Cauza T‑38/07

Shell Petroleum NV și alții

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața cauciucului butadienic și a cauciucului stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Amenzi – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere

(art. 81 CE și 82 CE)

2. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere

(art. 81 CE și 82 CE)

3. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante – Încălcări repetate – Noțiune

(art. 81 CE și 82 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 2)

4. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Caracter descurajator al amenzii

(art. 81 CE și 82 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A alin. 4)

5. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Măsura capacității efective de a cauza prejudicii pe piața afectată

(art. 81 CE și 82 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A primul‑al patrulea și al șaselea paragraf)

6. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Apreciere în funcție de natura încălcării – Încălcări foarte grave

(art. 81 CE și 82 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A primul și al doilea paragraf)

7. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Respectarea principiului proporționalității

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1A]

1. În cazul încălcării normelor de concurență, comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere mai ales legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc cele două entități juridice. Într‑adevăr, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere. Astfel, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.

În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei respective. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere că societatea‑mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață.

(a se vedea punctele 53 și 54)

2. Comisia poate prezuma că, prin deținerea directă sau indirectă a totalității capitalului filialelor sale, o societate‑mamă exercită o influență decisivă asupra comportamentului acestora. Revine societății‑mamă obligația să răstoarne această prezumție, demonstrând că respectivele filiale își stabilesc în mod autonom politica comercială astfel încât să nu constituie, împreună cu aceasta, o entitate economică unică și, prin urmare, o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE.

Mai precis, revine societății‑mamă obligația să prezinte orice element referitor la legăturile organizatorice, economice și juridice dintre filialele sale și ea însăși pe care îl consideră ca fiind de natură să demonstreze că acestea nu constituie o entitate economică unică. În cadrul aprecierii sale, Tribunalul trebuie, astfel, să țină cont de ansamblul elementelor prezentate, al căror caracter și a căror importanță pot varia în funcție de caracteristicile proprii fiecărui caz în parte.

În această privință, între societatea‑mamă și filiala acesteia nu există o relație de instigare referitoare la încălcare, nici, cu atât mai mult, o implicare a primei în încălcarea menționată, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere este cel care împuternicește Comisia să adreseze decizia prin care aplică amenzi societății‑mamă a unui grup de societăți. Astfel, imputarea comportamentului ilicit al unei filiale în sarcina societății‑mamă a acesteia nu necesită dovada că societatea‑mamă influențează politica filialei sale în domeniul specific ce a făcut obiectul încălcării.

În particular, faptul că societatea‑mamă nu este decât un holding neoperațional, care intervine foarte puțin în gestiunea filialelor sale, nu poate fi suficient pentru a exclude posibilitatea ca aceasta să exercite o influență decisivă asupra comportamentului respectivelor filiale prin coordonarea în special a investițiilor financiare din cadrul grupului. Astfel, în contextul unui grup de societăți, o societate holding care coordonează în special investițiile financiare din cadrul grupului are vocația să regrupeze participații în societăți diferite și are drept funcție asigurarea unității de conducere, în special prin intermediul acestui control bugetar.

(a se vedea punctele 66-68 și 70)

3. Punctul 2 din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO prevede, ca exemple de circumstanțe agravante, încălcări repetate de același tip din partea aceleiași/acelorași întreprinderi. Noțiunea de încălcare repetată, astfel cum este înțeleasă în anumite sisteme de drept naționale, presupune ca o persoană să fi săvârșit noi încălcări după ce a fost sancționată pentru încălcări similare. O eventuală încălcare repetată figurează printre elementele care trebuie luate în considerare în cadrul analizei gravității unei încălcări a normelor de concurență.

Comisia dispune de o putere de apreciere în ceea ce privește alegerea elementelor care trebuie luate în considerare în vederea stabilirii cuantumului amenzilor, cum ar fi în special împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul disuasiv al amenzilor, fără a fi necesar să se facă referire la o listă obligatorie sau exhaustivă de criterii de care trebuie să se țină seama. Intră în competența Comisiei constatarea și aprecierea caracteristicilor specifice ale unei încălcări repetate și aceasta nu poate fi ținută de un eventual termen de prescripție pentru a face o astfel de constatare.

În această privință, repetarea de către o întreprindere a unui comportament ilicit, în special la puțin timp după adoptarea unei decizii anterioare, ea însăși adoptată la mai puțin de zece ani după o primă decizie, dovedește tendința întreprinderii în cauză de a nu adopta măsurile adecvate ca urmare a constatării în privința sa a unei încălcări a normelor privind concurența, astfel încât Comisia se poate baza în mod întemeiat pe astfel de decizii anterioare în scopul constatării încălcării repetate, fără să încalce principiul securității juridice.

În plus, măsurile adoptate de întreprinderea în cauză în vederea respectării dreptului concurenței nu pot afecta realitatea încălcării săvârșite și a încălcării repetate constatate de Comisie. Astfel, adoptarea unui program de conformare de către întreprinderea vizată nu obligă Comisia să acorde o reducere a amenzii ca urmare a acestei împrejurări. În plus, este imposibil să se determine gradul de eficacitate a măsurilor interne luate de o întreprindere pentru a preveni repetarea încălcărilor dreptului concurenței.

În același sens, nici cooperarea întreprinderii în cauză în cursul procedurii administrative nu poate înlătura caracterul de circumstanță agravantă al încălcării repetate.

În sfârșit, în ceea ce privește caracterul proporțional al majorării amenzii pentru încălcare repetată, Comisia dispune de o putere de apreciere la stabilirea cuantumului amenzii și nu este obligată să aplice o formulă matematică precisă. În plus, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, Comisia trebuie să vegheze la caracterul descurajator al acțiunii sale. Or, încălcarea repetată reprezintă o circumstanță care justifică o majorare considerabilă a cuantumului de bază al amenzii. Astfel, încălcarea repetată constituie proba faptului că sancțiunea aplicată anterior nu a fost suficient de descurajatoare. Pe de altă parte, prin stabilirea unui nivel al majorării în temeiul încălcărilor repetate, Comisia poate lua în considerare indiciile care confirmă tendința întreprinderii vizate de a încălca normele de concurență, inclusiv timpul care s‑a scurs între încălcările respective.

(a se vedea punctele 90-93 și 95-98)

4. În cazul în care Comisia aplică o amendă unei întreprinderi pentru încălcarea normelor privind concurența și stabilește cuantumul acesteia aplicând un coeficient multiplicator diferit de cel utilizat pentru a calcula cuantumul unei amenzi aplicate aceleiași întreprinderi printr‑o altă decizie, principiul egalității de tratament nu este încălcat dacă cele două decizii se bazează, fiecare, pe situații factuale diferite.

Competența Comisiei de a aplica amenzi întreprinderilor care, cu intenție sau din neglijență, săvârșesc o încălcare a dispozițiilor articolului 81 CE constituie, astfel, unul dintre mijloacele puse la dispoziția acesteia pentru a‑i permite să își îndeplinească misiunea de supraveghere conferită de dreptul comunitar, misiune care cuprinde obligația de a desfășura o politică generală care urmărește aplicarea, în materie de concurență, a principiilor stabilite de tratat și orientarea în acest sens a comportamentului întreprinderilor. De aici rezultă că, pentru a aprecia gravitatea unei încălcări în vederea determinării cuantumului amenzii, Comisia trebuie să asigure caracterul descurajator al acțiunii sale, în special pentru tipurile de încălcări care sunt deosebit de prejudiciabile pentru realizarea obiectivelor Comunității. Acest lucru impune ca respectivul cuantum al amenzii să fie adaptat pentru a ține seama de impactul urmărit asupra întreprinderii căreia îi este aplicată, și aceasta pentru ca amenda să nu fie considerată neglijabilă sau, dimpotrivă, excesivă, în special din punctul de vedere al capacității financiare a întreprinderii în cauză, în conformitate cu cerințele întemeiate, pe de o parte, pe necesitatea de a asigura efectivitatea amenzii și, pe de altă parte, pe respectarea principiului proporționalității. O întreprindere de mari dimensiuni, care dispune de resurse financiare considerabile în raport cu cele ale celorlalți membri ai unei înțelegeri, poate mobiliza mai ușor fondurile necesare pentru plata amenzii sale, ceea ce justifică, în vederea unui efect suficient de descurajator al acesteia din urmă, aplicarea, în special prin utilizarea unui coeficient multiplicator, a unei amenzi proporțional mai ridicate decât cea care sancționează aceeași încălcare săvârșită de o întreprindere care nu dispune de asemenea resurse.

În plus, luarea în considerare a cifrei de afaceri globale a fiecărei întreprinderi care face parte dintr‑o înțelegere este pertinentă pentru a stabili cuantumul amenzii. Obiectivul de descurajare pe care Comisia are dreptul să îl urmărească la stabilirea cuantumului unei amenzi are ca scop asigurarea respectării de către întreprinderi a normelor de concurență stabilite de tratat pentru desfășurarea activităților lor în cadrul Comunității sau al Spațiului Economic European. Rezultă că factorul de descurajare care poate fi inclus în calculul amenzii este evaluat prin luarea în considerare a unei multitudini de elemente, iar nu numai a situației particulare a întreprinderii în cauză. Acest principiu se aplică în special atunci când Comisia a determinat un multiplicator de descurajare care afectează amenda aplicată unei întreprinderi.

