Keywords

Summary



Keywords

1. Concurență — Înțelegeri — Înțelegeri supuse ratione materiae și ratione temporis regimului juridic al Tratatului CECO — Expirarea Tratatului CECO — Menținerea unui control din partea Comisiei care acționează în temeiul Regulamentului nr. 1/2003

[art. 65 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului]

2. Acte ale instituțiilor — Aplicarea în timp — Expirarea Tratatului CECO — Decizie a Comisiei adoptată cu privire la o întreprindere ulterior expirării Tratatului CECO și care vizează fapte anterioare expirării tratatului respectiv — Principiile securității juridice și protecției încrederii legitime — Domeniu de aplicare — Răspunderea întreprinderilor pentru comportamentele lor care încalcă normele de concurență, în contextul succedării cadrului juridic al Tratatului CE celui al Tratatului CECO — Norme de drept substanțial — Norme de procedură

[art. 65 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 7 alin. (1) și art. 23 alin. (2)]

3. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere — Prezumția unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute integral de aceasta

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

4. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Durata excesivă a procedurii administrative — Dispariția elementelor de probă pertinente pentru exercitarea dreptului la apărare — Sarcina probei

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului)

5. Concurență — Procedură administrativă — Termen de prescripție în materie de investigări — Suspendare — Decizie a Comisiei care face obiectul unei proceduri aflate pe rolul Curții de Justiție — Întindere

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23, art. 25 alin. (3) și (6) și art. 26 alin. (2); Decizia generală nr. 715/78, art. 2, 3 și art. 4 alin. (2)]

Summary

1. În conformitate cu un principiu comun sistemelor juridice ale statelor membre, ale căror origini pot fi reconstituite până la dreptul roman, în caz de modificare a legislației este necesar să se asigure continuitatea structurilor juridice, în afară de cazul în care legiuitorul își exprimă voința în sens contrar. Acest principiu este aplicabil în cazul modificărilor dreptului primar al Uniunii.

Or, în această privință, nu există niciun indiciu privind intenția legiuitorului Uniunii ca comportamentele coluzive interzise sub guvernarea Tratatului CECO să se poată sustrage de la aplicarea oricărei sancțiuni după expirarea acestuia din urmă. Succedarea Tratatelor CECO, CE și FUE garantează, în vederea asigurării liberei concurențe, că orice comportament care corespunde situației de fapt prevăzute la articolul 65 alineatul (1) CO, indiferent dacă a avut loc anterior sau ulterior expirării Tratatului CECO, la 23 iulie 2002, a putut să fie sancționat de Comisie și poate fi sancționat în continuare.

În aceste împrejurări, ar fi contrar finalității și coerenței tratatelor și incompatibil cu continuitatea ordinii juridice a Uniunii să nu fie recunoscută competența Comisiei în asigurarea unei aplicări uniforme a normelor care decurg din Tratatul CECO și care continuă să producă efecte chiar după expirarea acestuia din urmă. Prin urmare, Tribunalul nu săvârșește nicio eroare de drept atunci când interpretează Regulamentul nr. 1/2003 în sensul că permite Comisiei să constate și să sancționeze, după expirarea Tratatului CECO, înțelegerile realizate în domeniile care intră în sfera de aplicare a Tratatului CECO ratione materiae și ratione temporis .

(a se vedea punctele 62-66)

2. Principiul securității juridice impune ca o reglementare a Uniunii să permită persoanelor interesate să cunoască cu exactitate întinderea obligațiilor pe care le instituie în sarcina acestora și ca acestea să aibă posibilitatea să își cunoască în mod neechivoc drepturile și obligațiile și să acționeze în consecință. În această privință, în măsura în care tratatele definesc cu claritate încălcările, precum și natura și cuantumul sancțiunilor care pot fi aplicate întreprinderilor pentru încălcarea normelor de concurență, principiul securității juridice și cel al protecției încrederii legitime nu urmăresc să garanteze întreprinderilor că modificări ulterioare ale temeiurilor juridice și ale dispozițiilor de procedură le vor permite să evite orice sancțiune privind comportamentele lor ilicite trecute.

Referitor la o decizie a Comisiei privind o situație juridică stabilită în mod definitiv anterior expirării Tratatului CECO și care a fost adoptată cu privire la o întreprindere ulterior expirării tratatului respectiv, Tribunalul nu săvârșește o eroare de drept atunci când concluzionează, pe de o parte, că respectarea principiilor care guvernează aplicarea legii în timp, precum și cerințele referitoare la principiile securității juridice și protecției încrederii legitime impun aplicarea dispozițiilor materiale prevăzute la articolul 65 alineatele (1) și (5) CO în privința unor fapte care au avut loc anterior expirării Tratatului CECO și care intră în sfera de aplicare ratione materiae și ratione temporis a acestui tratat. În această privință, articolul 65 alineatele (1) și (5) CO prevedea un temei legal clar pentru aplicarea unei sancțiuni pentru încălcarea normelor de concurență, astfel încât o întreprindere diligentă nu putea în niciun moment să nu cunoască consecințele comportamentului său, nici să se bazeze pe faptul că succedarea cadrului juridic al Tratatului CECO de cel al Tratatului CE ar avea drept consecință neaplicarea în cazul său a niciunei sancțiuni pentru încălcările articolului 65 CO săvârșite în trecut.

