant pentru a încheia tranzacția, în special în cazul în care consumatorii nu puteau evita aceste comisioane suplimentare prin recurgerea la un alt instrument de plată ( 19 ).

77. Potrivit aceluiași studiu, aparent, suprafacturarea a fost de asemenea utilizată mai curând pentru a genera venituri suplimentare decât pentru a transfera în sarcina plătitorului costurile reale pe care prestatorul de servicii de plată al beneficiarului plății i le‑a aplicat la utilizarea unui instrument de plată ( 20 ).

78. Tocmai pentru a evita aceste tipuri de abuzuri și dificultatea enormă de a stabili cu exactitate corelația dintre costurile reale și comisioanele solicitate, articolul 52 alineatul (3) din directivă conferă statelor membre posibilitatea de a interzice pur și simplu suprafacturarea ( 21 ).

79. În speță, se punea problema dacă comisionul de trei euro impus plătitorului de T‑Mobile Austria reprezenta costul real suportat de aceasta din urmă din cauza alegerii plătitorului de a achita factura prin virament. Astfel cum a arătat guvernul francez, comisioanele suportate de un beneficiar care încasează fonduri ca urmare a unui ordin de transfer intern sau european sunt în general foarte reduse, chiar inexistente. Astfel, cu excepția cazului în care ordinul este incomplet, contul beneficiarului plății este creditat în mod automat, fără o intervenție activă din partea prestatorului de servicii de plată.

80. În observațiile sale scrise, T‑Mobile Austria a susținut, dimpotrivă, că procesarea plăților efectuate prin formular de virament determina costuri considerabile, fără a furniza alte explicații. Aceasta nu a oferit explicații nici ca răspuns la argumentele guvernului francez, întrucât nu a participat la ședință.

81. Prin urmare, este posibil ca cei trei euro facturați de T‑Mobile Austria, pe fiecare ordin de virament, să nu fi urmărit transferul în sarcina clienților al comisioanelor pe care le suportă, ci descurajarea acestora din urmă să își achite facturile prin virament întrucât, spre deosebire de ordinele permanente, în special prin debitarea directă, procedura de virament nu permite beneficiarului plății să inițieze operațiunea de plată. Această practică ar fi contrară articolului 52 alineatul (3) din directivă, care autorizează beneficiarii plății fie să perceapă comisioane pentru costurile reale pe care le suportă, fie să ofere reduceri pentru a încuraja plătitorii să utilizeze instrumente de plată mai eficiente din punctul de vedere al beneficiarului plății. În consecință, decizia legiuitorului austriac de a interzice suprafacturarea s‑ar înscrie pe deplin în obiectivul inclus de legiuitorul Uniunii în considerentul (42) al directivei, și anume de a preveni orice tarifare abuzivă.

82. În ceea ce privește încurajarea concurenței menționată la articolul 52 alineatul (3) din directivă, trebuie să se țină seama de interesul public al transparenței tarifare pe care îl protejează o dispoziție precum articolul 27 alineatul 6 din ZaDiG ( 22 ). Astfel, după cum indică guvernul austriac, interdicția generală de suprafacturare se opune posibilității ca o întreprindere să solicite unui client, în cazul utilizării unui anumit instrument de plată, un preț final mai ridicat decât cel pe care aceasta l‑a precizat în comunicarea sa și pe care clientul îl compară cu alte oferte tarifare.

83. De asemenea, trebuie să se țină seama de caracteristicile sectorului în discuție în litigiul principal. Pe operatorii de telefonie mobilă îi caracterizează tocmai o concurență acerbă, în funcție de tarifele abonamentelor, de prețurile pe minut sau de pachetele tarifare. Or, astfel cum arată guvernul austriac, tarifele sunt cele pe care consumatorii le compară în vederea deciziilor de a cumpăra un anumit abonament, iar nu comisioanele aplicabile la utilizarea instrumentelor de plată.

84. În ceea ce privește promovarea unor instrumente de plată eficiente, menționată de asemenea la articolul 52 alineatul (3) din directivă, T‑Mobile Austria insistă în mod întemeiat asupra necesității de a se ține seama atât de interesele beneficiarilor plății, cât și de cele ale plătitorilor. Astfel, deși aceste două grupuri au adesea interese contradictorii, nu există nicio prevedere în directivă care să impună favorizarea intereselor unui grup în raport cu interesele celuilalt.

85. Totuși, nu trebuie să se piardă din vedere faptul că articolul 52 alineatul (3) din directivă, precum și articolul 27 alineatul 6 din ZaDiG permit T‑Mobile Austria să ofere clienților săi reduceri pentru a‑i încuraja să utilizeze instrumentele de plată care, în opinia sa, sunt mai eficiente.