Pe de altă parte, Comisia dispune, în domeniul stabilirii cuantumului amenzilor, de o largă putere de apreciere și aprecierile pe care le‑a realizat anterior nu au caracter obligatoriu în ceea ce o privește. Rezultă că întreprinderea în cauză nu poate invoca politica decizională a Comisiei în fața instanței Uniunii.

În sfârșit, în orice caz, principiul egalității de tratament nu este încălcat decât atunci când situații comparabile sunt tratate în mod diferit sau atunci când situații diferite sunt tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv.

(a se vedea punctele 119-122, 125, 126, 129 și 136)

5. Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO disting între încălcările minore, încălcările grave și încălcările foarte grave (punctul 1 A primul și al doilea paragraf din liniile directoare). Pe de altă parte, diferențierea efectuată între întreprinderi constă în determinarea, în conformitate cu punctul 1 A al treilea, al patrulea și al șaselea paragraf din liniile directoare, a contribuției individuale a fiecărei întreprinderi, în ceea ce privește capacitatea economică efectivă, la succesul înțelegerii în vederea clasificării sale în categoria corespunzătoare.

Contribuția individuală a fiecărei întreprinderi, în termeni de capacitate economică efectivă, la succesul înțelegerii trebuie să fie distinsă de impactul real al încălcării vizate la punctul 1 A primul paragraf din liniile directoare. În acest ultim caz, impactul real al încălcării este luat în considerare, atunci când poate fi măsurat, pentru a proceda la clasificarea încălcării în încălcare minoră, gravă sau foarte gravă. Contribuția individuală a fiecărei întreprinderi este luată în considerare, la rândul ei, pentru a pondera cuantumurile determinate în funcție de gravitatea încălcării.

Chiar în lipsa unui impact real care poate fi măsurat al încălcării, Comisia poate decide, potrivit punctului 1 A al treilea, al patrulea și al șaselea paragraf din liniile directoare și după calificarea încălcării drept minoră, gravă sau foarte gravă, să procedeze la o diferențiere între întreprinderile în cauză.

Pe de altă parte, Comisia poate stabili cuantumul de plecare al amenzii la un nivel mai ridicat pentru întreprinderile care au o cotă de piață relativ mai importantă decât celelalte pe piața relevantă. Aceasta ține astfel seama de influența efectivă pe care fiecare întreprindere o exercită pe această piață. Astfel, acest element este expresia nivelului de răspundere mai ridicat al întreprinderilor care au o poziție relativ mai importantă decât celelalte întreprinderi pe piața vizată pentru prejudiciile cauzate concurenței și, în final, consumatorilor, prin încheierea unei înțelegeri secrete.

(a se vedea punctele 146, 149, 150 și 154)

6. Din descrierea încălcărilor foarte grave din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO rezultă că acorduri sau practici concertate care urmăresc în special stabilirea de obiective de preț sau împărțirea cotelor de piață pot determina, pentru simplul motiv al naturii proprii, calificarea drept „foarte grave”, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței. De asemenea, înțelegerile orizontale în materie de prețuri fac parte din încălcările cele mai grave ale dreptului concurenței și, prin urmare, pot fi calificate, în sine, drept foarte grave.

(a se vedea punctul 166)

7. Principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor comunitare să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru atingerea scopului urmărit. În contextul calculării amenzilor pentru încălcarea normelor de concurență, principiul proporționalității implică faptul că amenda trebuie stabilită de Comisie proporțional cu elementele luate în considerare pentru a aprecia gravitatea încălcării și că, în această privință, Comisia trebuie să aplice aceste elemente în mod coerent și cu o justificare obiectivă.

(a se vedea punctul 175)





HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)

13 iulie 2007( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața cauciucului butadienic și a cauciucului stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Amenzi – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante”

În cauza T‑38/07,

Shell Petroleum NV, cu sediul în Haga (Țările de Jos),

Shell Nederland BV, cu sediul în Haga,

Shell Nederland Chemie BV, cu sediul în Rotterdam (Țările de Jos),

reprezentate inițial de T. Snoep și J. Brockhoff și ulterior de T. Snoep și S. Chamalaun, avocați,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii M. Kellerbauer, V. Bottka și de doamna J. Samnadda și ulterior de domnii Kellerbauer și Bottka, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare, în privința Shell Petroleum NV și a Shell Nederland BV, a Deciziei C(2006) 5700 final a Comisiei din 29 noiembrie 2006 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.638 – Cauciuc butadienic și cauciuc stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie) sau, în subsidiar, anularea sau reducerea amenzii aplicate Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie BV,

TRIBUNALUL (Camera întâi),

compus din domnul F. Dehousse (raportor), îndeplinind funcția de președinte, doamna I. Wiszniewska‑Białecka și domnul N. Wahl, judecători,

grefier: doamna K. Pocheć, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 12 octombrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Prin Decizia C(2006) 5700 final din 29 noiembrie 2006 (cazul COMP/F/38.638 – Cauciuc butadienic și cauciuc stiren butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie, denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Comunităților Europene a constatat că mai multe întreprinderi au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea la o înțelegere pe piața produselor menționate anterior.

2 Întreprinderile destinatare ale deciziei atacate sunt:

– Bayer AG, cu sediul în Leverkusen (Germania);

– The Dow Chemical Company, cu sediul în Midland, Michigan (Statele Unite) (denumită în continuare „Dow Chemical”);

– Dow Deutschland Inc., cu sediul în Schwalbach (Germania);

– Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (fostă Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), cu sediul în Schwalbach;

– Dow Europe, cu sediul în Horgen (Elveția);

– Eni SpA, cu sediul în Roma (Italia);

– Polimeri Europa SpA, cu sediul în Brindisi (Italia) (denumită în continuare „Polimeri”);

– Shell Petroleum NV, cu sediul în Haga (Țările de Jos);

– Shell Nederland BV, cu sediul în Haga;

– Shell Nederland Chemie BV, cu sediul în Rotterdam (Țările de Jos);

– Unipetrol a.s., cu sediul în Praga (Republica Cehă);

– Kaučuk a.s., cu sediul în Kralupy nad Vltavou (Republica Cehă);

– Trade‑Stomil sp. z o.o., cu sediul în Łódź (Polonia) (denumită în continuare „Stomil”).

3 Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft și Dow Europe sunt controlate în întregime, direct sau indirect, de Dow Chemical (denumite în continuare, împreună, „Dow”) [considerentele (16)-(21) ale deciziei atacate].

4 Activitatea Eni în ce privește produsele în cauză era asigurată inițial de EniChem Elastomeri Srl, controlată indirect de Eni, prin intermediul filialei sale EniChem SpA (denumită în continuare „EniChem SpA”). La 1 noiembrie 1997, EniChem Elastomeri a fost absorbită de EniChem SpA. Eni controla 99,97 % din EniChem SpA. La 1 ianuarie 2002, EniChem SpA și‑a transferat activitatea strategică din domeniul chimic (inclusiv activitatea legată de cauciucul butadienic și de cauciucul stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie) filialei sale Polimeri, deținută în proporție de 100 %. Eni controlează direct și integral Polimeri de la 21 octombrie 2002. Începând cu 1 mai 2003, EniChem SpA și‑a schimbat denumirea în Syndial SpA [considerentele (26)-(32) ale deciziei atacate]. Comisia utilizează în decizia atacată denumirea „EniChem” cu referire la orice societate deținută de Eni (denumită în continuare „EniChem”) [considerentul (36) al deciziei atacate].

5 Shell Nederland Chemie este o filială a Shell Nederland, care este ea însăși controlată în întregime de Shell Petroleum [considerentele (38)-(40) ale deciziei atacate].

6 Kaučuk a fost înființată în 1997, în urma fuziunii dintre Kaučuk Group a.s. și Chemopetrol Group a.s. La 21 iulie 1997, Unipetrol a achiziționat integralitatea activelor, drepturilor și obligațiilor întreprinderilor fuzionate. Unipetrol deține 100 % din acțiunile Kaučuk [considerentele (45) și (46) ale deciziei atacate]. Pe de altă parte, potrivit deciziei atacate, Tavorex s.r.o. (denumită în continuare „Tavorex”), cu sediul în Republica Cehă, a reprezentat Kaučuk (și pe predecesoarea acesteia, Kaučuk Group) la export între 1991 și 28 februarie 2003. Tot potrivit deciziei atacate, Tavorex reprezenta Kaučuk, din anul 1996, în cadrul reuniunilor Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (49) al deciziei atacate].