În ceea ce privește, pe de altă parte, dispozițiile procedurale aplicabile, Tribunalul a decis în mod întemeiat că Comisia este competentă pentru a efectua procedura conform articolului 7 alineatul (1) și articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Astfel, dispoziția care constituie temeiul juridic al actului și care împuternicește instituția Uniunii să adopte actul în cauză trebuie să fie în vigoare la momentul adoptării acestuia și normele de procedură sunt, de regulă, de natură să se aplice la data intrării lor în vigoare.

(a se vedea punctele 67-70 și 73 ‑75)

3. Noțiunea de întreprindere desemnează orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare. În această privință, Curtea a precizat, pe de o parte, că noțiunea de întreprindere, plasată în acest context, trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică, chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice, și, pe de altă parte, că, în cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele de concurență, răspunderea pentru această încălcare revine entității respective, potrivit principiului răspunderii personale.

Un comportament al unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere mai ales legăturile organizatorice, economice și juridice care unesc cele două entități juridice. În cazul particular în care o societate‑mamă deține integral capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale.

În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere că societatea‑mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață. Și alte împrejurări, precum necontestarea influenței exercitate de societatea‑mamă asupra politicii comerciale a filialei sale și reprezentarea comună a celor două societăți în cursul procedurii administrative, pot fi luate în considerare de instanța Uniunii, fără ca aplicarea prezumției menționate să depindă de acestea.

(a se vedea punctele 95-99)

4. Revine întreprinderii care susține că durata excesivă a procedurii administrative a afectat exercitarea dreptului său la apărare să demonstreze corespunzător cerințelor legale că, drept urmare a duratei excesive menționate, aceasta a întâmpinat dificultăți în a combate susținerile Comisiei.

Astfel, o societate diligentă, destinatarul unei decizii a Comisiei pe care a atacat‑o și care are calitatea de parte în cadrul primei proceduri desfășurate în fața instanței Uniunii, trebuia să păstreze documentele necesare pentru apărarea sa. În caz contrar, ar trebui să prezinte în mod detaliat, dacă nu chiar probele dispărute, cel puțin incidentele, evenimentele sau împrejurările care au împiedicat‑o în perioada vizată să se conformeze obligației de diligență și care au determinat pretinsa dispariție a probelor pe care le amintește. .Astfel, numai prin examinarea unor astfel de indicații specifice, instanța Uniunii poate aprecia dacă întreprinderea a demonstrat corespunzător cerințelor legale că a întâmpinat dificultățile invocate în apărare pentru a combate susținerile Comisiei ca urmare a unei durate excesive a procedurii administrative sau dacă, dimpotrivă, dificultățile respective rezultă dintr‑o nerespectare a obligațiilor sale de diligență.

(a se vedea punctele 118 și 120-122)

5. Însuși faptul că o acțiune se află pe rolul Tribunalului sau al Curții justifică suspendarea prescripției. Dacă un destinatar al unei decizii a Comisiei prin care se aplică o amendă pentru o încălcare a normelor de concurență hotărăște să formuleze o acțiune în anulare, instanța Uniunii nu este sesizată decât cu elementele deciziei care îl privesc pe acesta. În schimb, cele care privesc alți destinatari și care nu au fost atacate nu intră în obiectul litigiului pe care instanța Uniunii este chemată să îl soluționeze.

Pe de altă parte, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) din Decizia nr. 715/78 privind termenul de prescripție pentru procedurile de urmărire și executare a sancțiunilor conform Tratatului de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului și cu articolul 26 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, termenul de prescripție pentru executarea sancțiunilor începe să curgă de la data la care decizia rămâne definitivă. Așadar, Curtea a precizat că acest termen curge în special de la expirarea termenului de introducere a acțiunii împotriva deciziei prin care s‑au stabilit încălcarea și amenda, în cazul în care nu a fost introdusă nicio acțiune. Reiese din cele de mai sus, pe de o parte, că, față de întreprinderile care nu au introdus nicio acțiune împotriva unei decizii a Comisiei prin care li se aplică o amendă în temeiul articolului 65 CO sau al articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003, această decizie rămâne definitivă și, pe de altă parte, că acest caracter definitiv determină, în raport cu întreprinderile menționate, începutul termenului de executare a deciziei amintite, prevăzut la articolul 4 din Decizia nr. 715/78 și la articolul 26 din Regulamentul nr. 1/2003. În consecință, în ce privește aceste întreprinderi, acțiunea altei întreprinderi îndreptată împotriva aceleiași decizii finale nu poate avea efect suspensiv.

În plus, atât modul de redactare a articolului 3 din Decizia nr. 715/78 și al articolului 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003, cât și obiectivele urmărite prin aceste articole acoperă în același timp acțiunile introduse împotriva actelor vizate la articolul 2 din Decizia nr. 715/78 și la articolul 25 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 care sunt atacabile, precum și acțiunile îndreptate împotriva deciziei finale a Comisiei. În consecință, întrucât articolul 3 din Decizia nr. 715/78 și articolul 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003 nu operează nicio distincție între deciziile cărora li se atribuie un efect suspensiv, nu se impune atribuirea unui efect erga omnes acțiunilor introduse împotriva actelor vizate la articolul 2 din Decizia nr. 715/78 și la articolul 25 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 care sunt atacabile.

(a se vedea punctele 141-147)