86. Acestea fiind spuse, chiar dacă T‑Mobile Austria consideră debitarea directă drept instrumentul de plată cel eficient, unii plătitori pot să prefere în continuare viramentul pentru motive legate de tipul de cont bancar sau de dorința lor de a verifica factura înainte de plată.

87. Astfel cum arată Verein für Konsumenteninformation, unii consumatori au conturi bancare care nu permit debitări automate sau le permit numai pentru sume foarte mici (cum este cazul studenților sau al persoanelor care beneficiază de „pensia minimă pentru limită de vârstă” etc.). Dacă, în cazul acestora, soldul contului nu este suficient pentru a acoperi debitarea, banca va percepe de la plătitor, iar nu de la beneficiarul plății, comisionul de respingere, ceea ce nu determină niciun cost suplimentar pentru beneficiarul plății. Prin urmare, din punctul de vedere al acestor consumatori, viramentul este instrumentul de plată cel mai eficient. deoarece le permite să aleagă o dată de executare la care există în contul lor un sold suficient pentru a efectua plata cu respectarea termenului stabilit de beneficiarul plății. În plus, spre deosebire de debitarea directă, viramentul permite consumatorului să verifice factura înainte de a o plăti. Cu alte cuvinte, eficiența instrumentului de plată nu trebuie apreciată numai din punctul de vedere al beneficiarului plății.

88. Pe de altă parte, o dispoziție precum articolul 27 alineatul 6 din ZaDiG, dat fiind că reglementează normele și practicile necesare pentru exercitarea libertății de alegere a ocupației în respectul față de concurență, de eficiența plăților și de consumator, nu poate aduce atingere, astfel cum susține T‑Mobile Austria, drepturilor sale fundamentale, în special dreptului la proprietate și dreptului la libertatea de alegere a ocupației prevăzute la articolele 15 și 17 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

89. Argumentul invocat de T‑Mobile Austria întemeiat pe articolul 19 din Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului ( 23 ), trebuie să fie de asemenea înlăturat. Potrivit acestui articol, statele membre au obligația de a interzice „comercianților să perceapă de la consumatori comisioane [...] care depășesc costul suportat de comerciant pentru utilizarea [unui anumit mijloc de plată]”. Această obligație impusă statelor membre nu aduce în niciun fel atingere dreptului acestora de a interzice total suprafacturarea.

90. În lumina celor de mai sus, în opinia noastră, se impune să se răspundă la a treia întrebare că articolul 52 alineatul (3) din directivă trebuie interpretat în sensul că nu se opune aplicării unor dispoziții naționale precum articolul 27 alineatul 6 din ZaDiG, care interzic beneficiarului plății, total și fără a face distincție între diferitele instrumente de plată, să aplice comisioane.

91. Concluzia ar fi aceeași și în cazul în care Curtea ar statua, cu privire la a doua întrebare, că viramentele efectuate pe cale electronică sau pe suport de hârtie, precum și formularul de virament semnat nu constituie instrumente de plată.

92. Astfel, în acest caz, după cum arată Verein für Konsumenteninformation și guvernul german, statelor membre le‑ar fi totuși permis să interzică suprafacturarea la utilizarea unui virament pentru a efectua plăți, deoarece, potrivit articolului 86 din directivă, articolul 52 alineatul (3) din directivă nu este o dispoziție armonizată. Prin urmare, o astfel de decizie ar intra în competența statelor membre, întrucât directiva nu ar fi aplicabilă.

D – Cu privire la limitarea efectelor hotărârii în timp

93. În cazul în care Curtea ar ajunge la concluzia că viramentul trebuie să fie considerat un instrument de plată în sensul directivei și că articolul 52 alineatul (3) din directivă nu se opune unei interdicții generale a suprafacturării, astfel cum prevede articolul 27 alineatul 6 din ZaDiG, T‑Mobile Austria solicită limitarea în timp a efectelor hotărârii.

94. Potrivit T‑Mobile Austria, o astfel de eventualitate ar avea consecințe financiare considerabile pentru întreprinderile din sectorul telecomunicațiilor nu doar în Austria, ci și în toate statele membre care permit suprafacturarea, precum și pentru întreprinderile din alte sectoare ale economiei care utilizează, în aceste state membre, suprafacturarea.

95. În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, interpretarea unei norme de drept al Uniunii făcută de Curte în exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 267 TFUE lămurește și precizează semnificația și câmpul de aplicare ale acestei norme, astfel cum trebuie sau ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la intrarea sa în vigoare. Rezultă că norma astfel interpretată poate și trebuie să fie aplicată de o instanță raporturilor juridice născute și constituite înainte de pronunțarea hotărârii asupra cererii de interpretare dacă sunt întrunite și condițiile care permit declanșarea unui litigiu privind aplicarea normei respective la instanțele competente ( 24 ).