7 Potrivit deciziei atacate, Stomil reprezenta producătorul polonez Chemical Company Dwory S.A. (denumit în continuare „Dwory”) în activitățile sale la export de aproximativ 30 de ani, până în anul 2001 cel puțin. Tot potrivit deciziei atacate, Stomil a reprezentat Dwory, între 1997 și 2000, în cadrul reuniunilor Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (51) al deciziei atacate].

8 Perioada reținută pentru durata încălcării se întinde de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002, pentru Bayer, Eni și Polimeri, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999, pentru Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie, de la 1 iulie 1996 la 28 noiembrie 2002, pentru Dow Chemical, de la 1 iulie 1996 la 27 noiembrie 2001, pentru Dow Deutschland, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002, pentru Unipetrol și Kaučuk, de la 16 noiembrie 1999 la 22 februarie 2000, pentru Stomil, de la 22 februarie 2001 la 28 februarie 2002, pentru Dow Deutschland Anlagengesellschaft, și de la 26 noiembrie 2001 la 28 noiembrie 2002, pentru Dow Europe [considerentele (476)-(485) și articolul 1 din dispozitivul deciziei atacate].

9 Cauciucul butadienic (denumit în continuare „CB”) și cauciucul stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie (denumit în continuare „CSB”) sunt cauciucuri sintetice utilizate în principal în producția de anvelope. Aceste două produse sunt substituibile între ele și cu alte cauciucuri sintetice, precum și cu cauciucul natural [considerentele (3)-(6) ale deciziei atacate].

10 În plus față de producătorii vizați prin decizia atacată, alți producători stabiliți în Asia și în Europa de Est au vândut cantități limitate de CB și de CSB pe teritoriul SEE. Pe de altă parte, o cantitate importantă de CB este produsă direct de marii producători de anvelope [considerentul (54) al deciziei atacate].

11 La 20 decembrie 2002, Bayer a contactat serviciile Comisiei și și‑a exprimat dorința de a coopera, în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”), în privința CB și a CSB. În ceea ce privește CSB, Bayer a furnizat o declarație orală în care descria activitățile înțelegerii. Această declarație orală a fost înregistrată pe casetă [considerentul (67) al deciziei atacate].

12 La 14 ianuarie 2003, Bayer a furnizat o declarație orală în care descria activitățile înțelegerii în privința CB. Această declarație orală a fost înregistrată pe casetă. Bayer a furnizat de asemenea procese‑verbale ale reuniunilor comitetului CB din cadrul Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (68) al deciziei atacate].

13 La 5 februarie 2003, Comisia a notificat Bayer decizia sa de a‑i acorda o imunitate condiționată la amenzi [considerentul (69) al deciziei atacate].

14 La 27 martie 2003, Comisia a efectuat o vizită de verificare, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în incintele Dow Deutschland & Co. [considerentul (70) al deciziei atacate]

15 Între luna septembrie 2003 și luna iulie 2006, Comisia a adresat întreprinderilor vizate prin decizia atacată mai multe cereri de informații în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 și al articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) [considerentul (71) al deciziei atacate].

16 La 16 octombrie 2003, Dow Deutschland și Dow Deutschland & Co. au avut întâlniri cu serviciile Comisiei și și‑au exprimat dorința de a coopera în temeiul Comunicării privind cooperarea. În cadrul acestei reuniuni, a fost realizată o prezentare orală a activităților înțelegerii pentru CB și CSB. Această prezentare orală a fost înregistrată. A fost predat de asemenea un dosar conținând documente referitoare la înțelegere [considerentul (72) al deciziei atacate].

17 La 4 martie 2005, Dow Deutschland a fost informată cu privire la intenția Comisiei de a‑i acorda o reducere a amenzii cuprinsă între 30 și 50 % [considerentul (73) al deciziei atacate].

18 La 7 iunie 2005, Comisia a deschis procedura și a adresat o primă comunicare privind obiecțiunile întreprinderilor destinatare ale deciziei atacate – cu excepția Unipetrol –, precum și Dwory. Prima comunicare privind obiecțiunile a fost adoptată de asemenea împotriva Tavorex, dar nu i‑a fost notificată, întrucât Tavorex se afla în faliment din luna octombrie 2004. Procedura în privința acesteia a fost, așadar, închisă [considerentele (49) și (74) ale deciziei atacate].

19 Întreprinderile vizate au depus observații scrise cu privire la această primă comunicare privind obiecțiunile [considerentul (75) al deciziei atacate]. Acestea au avut de asemenea acces la dosar, sub forma unui CD‑ROM, și la declarațiile orale și la documentele aferente acestora în incintele Comisiei [considerentul (76) al deciziei atacate].

20 La 3 noiembrie 2005, Manufacture française des pneumatiques Michelin (denumită în continuare „Michelin”) a formulat o cerere de intervenție. Aceasta a prezentat comentarii scrise la 13 ianuarie 2006 [considerentul (78) al deciziei atacate].

21 La 6 aprilie 2006, Comisia a adoptat o a doua comunicare privind obiecțiunile adresată întreprinderilor destinatare ale deciziei atacate. Întreprinderile în cauză au depus observații scrise în această privință [considerentul (84) al deciziei atacate].

22 La 12 mai 2006, Michelin a depus o plângere în temeiul articolului 5 din Regulamentul (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7 aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor 81 [CE] și 82 [CE] (JO L 123, p. 18, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 242) [considerentul (85) al deciziei atacate].

23 La 22 iunie 2006, întreprinderile destinatare ale deciziei atacate, cu excepția Stomil, precum și Michelin au luat parte la audierea în fața Comisiei [considerentul (86) al deciziei atacate].

24 În lipsa unor elemente de probă suficiente ale participării Dwory la înțelegere, Comisia a decis să închidă procedura în privința sa [considerentul (88) al deciziei atacate]. Comisia a decis de asemenea să închidă procedura în privința Syndial [considerentul (89) al deciziei atacate].

25 Pe de altă parte, deși inițial fuseseră utilizate două numere de cauze distincte, unul pentru CB și unul pentru CSB (COMP/E-1/38.637 și COMP/E-1/38.638), Comisia a utilizat, după prima comunicare privind obiecțiunile, un număr unic (COMP/F/38.638) [considerentele (90) și (91) ale deciziei atacate].

26 Procedura administrativă s‑a finalizat prin adoptarea de către Comisie, la 29 noiembrie 2006, a deciziei atacate.

27 Potrivit articolului 1 din dispozitivul deciziei atacate, întreprinderile următoare au încălcat articolul 81 CE și articolul 53 SEE, prin participarea, în perioadele indicate, la un acord unic și continuu în cadrul căruia au convenit să stabilească obiective de preț, să împartă clienții prin acorduri de neagresiune și să facă schimb de informații sensibile cu privire la prețuri, la concurenți și la clienți în sectoarele CB și CSB:

a) Bayer, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002;

b) Dow Chemical, de la 1 iulie 1996 la 28 noiembrie 2002; Dow Deutschland, de la 1 iulie 1996 la 27 noiembrie 2001; Dow Deutschland Anlagengesellschaft, de la 22 februarie 2001 la 28 februarie 2002; Dow Europe, de la 26 noiembrie 2001 la 28 noiembrie 2002;

c) Eni, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002; Polimeri, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002;

d) Shell Petroleum, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999; Shell Nederland, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999; Shell Nederland Chemie, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999;

e) Unipetrol, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002; Kaučuk, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002;

f) Stomil, de la 16 noiembrie 1999 la 22 februarie 2000.

28 Pe baza constatărilor de fapt și a aprecierilor juridice efectuate în decizia atacată, Comisia a aplicat întreprinderilor în cauză amenzi al căror cuantum a fost calculat potrivit metodologiei expuse în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”), precum și în Comunicarea privind cooperarea.

29 Prin articolul 2 din dispozitivul deciziei atacate sunt aplicate următoarele amenzi:

a) Bayer: 0 euro;

b) Dow Chemical: 64,575 milioane de euro, din care:

i) 60,27 milioane de euro în solidar cu Dow Deutschland;

ii) 47,355 milioane de euro în solidar cu Dow Deutschland Anlagengesellschaft și Dow Europe;

c) Eni și Polimeri, în solidar: 272,25 milioane de euro;

d) Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie, în solidar: 160,875 milioane de euro;

e) Unipetrol și Kaučuk, în solidar: 17,55 milioane de euro;

f) Stomil: 3,8 milioane de euro.

30 Articolul 3 din dispozitivul deciziei atacate obligă întreprinderile enumerate la articolul 1 să înceteze imediat încălcările vizate la același articol, în cazul în care nu au făcut deja aceasta, iar pe viitor să se abțină de la repetarea oricărui act sau a oricărei conduite descrise la articolul 1 și de la orice act sau conduită cu un obiect sau cu un efect echivalent.

Procedura și concluziile părților

31 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 16 februarie 2007, Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie (denumite în continuare, împreună, „Shell”) au introdus prezenta acțiune.

32 Prin Decizia președintelui Tribunalului din 2 aprilie 2009, domnul N. Wahl a fost desemnat pentru completarea camerei ca urmare a împiedicării unuia dintre membrii acesteia.

33 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera întâi) a decis deschiderea procedurii orale.

