Ținând seama de însuși scopul său, care este acela de a permite administrației să își reconsidere decizia, procedura precontencioasă are un caracter evolutiv, astfel încât, în sistemul căilor de atac prevăzut la articolele 90 și 91 din statut, administrația poate, chiar dacă respinge reclamația, să fie în situația să modifice motivele pe baza cărora a adoptat actul contestat. Totuși, ceea ce se examinează este legalitatea actului inițial care lezează, analiza efectuându‑se în raport cu motivarea cuprinsă în decizia de respingere a reclamației. Rezultă că, atunci când un birou de lichidare refuză acoperirea anumitor cheltuieli medicale pe baza unui aviz defavorabil și succint din partea medicului consultant și cel interesat formulează o reclamație, este posibil ca administrația, pentru a răspunde acestei reclamații, să furnizeze o motivare mai explicită în cursul procedurii precontencioase. Astfel de motive specifice referitoare la cazul individual, comunicate înainte de introducerea acțiunii în justiție, trebuie să coincidă cu decizia de refuz și trebuie considerate ca fiind elemente de informație relevante pentru aprecierea legalității acestei din urmă decizii.

În cadrul asigurării de sănătate, deși persoana afiliată la sistemul comun de asigurări de sănătate (RCAM) poate în mod legitim să considere că, în principiu, cheltuielile sale medicale sunt rambursate în limita plafoanelor prevăzute la articolul 72 alineatul (1) din statut, rambursarea anumitor cheltuieli poate fi totuși refuzată în mod legal de biroul de lichidare în cauză dacă, după avizul medicului consultant și, eventual, după avizul consilierului medical, respectivul birou apreciază că aceste cheltuieli vizează un tratament sau prestări a căror validitate științifică nu este dovedită. Astfel, este pe deplin justificat ca un cost pentru tratamente sau prestații a căror utilitate terapeutică sau fiabilitate ca mijloc de diagnostic este contestată din punct de vedere științific să nu fie preluat în sarcina RCAM, a cărui finanțare revine persoanelor afiliate și instituțiilor. În scopul evitării unor dezbateri interminabile sau inextricabile ale experților, aprecierile efectuate în acest cadru au fost încredințate instanțelor medicale ale RCAM, mai exact medicilor consultanți și consilierului medical însărcinați să se pronunțe pe baza literaturii științifice, dacă este necesar cu avizul unor specialiști sau al unor somități medicale din domeniul vizat.

Cu toate acestea, chiar dacă controlul instanței nu se extinde la aprecierile medicale propriu‑zise, el trebuie să garanteze că medicul consultant sau consilierul medical a efectuat un examen concret și detaliat al situației supuse atenției lor, cu atât mai mult cu cât procedura nu are același nivel de garanție în termeni de echilibru între părți ca procedurile prevăzute la articolele 73 și 78 din statut. În plus, revine administrației sarcina de a stabili că un astfel de examen a fost efectuat. În cadrul examenului lor concret și detaliat, medicii consultanți, consilierul medical și administrația trebuie să se pronunțe pe baza literaturii științifice și, la nevoie, după avizul unor specialiști, examenul privind caracterul funcțional sau nefuncțional al unui tratament sau al unei spitalizări fiind o problemă medicală, aceștia nu pot face abstracție de starea de sănătate efectivă și completă a persoanei în cauză. În fond, această obligație de a ține cont de situația personală a persoanei afiliate la RCAM este impusă prin obligația de solicitudine care acoperă în mare parte obligația de a efectua un examen complet și detaliat. În această privință, consilierul medical are doar o competență consultativă, astfel cum rezultă din articolul 41 din Reglementarea comună privind asigurarea împotriva riscurilor de boală a funcționarilor Uniunii Europene. O recomandare a consilierului medical nu constituie ca atare o normă aplicabilă de către administrație și, prin urmare, nici o normă opozabilă funcționarilor și altor agenți ai Uniunii. În aceste condiții, avizul consilierului medical nu este obligatoriu pentru un medic consultant într‑un mod care să îl împiedice pe acesta din urmă să examineze dacă un tratament acordat era sau nu era „funcțional” în cazul respectiv.

(a se vedea punctele 38-40, 49 și 50)

Trimitere la:

Tribunalul Uniunii Europene: Hotărârea din 9 decembrie 2009, Comisia/Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, punctele 32, 61 și 88

Tribunalul Funcției Publice: Hotărârea din 18 septembrie 2007, Botos/Comisia, F‑10/07, EU:F:2007:161, punctele 63 și 64; Hotărârea din 8 iulie 2008, Birkhoff/Comisia, F‑76/07, EU:F:2008:95, punctul 62, și Hotărârea din 28 septembrie 2011, Allen/Comisia, F‑23/10, EU:F:2011:162, punctul 76