96. Curtea poate, așadar, numai în mod excepțional, în aplicarea principiului general al securității juridice, inerent ordinii juridice a Uniunii, să considere necesar să limiteze posibilitatea oricărei persoane interesate de a invoca o dispoziție pe care a interpretat‑o în scopul de a contesta raporturi juridice stabilite cu bună‑credință. Pentru a putea impune o astfel de limitare, este necesară întrunirea a două criterii esențiale: buna‑credință a celor interesați și riscul apariției unor consecințe grave ( 25 ).

97. Astfel cum Curtea a constatat în Hotărârea Santander Asset Management SGIIC și alții, citată anterior, „Curtea nu a recurs la această soluție decât în circumstanțe bine determinate, și anume în cazul în care exista un risc de repercusiuni economice grave, cauzate mai ales de numărul mare de raporturi juridice constituite cu bună‑credință pe baza reglementării considerate ca fiind în mod legal în vigoare, și atunci când reieșea că particularii și autoritățile naționale au fost determinate să adopte un comportament neconform dreptului Uniunii ca urmare a unei incertitudini obiective și importante privind domeniul de aplicare al normelor de drept al Uniunii, incertitudine la care contribuise eventual și comportamentul altor state membre sau al Comisiei” ( 26 ).

98. În speță, astfel cum a statuat Curtea în Hotărârea Santander Asset Management SGIIC și alții, citată anterior, T‑Mobile Austria „nu a prezentat […] informații care să permită Curții să aprecieze dacă [aceasta] este supusă efectiv riscului unor repercusiuni economice grave” ( 27 ). Mai mult, în timp ce în observațiile sale scrise T‑Mobile Austria a invocat numai „consecințe financiare semnificative”, aceasta nu a participat la ședință, unde ar fi putut să clarifice acest aspect, și nu a cuantificat comisioanele pe care le‑ar fi facturat în mod ilegal clienților săi.

99. În plus, nu a existat nicio „incertitudine obiectivă și importantă privind domeniul de aplicare al normelor de drept al Uniunii, [...] la care contribuise eventual și comportamentul altor state membre sau al Comisiei” dat fiind că, astfel cum a demonstrat studiul de impact, 14 state membre au interzis total suprafacturarea ( 28 ), Comisia nu a reacționat niciodată față de aceste legislații și chiar unul dintre guvernele statelor membre care permit suprafacturarea, respectiv guvernul german, a intervenit pentru a susține că o interdicție generală de suprafacturare, astfel cum este reglementată la articolul 27 alineatul 6 din ZaDiG, este compatibilă cu articolul 52 alineatul (3) din directivă.

100. Rezultă din aceste considerații că nu este necesar să se limiteze în timp efectele hotărârii.

VI – Concluzie

101. În consecință, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Oberster Gerichtshof după cum urmează: „1) Articolul 52 alineatul (3) din Directiva 2007/64/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 noiembrie 2007 privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 97/7/CE, 2002/65/CE, 2005/60/CE și 2006/48/CE și de abrogare a Directivei 97/5/CE se aplică raportului contractual dintre un operator de telefonie mobilă, în calitate de beneficiar al plății, și clientul său (consumatorul), în calitate de plătitor. 2) Un virament de fonduri («credit transfer») inițiat fie printr‑un formular însoțit de semnătura olografă a plătitorului, fie pe cale electronică («Telebanking»), trebuie considerat un «instrument de plată» în sensul articolului 4 punctul 23 și al articolului 52 alineatul (3) din Directiva 2007/64. 3) Articolul 52 alineatul (3) din Directiva 2007/64 trebuie interpretat în sensul că nu se opune aplicării unor dispoziții naționale precum articolul 27 alineatul 6 din Legea privind serviciile de plată (Zahlungsdienstegesetz), care interzic beneficiarului plății, total și fără a face distincție între diferitele instrumente de plată, să aplice comisioane.”

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) JO L 319, p. 1.

( 3 ) Hotărârea din 16 decembrie 2008, Cartesio (C-210/06, Rep., I-9641, punctul 96).

( 4 ) Ibidem (punctul 67). A se vedea de asemenea Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții (C-222/05-C-225/05, Rep., p. I-4233, punctul 22).

( 5 ) Sublinierea noastră.

( 6 ) Potrivit versiunii în limba engleză, „«payment instrument» means any personalised device(s) and/or set of procedures”, iar potrivit versiunii în limba greacă, „«μέσο πληρωμών’» : κάθε εξατομικευμένος μηχανισμός ή/και σειρά διαδικασιών”.