34 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate oral de Tribunal au fost ascultate în ședința din 12 octombrie 2009.

35 Shell Petroleum solicită Tribunalului:

– cu titlu principal, anularea în întregime a deciziei atacate în măsura în care îi este adresată;

– cu titlu subsidiar:

– anularea articolului 2 litera (d) din decizia atacată

– sau reducerea cuantumului amenzii în măsura în care acesta este inadecvat;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

36 Shell Nederland solicită Tribunalului:

– cu titlu principal, anularea în întregime a deciziei atacate în măsura în care îi este adresată;

– cu titlu subsidiar:

– anularea articolului 2 litera (d) din decizia atacată

– sau reducerea cuantumului amenzii în măsura în care acesta este inadecvat;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

37 Shell Nederland Chemie solicită Tribunalului:

– anularea articolului 2 litera (d) din decizia atacată sau reducerea cuantumului amenzii în măsura în care acesta este inadecvat;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

38 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca nefondată;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

39 Shell invocă patru motive în susținerea concluziilor sale. Prin intermediul primului motiv, Shell contestă imputarea de către Comisie a încălcării în sarcina Shell Petroleum și a Shell Nederland. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Shell contestă majorarea cu 50 % a cuantumului de bază al amenzii, aplicată pentru încălcare repetată. Prin intermediul celui de al treilea motiv, Shell consideră că Comisia a săvârșit o eroare în aplicarea unui coeficient multiplicator cu scop descurajator. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, Shell susține că Comisia a săvârșit o eroare în stabilirea cuantumului de plecare al amenzii.

40 Cu titlu prealabil, Shell arată că, în înscrisurile sale, Comisia precizează că nu contestă niciuna dintre faptele expuse în decizia atacată, în special gradul său de implicare în înțelegere. De asemenea, făcând trimitere la decizia atacată și la declarațiile Bayer, Comisia indică faptul că Shell a jucat un rol predominant în discuțiile privind stabilirea prețurilor atât pentru CS, cât și pentru CSB. Aceste susțineri ar lăsa să se înțeleagă că Shell ar admite că a jucat un rol predominant în încălcare. Or, nu aceasta ar fi situația, chiar dacă Shell recunoaște că Shell Nederland Chemie a încălcat articolul 81 CE. Shell ar fi contestat afirmațiile Bayer în cursul procedurii administrative. Pe de altă parte, Comisia nu ar trage nicio concluzie juridică din afirmațiile Bayer.

1. Cu privire la concluziile prin care se solicită anularea în parte a deciziei atacate

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe imputarea ilegală a încălcării în sarcina Shell Petroleum și a Shell Nederland

41 Shell consideră că Comisia a încălcat articolul 81 CE, articolul 7 alineatul (1) și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 prin stabilirea răspunderii pentru încălcare în sarcina Shell Petroleum și a Shell Nederland.

42 Primul motiv invocat de Shell se împarte în trei aspecte. În cadrul primului aspect, Shell consideră că Comisia a aplicat un criteriu eronat de apreciere a răspunderii unei societăți‑mamă. În cadrul celui de al doilea aspect, Shell susține că, în orice caz, Shell Petroleum și Shell Nederland au respins prezumția care exista împotriva lor. În cadrul celui de al treilea aspect, Shell prezintă consecințele erorii pe care ar fi săvârșit‑o Comisia.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe aplicarea eronată a condițiilor de imputabilitate a încălcării

– Argumentele părților

43 Shell susține că imputarea răspunderii pentru încălcare în sarcina Shell Nederland și a Shell Petroleum nu ia în considerare faptul că Shell Nederland Chemie (care a participat direct la încălcare) are personalitate juridică proprie.

44 Ca urmare a Hotărârii Tribunalului din 20 martie 2002, ABB Asea Brown Boveri/Comisia (T‑31/99, Rec., p. II‑1881, punctul 60), Comisia ar trebui să răspundă la două întrebări: mai întâi, ce întreprindere, în sensul articolului 81 CE, a săvârșit încălcarea? Apoi, ce persoană fizică sau juridică este destinatara deciziei și îi poate fi imputată încălcarea? Noțiunea de unitate economică ar fi relevantă pentru prima întrebare, însă nu și pentru a doua întrebare. Dacă noțiunea de întreprindere ar fi decisivă pentru imputarea răspunderii, o încălcare săvârșită de o societate aparținând unui grup ar fi întotdeauna și în mod automat imputată societății‑mamă situate cel mai în amonte în organigrama grupului.

45 Potrivit Shell, acțiunile filialelor nu pot fi atribuite societății‑mamă decât în prezența „anumitor circumstanțe” (Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, Imperial Chemical Industries/Comisia, 48/69, Rec., p. 619, punctul 135). Acest lucru ar însemna că societatea‑mamă trebuie să își fi utilizat în mod efectiv influența decisivă asupra filialei în ceea ce privește comportamentul acesteia din urmă (Hotărârea Curții Imperial Chemical Industries/Comisia, citată anterior, punctul 137, Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, Geigy/Comisia, 52/69, Rec., p. 787, punctul 45, și Hotărârea Curții din 21 februarie 1973, Europemballage și Continental Can/Comisia, 6/72, Rec., p. 215, punctul 16). Hotărârea Curții din 25 octombrie 1983, AEG‑Telefunken/Comisia (107/82, Rec., p. 3151, punctul 50), nu ar indica o abordare diferită în această privință. Curtea ar fi constatat, în această cauză, existența „anumitor circumstanțe” care permit stabilirea răspunderii pentru încălcare în sarcina societății‑mamă. Pe de altă parte, la punctul 29 din Hotărârea din 16 noiembrie 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia (C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925, denumită în continuare „Hotărârea Stora”), Curtea ar fi considerat că Tribunalul putea presupune în mod legitim că societatea‑mamă exercita în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale, „în special după” ce a constatat că, în cadrul procedurii administrative, societatea‑mamă se prezentase ea însăși ca fiind singurul interlocutor al Comisiei. Shell concluzionează de aici că nu există o prezumție potrivit căreia o societate‑mamă exercită o influență decisivă asupra filialei sale, în lipsa altor elemente de probă.

46 În opinia Shell, o încălcare săvârșită de o filială deținută în proporție de 100 % nu poate fi imputată unei societăți‑mamă decât în cazul existenței unor circumstanțe specifice care demonstrează că respectiva societate‑mamă și‑a exercitat în mod real influența asupra comportamentului filialei. Ar reveni Comisiei obligația de a demonstra această împrejurare și de a furniza dovezile pertinente în acest sens. Shell adaugă că Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2007, Bolloré și alții/Comisia (T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02, Rep., p. II‑947), confirmă că deținerea în proporție de 100 % a capitalului unei filiale de către societatea‑mamă nu determină în mod automat răsturnarea sarcinii probei, dar că imputarea în sarcina societății‑mamă a comportamentului unei filiale deținute în proporție de 100 % nu se justifică decât dacă anumite împrejurări stabilesc că respectiva societate‑mamă a exercitat în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale.

47 Prin imputarea încălcării în sarcina Shell Petroleum și Shell Nederland numai pe temeiul prezumției că, din cauza participației lor directe sau indirecte în proporție de 100 % în Shell Nederland Chemie, ele exercitau o influență decisivă asupra comportamentului acesteia din urmă, fără să se întemeieze pe elemente de fapt de natură să stabilească influența respectivă, Comisia ar fi încălcat principiile stabilite de jurisprudența Curții și a Tribunalului.

48 Comisia solicită respingerea primului aspect al primului motiv. Aceasta consideră în esență că, atunci când o societate‑mamă deține 100 % din capitalul unei filiale, există o prezumție că societatea‑mamă exercită o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale.

– Aprecierea Tribunalului

49 Comisia indică, în decizia atacată, că o societate‑mamă poate fi considerată responsabilă pentru comportamentul ilegal al unei filiale atunci când aceasta din urmă nu își determină în mod autonom comportamentul pe piață. Comisia se referă, în această privință, în special la conceptul de întreprindere din dreptul concurenței [considerentele (333) și (334) ale deciziei atacate]. Comisia indică, pe de altă parte, că poate prezuma că o filială deținută în proporție de 100 % aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea sa mamă, fără a trebui să verifice dacă societatea‑mamă a exercitat efectiv această putere. Ar reveni societății‑mamă sau filialei sale sarcina de a răsturna această prezumție prin furnizarea de elemente de probă care să stabilească faptul că filiala și‑a determinat în mod autonom comportamentul pe piață în loc să aplice instrucțiunile societății sale mamă, astfel încât acestora să nu le fie aplicabil conceptul de întreprindere [considerentul (335) al deciziei atacate].

50 În continuare, Comisia reține că Shell Nederland Chemie răspunde pentru participarea sa directă la încălcare. Comisia precizează că, în cursul încălcării, Shell Nederland Chemie era deținută în proporție de 100 % de Shell Nederland, ea însăși deținută în totalitate de Shell Petroleum. Prin urmare, se putea prezuma că societatea‑mamă a exercitat o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. Această prezumție ar fi întărită, în speță, de legăturile care unesc aceste trei societăți menționate anterior. Comisia concluzionează de aici că decizia atacată trebuie să fie adresată Shell Nederland Chemie, Shell Nederland și Shell Petroleum, care trebuie să răspundă în solidar pentru încălcare [considerentele (402)-(412) ale deciziei atacate].

51 Primul aspect al primului motiv invocat de Shell se bazează, în esență, pe axioma juridică potrivit căreia nu ar exista nicio prezumție că o societate‑mamă care deține 100 % din capitalul filialei sale exercită o influență decisivă asupra comportamentului său.

52 În această privință, trebuie amintit că dreptul comunitar al concurenței vizează activitățile întreprinderilor și că noțiunea „întreprindere” cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare. Curtea a precizat de asemenea că noțiunea de întreprindere, plasată în acest context, trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică, chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice. În cazul în care o asemenea entitate economică încalcă normele de concurență, răspunderea pentru această încălcare îi revine, potrivit principiului caracterului individual al răspunderii. Încălcarea dreptului comunitar al concurenței trebuie să fie imputată fără echivoc unei persoane juridice căreia i se vor putea aplica amenzi și comunicarea privind obiecțiunile trebuie să fie adresată acesteia din urmă. De asemenea, este important ca în comunicarea privind obiecțiunile să fie indicată calitatea în care unei persoane juridice îi sunt reproșate faptele invocate (a se vedea Hotărârea Curții din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237, punctele 54-57 și jurisprudența citată).

53 Pe de altă parte, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că un comportament al unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere mai ales legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc cele două entități juridice. Într‑adevăr, aceasta este situația deoarece într‑un asemenea caz societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere în sensul jurisprudenței menționate anterior. Astfel, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 52 de mai sus, punctele 58 și 59 și jurisprudența citată).

54 În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor comunitare de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei respective. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere că societatea‑mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață. Deși este adevărat că, la punctele 28 și 29 din Hotărârea Stora, punctul 45 de mai sus, Curtea a amintit, în afara deținerii a 100 % din capitalul filialei, alte circumstanțe, precum lipsa contestării influenței exercitate de societatea‑mamă asupra politicii comerciale a filialei sale și reprezentarea comună a celor două societăți în cursul procedurii administrative, nu este mai puțin adevărat că astfel de circumstanțe nu au fost menționate de Curte decât cu unicul scop de a expune ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul, iar nu pentru a condiționa punerea în aplicare a prezumției menționate anterior de prezentarea de indicii suplimentare privind exercitarea efectivă a unei influențe a societății‑mamă (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 52 de mai sus, punctele 60-62 și jurisprudența citată).

55 De aici rezultă că, contrar celor susținute de Shell, există o prezumție relativă potrivit căreia o societate‑mamă care deține 100 % din capitalul filialei sale exercită o influență decisivă asupra comportamentului acesteia. Axioma juridică a Shell este, prin urmare, eronată.

56 Având în vedere aceste elemente, primul aspect al primului motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca nefondat.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe respingerea prezumției invocate de Shell Petroleum și de Shell Nederland

– Argumentele părților

57 Chiar dacă Tribunalul consideră că Comisia a imputat în mod întemeiat încălcarea în sarcina Shell Nederland și a Shell Petroleum pe baza prezumției a cărei existență a fost contestată în cadrul primului aspect al prezentului motiv, Shell consideră că această prezumție a fost respinsă. Hotărârea AEG‑Telefunken/Comisia, punctul 45 de mai sus, ar confirma că criteriile decisive pentru stabilirea răspunderii pentru comportamentul ilicit al unei filiale în sarcina unei societăți‑mamă sunt deținerea capitalului, faptul de a da instrucțiuni și cunoașterea încălcării.

58 Făcând trimitere la răspunsurile la prima și la a doua comunicare privind obiecțiunile, pe care le‑a anexat, Shell susține că, în perioada vizată de încălcare, nici Shell Nederland și nici Shell Petroleum nu au exercitat, în fapt, o influență decisivă asupra comportamentului Shell Nederland Chemie.

59 În ceea ce privește Shell Nederland, aceasta ar fi o societate care face parte din holding care, la momentul săvârșirii încălcării, deținea acțiuni în mai mult de 20 de filiale. Aceasta nu ar fi fost în măsură, din punct de vedere material, să exercite o influență decisivă asupra operațiunilor comerciale ale tuturor acestor filiale.

60 În ceea ce privește Shell Petroleum, aceasta ar fi fost, la momentul încălcării, una dintre cele două societăți holding principale ale grupului, deținând, direct sau indirect, o participație de 95 % sau mai mult în mai mult de 500 de societăți din holding. Shell furnizează, în această privință, o lisă a celor 283 de participații directe deținute de Shell Petroleum la 31 decembrie 1996. Rolul Shell Petroleum în privința filialelor sale s‑ar fi limitat la stabilirea obiectivelor financiare, la crearea de sinergii în privința costurilor între diferitele activități și la trasarea unei strategii globale și generale. Shell furnizează, în această privință, un ghid de referință al structurii organizaționale a grupului care precizează în special că „[s]ocietățile holding ale grupului se ocupă în principal cu problemele privind finanțarea globală și cu cele legate de exercitarea drepturilor acționarilor” și „încasează dividende […], dar nu sunt ele însele angajate în nicio activitate operațională”. Așadar, nicio răspundere nu ar putea fi stabilită în sarcina societății‑mamă, în cazul în care aceasta nu face decât să stabilească în linii mari strategia generală a grupului, fără a exercita o influență decisivă asupra activităților filialei prezente pe piața pe care a fost săvârșită încălcarea.

61 Potrivit Shell, la momentul încălcării, societățile operaționale din domeniul activităților chimice, printre care și Shell Nederland Chemie, își desfășurau activitatea în esență în mod autonom, primind sprijinul societăților de servicii din același domeniu de activitate (în speță Shell Chemicals Europe Ltd și Shell Chemicals Ltd). În acest context, rolurile Shell Nederland și Shell Petroleum ar fi fost foarte limitate.

62 Rolul limitat al Shell Nederland și al Shell Petroleum în privința Shell Nederland Chemie s‑ar reflecta de asemenea în procesele‑verbale ale reuniunilor consiliilor de administrație ale celor două societăți care au avut loc în perioada acoperită de încălcare. Shell a prezentat aceste procese‑verbale în fața Tribunalului. Activitățile privind CS și CSB ar fi menționate în mod foarte succint. Shell adaugă că aceste procese‑verbale sunt admisibile ca probă în fața Tribunalului, în măsura în care acestea nu fac decât să susțină argumentele invocate deja în cursul procedurii administrative. Pe de altă parte, faptul că problema cesiunii activităților privind CS și CSB a fost dezbătută de consiliul de administrație al Shell Nederland nu poate, în niciun caz, să constituie o dovadă că această societate – și cu atât mai puțin Shell Petroleum – era implicată în conduita operațională a întreprinderilor în cauză, în special a Shell Nederland Chemie.

63 Shell adaugă că Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, Shell/Comisia (T‑11/89, Rec., p. II‑757, punctul 312), avută în vedere de Comisie în înscrisurile sale, ar privi Shell International Chemical Company Ltd, cu alte cuvinte una dintre societățile de servicii care asistau societățile operaționale ale grupului, iar nu, precum în speță, o simplă societate holding care nu exercita nicio influență asupra comportamentului comercial al societății operaționale implicate în încălcare.

64 În sfârșit, dosarul Comisiei nu ar conține niciun element de probă din care să reiasă că, cu excepția celor doi angajați ai Shell Nederland Chemie implicați în încălcare, un membru al personalului grupului Shell și cu atât mai puțin al societăților Shell Nederland și Shell Petroleum era implicat în încălcare sau măcar era informat cu privire la aceasta. Dacă o persoană din cadrul Shell Petroleum sau Shell Nederland ar fi fost informată cu privire la încălcare, aceasta ar fi acționat imediat în consecință. Shell adaugă că este incontestabil că Shell Petroleum și Shell Nederland ar fi fost în poziția de a exercita o influență decisivă asupra Shell Nederland Chemie pentru a face să înceteze încălcarea dacă ar fi avut cunoștință despre aceasta. Totuși, acest lucru nu înseamnă că ele au influențat efectiv comportamentul Shell Nederland Chemie pe piața în cauză în cursul încălcării.

65 Comisia solicită respingerea celui de al doilea aspect al primului motiv. Aceasta consideră, în esență, că elementele invocate de Shell nu sunt suficiente pentru a răsturna prezumția care există în speță.

– Aprecierea Tribunalului

66 Din motivele expuse în cadrul primului aspect al primului motiv, Comisia putea prezuma că, prin deținerea directă sau indirectă a totalității capitalului filialelor sale, Shell Petroleum exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestora.

67 Prin urmare, revenea Shell obligația să răstoarne această prezumție, demonstrând că respectivele filiale își stabileau în mod autonom politica comercială astfel încât să nu constituie, împreună cu aceasta, o entitate economică unică și, prin urmare, o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE.