( 7 ) Sublinierea noastră.

( 8 ) Articolul 4 punctul 23 din directivă.

( 9 ) Articolul 4 punctul 16 din directivă.

( 10 ) A se vedea site‑urile internet http://www.ecb.europa.eu/paym/pol/activ/instr/html/index.en.html și http://www.ecb.europa.eu/paym/sepa/about/instruments/html/index.en.html.

( 11 ) Potrivit declarațiilor Comisiei în ședință, această propunere este motivată, printre altele, de necesitatea de a armoniza practicile statelor membre în privința interzicerii supratarifării. Studiul de impact arată astfel că 14 state membre au interzis supratarifarea în general, în timp ce 12 state membre o permit și un singur stat membru, respectiv Regatul Danemarcei, o interzice numai în legătură cu utilizarea cardurilor de debit.

( 12 ) Traducerea noastră. A se vedea versiunea în limba engleză a studiului de impact: „[p]ayment cards, followed by credit transfers and direct debits, are the most popular non‑cash payment instruments in the EU” [SWD(2013) 288 final, p. 7].

( 13 ) A se vedea studiul de impact, p. 131.

( 14 ) „surcharging is in practice limited to card‑based payments” („suprafacturarea este limitată în practică la plata cu cardul”) (traducerea noastră).

( 15 ) Sublinierea noastră.

( 16 ) Sublinierea noastră.

( 17 ) Disponibilă pe site‑ul internet al Parlamentului austriac: http://www.parlament.gv.at/PAKT/VHG/XXIV/I/I_00207/fname_159443.pdf. A se vedea punctul 34 din respectiva expunere de motive.

( 18 ) A se vedea punctul 16 in fine din prezentele concluzii.

( 19 ) A se vedea studiul de impact, p. 158.

( 20 ) Ibidem (p. 135).

( 21 ) În forma actuală, propunerea de directivă, pe de o parte, elimină posibilitatea statelor membre de a interzice sau de a limita suprafacturarea, însă, pe de altă parte, prevede că comisioanele percepute nu vor putea depăși costurile suportate de beneficiarul plății pentru utilizarea unui instrument de plată [a se vedea articolul 55 alineatul (3) din propunerea de directivă]. În plus, aceasta interzice suprafacturarea pentru utilizarea de instrumente de plată pentru care comisioanele interbancare vor fi reglementate printr‑un nou regulament [a se vedea articolul 55 alineatul (4) din propunerea de directivă] privind comisioanele interbancare pentru operațiunile de plată pe bază de card (a se vedea Propunerea de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind comisioanele interbancare pentru operațiunile de plată pe bază de card [COM(2013) 550 final]). În ședință, Comisia a explicat că, deși propunerea de directivă interzice suprafacturarea care depășește costurile reale, aceasta nu cuprinde nicio prevedere care să permită plătitorului să verifice dacă comisioanele care îi sunt aplicate nu le depășesc pe cele suportate de beneficiarul plății, ceea ce, în opinia noastră, va conduce la numeroase litigii. Dezbaterea din prezenta cauză privind costul suplimentar de trei euro impus la o plată prin virament este o ilustrare a acestei situații.

( 22 ) A se vedea punctul 34 din expunerea de motive menționată la punctul 75 din prezentele concluzii.

( 23 ) JO L 304, p. 64.

( 24 ) A se vedea Hotărârea din 3 octombrie 2002, Barreira Pérez (C-347/00, Rec., p. I-8191, punctul 44), Hotărârea din 17 februarie 2005, Linneweber și Akritidis (C-453/02 și C-462/02, Rec., p. I-1131, punctul 41), precum și Hotărârea din 6 martie 2007, Meilicke și alții (C-292/04, Rep., p. I-1835, punctul 34).

( 25 ) A se vedea Hotărârea din 10 ianuarie 2006, Skov și Bilka (C-402/03, Rec., p. I-199, punctul 51), Hotărârea din 3 iunie 2010, Kalinchev (C-2/09, Rep., p. I-4939, punctul 50), precum și Hotărârea din 10 mai 2012, Santander Asset Management SGIIC și alții (C‑338/11-C‑347/11, punctul 59).

( 26 ) Punctul 60. A se vedea de asemenea Hotărârea din 27 aprilie 2006, Richards (C-423/04, Rec., p. I-3585, punctul 42), și Hotărârea Kalinchev, citată anterior (punctul 51).

( 27 ) Punctul 62. A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 octombrie 2010, Albron Catering (C-242/09, Rep., p. I-10309, punctul 38), precum și Hotărârea din 18 octombrie 2012, Mednis (C‑525/11, punctul 45).

( 28 ) A se vedea nota de subsol 11 din prezentele concluzii.