68 Mai precis, revenea Shell obligația să prezinte orice element referitor la legăturile organizatorice, economice și juridice dintre filialele sale și ea însăși pe care îl considera ca fiind de natură să demonstreze că acestea nu constituiau o entitate economică unică. În cadrul aprecierii sale, Tribunalul trebuie, astfel, să țină cont de ansamblul elementelor prezentate, al căror caracter și a căror importanță pot varia în funcție de caracteristicile proprii fiecărui caz în parte (Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, T‑112/05, Rep., p. II‑5049, punctul 65).

69 Trebuie să se constate, în această privință, că prin elementele invocate Shell urmărește în esență să susțină că, ținând seama de rolul atribuit societăților Shell Nederland și Shell Petroleum, acestea nu ar fi putut să exercite o influență decisivă asupra operațiunilor comerciale ale Shell Nederland Chemie, în particular pe piața pe care a fost săvârșită încălcarea. Mai precis, niciunul dintre angajații Shell Nederland și ai Shell Petroleum nu ar fi fost implicat în încălcare și nici măcar nu ar fi avut cunoștință de aceasta.

70 Or, între societatea‑mamă și filiala acesteia nu există o relație de instigare referitoare la încălcare, nici, cu atât mai mult, o implicare a primei în încălcarea menționată, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul menționat mai sus este cel care împuternicește Comisia să adreseze decizia prin care aplică amenzi societății‑mamă a unui grup de societăți. Astfel, imputarea comportamentului ilicit al unei filiale în sarcina societății‑mamă a acesteia nu necesită dovada că societatea‑mamă influențează politica filialei sale în domeniul specific ce a făcut obiectul încălcării (Hotărârea din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 68 de mai sus, punctele 58 și 83). În particular, faptul că Shell Petroleum nu este decât un holding neoperațional, care intervine foarte puțin în gestiunea filialelor sale, nu poate fi suficient pentru a exclude posibilitatea ca aceasta să exercite o influență decisivă asupra comportamentului respectivelor filiale prin coordonarea în special a investițiilor financiare din cadrul grupului. Astfel, în contextul unui grup de societăți, o societate holding care coordonează în special investițiile financiare din cadrul grupului are vocația să regrupeze participații în societăți diferite și are drept funcție asigurarea unității de conducere, în special prin intermediul acestui control bugetar (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Arkema/Comisia, T‑168/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 76).

71 Cu titlu suplimentar, trebuie să se arate că Comisia reține, în decizia atacată, că prezumția stabilită în sarcina societății‑mamă este întărită în speță prin legăturile care unesc Shell Nederland Chemie și, respectiv, Shell Nederland și Shell Petroleum. În particular, Comisia arată că anumiți angajați ai Shell Nederland Chemie erau subordonați altor angajați ai Shell Nederland și ai Shell Petroleum. Shell nu a contestat aceste elemente în fața Tribunalului.

72 În sfârșit, afirmația Shell potrivit căreia, în cazul în care o persoană din cadrul Shell Petroleum sau Shell Nederland ar fi fost informată cu privire la încălcare, aceasta ar fi acționat imediat în consecință nu este de natură să demonstreze autonomia Shell Nederland Chemie. Dimpotrivă, această afirmație este de natură să susțină prezumția potrivit căreia societățile‑mamă exercitau, în speță, o influență decisivă asupra comportamentului filialelor lor.

73 Din aceste elemente rezultă că argumentele Shell nu sunt de natură să pună sub semnul întrebării faptul că Shell Petroleum și filialele sale puteau fi considerate o singură entitate economică. Prin urmare, cel de al doilea aspect al primului motiv invocat de Shell trebuie respins ca nefondat.

Cu privire la al treilea aspect, privind consecințele erorii săvârșite de Comisie

– Argumentele părților

74 Shell subliniază că anularea deciziei atacate, în măsura în care este adresată Shell Nederland sau Shell Petroleum, ar avea un impact asupra cuantumului amenzii.

75 Dacă Tribunalul anulează decizia atacată, în măsura în care este adresată Shell Nederland și Shell Petroleum, sau numai Shell Petroleum, aceste anulări ar avea un efect asupra aplicării de către Comisie a unui coeficient multiplicator descurajator (bazat în decizia atacată pe cifra de afaceri a Shell Petroleum) și a unei majorări pentru încălcare repetată. În consecință, amenda ar trebui să fie redusă în privința Shell Nederland Chemie sau a Shell Nederland Chemie și a Shell Nederland, după caz.

76 Pe de altă parte, în cazul în care Tribunalul anulează decizia atacată, în măsura în care aceasta este adresată Shell Nederland și Shell Petroleum, cuantumul amenzii care urmează să fie aplicată Shell Nederland Chemie nu ar putea depăși 10 % din cifra sa de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar anterior adoptării deciziei.

77 Comisia solicită respingerea celui de al treilea aspect al primului motiv. Ținând cont de argumentele dezvoltate în cadrul primului și al celui de al doilea aspect, Comisia consideră că nu a săvârșit nicio eroare prin imputarea încălcării în sarcina Shell Nederland și a Shell Petroleum și prin determinarea, conform articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, a cuantumului amenzii pe baza cifrei de afaceri a întreprinderii căreia îi era imputată încălcarea.

– Aprecierea Tribunalului

78 Al treilea aspect al primului motiv invocat de Shell se bazează pe ipoteza potrivit căreia Tribunalul admite primul sau al doilea aspect al aceluiași motiv.

79 Întrucât primul și al doilea aspect al primului motiv invocat de Shell au fost respinse ca nefondate, se impune respingerea ca nefondat a celui de al treilea aspect al aceluiași motiv.

80 Prin urmare, se impune respingerea în ansamblu a primului motiv invocat de Shell.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe majorarea nejustificată a cuantumului de bază al amenzii pentru încălcare repetată

81 Shell consideră că Comisia a încălcat articolul 81 CE și articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 prin majorarea cu 50 %, pentru încălcare repetată, a cuantumului de bază al amenzii care i‑a fost aplicată.

82 Al doilea motiv invocat de Shell cuprinde două aspecte. În cadrul primului aspect, Shell consideră că Comisia a încălcat principiile securității juridice și proporționalității. În cadrul celui de al doilea aspect, Shell arată că Comisia nu și‑a îndeplinit obligația de motivare care îi incumbă în temeiul articolului 253 CE.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea principiilor securității juridice și proporționalității

– Argumentele părților

83 Shell recunoaște că nici articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, nici liniile directoare nu prevăd un termen maxim care să permită Comisiei să constate că o întreprindere a săvârșit încălcări repetate. Cu toate acestea, făcând trimitere la Hotărârea Curții din 8 februarie 2007, Groupe Danone/Comisia (C‑3/06 P, Rep., p. I‑1331), și la Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate în această cauză (Rec., p. I‑1337), Shell susține că Comisia ar fi trebuit să ia în considerare toate elementele relevante ale prezentei cauze.

84 În această privință, în primul rând, Shell subliniază că încălcările reținute în Decizia 86/398/CEE a Comisiei din 23 aprilie 1986 privind o procedură în temeiul articolului [81 CE] (IV/31.149 – Polipropilenă) (JO L 230, p. 1, denumită în continuare „Decizia Polipropilenă”) și în Decizia 94/599/CE a Comisiei din 27 iulie 1994 privind o procedură în temeiul articolului [81 CE] (IV/31.865 – PVC) (JO L 239, p. 14, denumită în continuare „Decizia PVC II”), vizate de Comisie pentru a‑și întemeia analiza privind încălcarea repetată, au fost săvârșite cu mai mult de 20 de ani în urmă și au încetat la sfârșitul anului 1983. Pe de altă parte, cele două decizii inițiale ale Comisiei în aceste două cauze ar data din a doua parte a anilor ’80.

85 În al doilea rând, Shell ar fi demonstrat Comisiei că își modificase comportamentul în urma încălcărilor care au determinat adoptarea Deciziilor Polipropilenă și PVC II. În particular, Shell ar fi instituit în 1992 un program vizând respectarea normelor care interzic înțelegerile. Shell face trimitere, în această privință, la mai multe documente furnizate Comisiei în cursul procedurii administrative, care descriu structura, organizarea și conținutul programului înființat. Shell nu ar tolera încălcările normelor de concurență săvârșite de angajații săi și ar lua măsuri disciplinare severe în cazul survenirii unor astfel de încălcări. Stabilirea unui program de deontologie în urma încălcărilor precedente și punerea în aplicare strictă a programului menționat ar demonstra în mod clar că Shell nu a ignorat amenzile care îi fuseseră aplicate anterior, ci, dimpotrivă, că a depus toate eforturile posibile pentru a evita apariția unor încălcări similare în viitor. Shell subliniază că prezenta încălcare este imputabilă unor comportamente rău intenționate din partea a doi angajați care au acționat în mod autonom, care, mai mult, ar fi urmat o formare privind respectarea normelor de concurență. Shell subliniază, în această privință, că există o diferență între răspunderea unei întreprinderi în cadrul unei încălcări – ceea ce Shell nu contestă în privința Shell Nederland Chemie – și majorarea amenzii pentru încălcare repetată. În special crearea de programe vizând respectarea normelor de concurență nu ar însemna, astfel cum susține Comisia, exonerarea societăților‑mamă de răspunderea lor.

86 În al treilea rând, angajamentul sincer al Shell de a se conforma reglementării privind concurența ar fi de asemenea ilustrat de faptul că aceasta nu a încetat să colaboreze cu Comisia pe tot parcursul anchetei. Shell ar fi depășit obligația de cooperare care este în mod normal cerută în acest tip de procedură. În particular, deși și‑a vândut activitățile privind CB și CSB către Dow Chemical în 1999, deși unul dintre angajații în cauză s‑a pensionat în 1997, iar celălalt a părăsit temporar întreprinderea, Shell ar fi efectuat anchete aprofundate pentru a furniza numeroase elemente Comisiei. De altfel, aceasta ar fi utilizat în mod extensiv răspunsul Shell la prima comunicare privind obiecțiunile, în particular pentru a‑și întări dosarul în cadrul celei de a doua comunicări privind obiecțiunile. În decizia atacată, aceasta ar reține de asemenea lungi fragmente din declarațiile Shell ca elemente de probă ale încălcării. Shell ar fi colaborat în cea mai mare parte a timpului într‑un moment când „introducerea unei cereri de clemență nu îi [permitea] să se prevaleze de încrederea legitimă cu privire la consecințele recunoașterii faptelor sale” [considerentul (318) al deciziei atacate]. Shell adaugă că, în înscrisurile sale, Comisia încearcă să minimalizeze cooperarea sa în cursul procedurii administrative. Cu toate acestea, ținând seama de contextul cauzei, de cedarea activităților privind CB și CSB către Dow Chemical în 1999 și de descoperirea tardivă a încălcării în cadrul Shell, aceasta consideră că a oferit o cooperare deplină Comisiei. De asemenea, după primirea primei comunicări privind obiecțiunile, Shell ar fi recunoscut încălcarea săvârșită de Shell Nederland Chemie. În plus, Shell subliniază că problema luării în considerare a cooperării sale în cadrul majorării pentru încălcare repetată este distinctă de cea privind aplicarea comunicării privind cooperarea.

87 Combinarea excepțională a circumstanțelor speței, care o disting în special de cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Groupe Danone/Comisia, punctul 83 de mai sus, ar fi trebuit să conducă Comisia să concluzioneze că nu existau suficiente elemente care să confirme tendința Shell de a încălca normele de concurență.

88 Pentru toate aceste motive, Shell consideră că o majorare cu 50 % a cuantumului de bază al amenzii, pentru încălcare repetată, trebuie să fie considerată disproporționată și contrară principiului securității juridice. În consecință, decizia atacată ar trebui anulată în această privință sau, cu titlu subsidiar, cuantumul amenzii aplicate Shell ar trebui să fie redus.

89 Comisia solicită respingerea primului aspect al celui de al doilea motiv. Aceasta consideră, în esență, că elementele prezentei cauze justificau aplicarea unei majorări de 50 % a cuantumului de bază al amenzii pentru încălcare repetată.

– Aprecierea Tribunalului

90 Punctul 2 din liniile directoare prevede, ca exemple de circumstanțe agravante, „încălcări repetate de același tip din partea aceleiași/acelorași întreprinderi”.

91 Noțiunea de încălcare repetată, astfel cum este înțeleasă în anumite sisteme de drept naționale, presupune ca o persoană să fi săvârșit noi încălcări după ce a fost sancționată pentru încălcări similare (Hotărârea Tribunalului din 11 martie 1999, Thyssen Stahl/Comisia, T‑141/94, Rec., p. II‑347, punctul 617, și Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Michelin/Comisia, T‑203/01, Rec., p. II‑4071, punctul 284).

92 O eventuală încălcare repetată figurează printre elementele care trebuie luate în considerare în cadrul analizei gravității încălcării în cauză (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 91, și Hotărârea Curții Groupe Danone/Comisia, punctul 83 de mai sus, punctul 26).

93 Comisia dispune de o putere de apreciere în ceea ce privește alegerea elementelor care trebuie luate în considerare în vederea stabilirii cuantumului amenzilor, cum ar fi în special împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul disuasiv al amenzilor, fără a fi necesar să se facă referire la o listă obligatorie sau exhaustivă de criterii de care trebuie să se țină seama. Intră în competența Comisiei constatarea și aprecierea caracteristicilor specifice ale unei încălcări repetate și aceasta nu poate fi ținută de un eventual termen de prescripție pentru a face o astfel de constatare (Hotărârea Groupe Danone/Comisia, punctul 83 de mai sus, punctele 37 și 38).

94 În speță, Comisia arată, în decizia atacată, că Shell a fost deja destinatara unor decizii ale Comisiei în materia înțelegerilor (a se vedea Deciziile Polipropilenă și PVC II, punctul 84 de mai sus). Acest fapt ar demonstra că primele amenzi nu au fost suficiente pentru ca Shell să își modifice comportamentul. Comisia concluzionează de aici că această încălcare repetată constituie o circumstanță agravantă care justifică o majorare cu 50 % a cuantumului de bază al amenzii aplicate Shell [considerentul (487) al deciziei atacate].

95 În primul rând, trebuie să se arate că încălcarea constatată în decizia atacată a început la puțin mai mult de zece ani după adoptarea Deciziei Polipropilenă și la mai puțin de doi ani după adoptarea Deciziei PVC II. Repetarea de către Shell a unui comportament ilicit, în special la puțin timp după adoptarea Deciziei PVC II, această din urmă decizie fiind ea însăși adoptată la mai puțin de zece ani după Decizia Polipropilenă, dovedește tendința Shell de a nu adopta măsurile adecvate ca urmare a constatării în privința sa a unei încălcări a normelor comunitare privind concurența (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 355, și Hotărârea Tribunalului din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, T‑410/03, Rep., p. II‑881, punctul 464). Prin urmare, Comisia se putea baza în mod întemeiat pe Deciziile Polipropilenă și PVC II în scopul constatării încălcării repetate a Shell în cadrul prezentei cauze, fără să încalce principiul securității juridice invocat de Shell.

96 În al doilea rând, în ceea ce privește măsurile adoptate de Shell în vederea respectării dreptului concurenței, acestea nu pot afecta realitatea încălcării săvârșite și a încălcării repetate constatate în speță (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF și UCB/Comisia, T‑101/05 și T‑111/05, Rep., p. II‑4949, punctul 52). Astfel, adoptarea unui program de conformare de către întreprinderea vizată nu obligă Comisia să acorde o reducere a amenzii ca urmare a acestei împrejurări (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, BASF/Comisia, T‑15/02, Rec., p. II‑497, punctele 266 și 267, și Hotărârea Tribunalului BASF și UCB/Comisia, citată anterior, punctul 52). În plus, trebuie să se arate că este imposibil să se determine gradul de eficacitate a măsurilor interne luate de o întreprindere pentru a preveni repetarea încălcărilor dreptului concurenței (Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Carbone‑Lorraine/Comisia, T‑73/04, Rec., p. II‑2661, punctul 144). În speță, trebuie subliniat că măsurile adoptate de Shell nu au determinat‑o să denunțe înțelegerea, întrucât aceasta nu a acceptat să coopereze odată informată cu privire la existența obiecțiilor în privința sa.

97 În al treilea rând, în același sens, cooperarea Shell în cursul procedurii administrative nu poate înlătura caracterul de circumstanță agravantă al încălcării repetate. Prin urmare, argumentele invocate de Shell în această privință sunt inoperante.

98 În sfârșit, în ceea ce privește argumentul Shell potrivit căruia majorarea aplicată ar fi disproporționată, trebuie amintit că, la stabilirea cuantumului amenzii, Comisia dispune de o putere de apreciere și că nu este obligată să aplice o formulă matematică precisă. În plus, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, Comisia trebuie să vegheze la caracterul descurajator al acțiunii sale. Or, încălcarea repetată reprezintă o circumstanță care justifică o majorare considerabilă a cuantumului de bază al amenzii. Astfel, încălcarea repetată constituie proba faptului că sancțiunea aplicată anterior nu a fost suficient de descurajatoare (Hotărârea Tribunalului Michelin/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 293, Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, punctul 95 de mai sus, punctul 348, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia, T‑53/03, Rec., p. II‑1333, punctul 398). Pe de altă parte, trebuie să se arate că, prin stabilirea unui nivel al majorării în temeiul încălcărilor repetate, Comisia poate lua în considerare indiciile care confirmă tendința întreprinderii vizate de a încălca normele de concurență, inclusiv timpul care s‑a scurs între încălcările respective (Hotărârea Tribunalului din 6 mai 2009, Outokumpu și Luvata/Comisia, T‑122/04, Rep., p. II‑1135, punctul 62). În speță, trebuie amintit, mai întâi, că încălcarea în cauză este a treia de același tip pentru care Shell a făcut obiectul unei decizii a Comisiei. În particular, trebuie să se arate că încălcările în cauză în Deciziile Polipropilenă și PVC II aveau ca obiect, ca și cea aflată la originea prezentei cauze, stabilirea de obiective de prețuri sau împărțirea cotelor de piață. Pe de altă parte, astfel cum se indică la punctul 95 de mai sus, încălcarea în cauză a început la mai puțin de doi ani după adoptarea Deciziei PVC II. Or, în pofida adoptării acestei decizii, Shell a repetat, la scurt timp, un comportament ilicit. În aceste împrejurări, niciunul dintre elementele invocate nu permite să se considere că majorarea cuantumului de bază al amenzii cu 50 % pentru a orienta comportamentul Shell către respectarea normelor de concurență este disproporționată.

99 Având în vedere aceste elemente, primul aspect al celui de al doilea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca nefondat.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o nemotivare

– Argumentele părților

100 În cazul în care Tribunalul consideră că majorarea cu 50 % a cuantumului de bază al amenzii nu încalcă principiile proporționalității și securității juridice, Shell susține, cu titlu subsidiar, că Comisia nu și‑a îndeplinit obligația de motivare care îi revine în temeiul articolului 253 CE.

101 Shell subliniază, în această privință, că indicase, în răspunsul său la a doua comunicare privind obiecțiunile, că o majorare a cuantumului de bază al amenzii pentru încălcare repetată ar fi inutilă si nerezonabilă, având în vedere instituirea și aplicarea strictă a unui program referitor la respectarea legislației privind concurența.

102 Or, în decizia atacată, Comisia s‑ar abține să răspundă la argumentele invocate de Shell. În schimb, în considerentele (488) și (489) ale deciziei atacate, Comisia ar trata mai multe alte aspecte care nu ar fi fost invocate de Shell. Aceasta din urmă consideră că Comisia a răspuns, de fapt, unor argumente invocate de unele dintre întreprinderile care fac parte din grupul său în cadrul unei alte cauze. Shell face trimitere, în această privință, la considerentele (337) și (338) ale Deciziei C(2006) 4090 final a Comisiei din 13 octombrie 2006 privind o procedură în temeiul articolului 81 CE (cazul COMP/F/38.456 – Bitum – Țările de Jos, denumită în continuare „Decizia Bitum”), anexată la cererea introductivă. Faptul că Comisia nu este obligată, dacă este cazul, să răspundă la toate argumentele părților nu ar modifica această concluzie.

103 Împrejurarea că Comisia a ignorat complet argumentele pe care Shell le‑a invocat efectiv în răspunsurile sale la prima și la a doua comunicare privind obiecțiunile și în observațiile sale prealabile audierii și, în schimb, a analizat argumentele invocate în cazul în care a fost adoptată Decizia Bitum ar echivala cu o nemotivare contrară articolului 253 CE. În consecință, decizia atacată ar trebui să fie anulată în această privință.

104 Comisia solicită respingerea celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv. Aceasta consideră, în esență, că decizia atacată îndeplinește cerințele normei fundamentale de procedură reprezentate de obligația de motivare.

– Aprecierea Tribunalului

105 Motivarea unei decizii individuale trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției autoare a actului, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă aceasta respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în funcție de contextul în care acest act a fost adoptat (Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul 63).

106 Exigențele condiției de formă esențiale pe care o reprezintă această obligație de motivare sunt îndeplinite atunci când Comisia arată, în cuprinsul deciziei sale, elementele de apreciere care i‑au permis să evalueze gravitatea și durata încălcării (Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Sarrió/Comisia, C‑291/98 P, Rec., p. I‑9991, punctul 73, și Hotărârea Curții din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctul 463).

107 În speță, este suficient să se constate că Comisia a identificat în mod clar, la considerentul (487) al deciziei atacate, elementele de apreciere care i‑au permis să rețină circumstanța agravantă a încălcării repetate în privința Shell. Pe de altă parte, în ceea ce privește măsurile adoptate de Shell în vederea respectării dreptului concurenței, acestea nu sunt relevante în scopul aprecierii existenței încălcării și a încălcării repetate (a se vedea punctul 96 de mai sus). Prin urmare, faptul că Comisia nu a răspuns la argumentele invocate de Shell în această privință în cursul procedurii administrative nu poate constitui o nemotivare a deciziei atacate. În plus, trebuie amintit că Comisia nu este obligată să ia poziție cu privire la toate argumentele invocate în fața sa de persoanele interesate, ci este suficient ca aceasta să expună situația de fapt și considerațiile juridice care prezintă o importanță esențială în economia deciziei (a se vedea Hotărârea Arkema/Comisia, punctul 70 de mai sus, punctul 127 și jurisprudența citată). În sfârșit, în ceea ce privește faptul că Comisia ar fi menționat motive fără legătură cu înțelegerea privind CB și CSB, este suficient să se constate că această împrejurare, dacă se presupune că este stabilită, nu este de natură să afecteze legalitatea deciziei atacate atunci când aceasta este motivată corespunzător cerințelor legale, după cum s‑a constatat anterior.

108 Având în vedere aceste elemente, al doilea aspect al celui de al doilea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca nefondat și, prin urmare, al doilea motiv trebuie respins în întregime.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe aplicarea eronată a unui coeficient multiplicator cu scop descurajator

109 Shell consideră că Comisia a încălcat articolul 81 CE și articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 prin aplicarea unui coeficient multiplicator pentru a determina cuantumul de plecare al amenzii.

110 Al treilea motiv invocat de Shell cuprinde două aspecte. În cadrul primului aspect, Shell consideră că Comisia a încălcat principiile egalității de tratament și proporționalității. În cadrul celui de al doilea aspect, Shell susține că Comisia nu și‑a îndeplinit obligația de motivare care îi incumbă.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea principiilor egalității de tratament și proporționalității

– Argumentele părților

111 Shell amintește că Comisia a aplicat un coeficient multiplicator de 3 pentru a determina cuantumul de plecare al amenzii în ceea ce o privește [considerentul (474) al deciziei atacate]. Pentru a face acest lucru, Comisia ar fi utilizat cifra de afaceri a Shell Petroleum pentru anul 2005, și anume suma de 246,549 miliarde de euro.

112 Or, în Decizia Bitum, Comisia s‑ar fi întemeiat, în esență, pe aceeași cifră de afaceri a Shell Petroleum pentru anul 2005, dar ar fi decis să aplice un coeficient multiplicator de 2.

113 Această diferență ar constitui o atingere adusă principiilor egalității de tratament și proporționalității. Shell indică, în această privință, că situația care caracterizează prezenta cauză și cea în care a fost adoptată Decizia Bitum sunt comparabile, întrucât cele două decizii au fost adoptate în 2006 la interval de două luni și jumătate, întrucât încălcarea a fost imputată Shell Petroleum și întrucât coeficientul multiplicator este întemeiat pe cifra de afaceri mondială a acesteia din urmă, pentru a asigura că, ținând cont de dimensiunea sa, amenda are un caracter suficient de descurajator. În măsura în care, în cele două cazuri, alegerea coeficientului multiplicator care să fie aplicat ar trebui să se întemeieze pe dimensiunea întreprinderii, iar întreprinderea care trebuie să fie sancționată este aceeași, un astfel de tratament diferențiat nu ar fi justificat în mod obiectiv. Shell adaugă că principiul egalității de tratament își găsește aplicarea, chiar și în ipoteza în care Comisia a aplicat corect liniile directoare. În plus, situația din speță ar fi excepțională și, din acest motiv, nu ar fi fost încă abordată de instanța Uniunii.

114 Scurta referire a Comisiei la „circumstanțele cauzei” nu poate justifica o diferență de tratament. Din moment ce Comisia decide să majoreze nivelul amenzii, ca etapă separată în calculul cuantumului de bază al amenzii, alegerea coeficientului multiplicator ar trebui să se bazeze exclusiv pe dimensiunea întreprinderii pe care intenționează să o sancționeze. Motivul care ar sta la baza acestui raționament ar fi acela că o întreprindere dotată cu resurse financiare considerabile poate mobiliza mai ușor fondurile necesare pentru a plăti amenda care îi este aplicată. În această privință, contrar celor susținute de Comisie în înscrisurile sale, Shell ar fi de asemenea, astfel cum ar enunța Decizia Bitum, întreprinderea cea mai importantă care a săvârșit o încălcare. În plus, „diferențe privind dimensiunea globală” între întreprinderile care au participat la încălcare în cele două cauze nu pot justifica aplicarea de coeficienți multiplicatori diferiți în privința Shell. Astfel, în cele două cazuri, întreprinderile în privința cărora a fost aplicat un coeficient multiplicator egal cu unu ar fi avut o cifră de afaceri mai mică de zece miliarde de euro. În cele două cazuri, cea mai mare întreprindere a cărei participare la încălcare a fost constatată ar fi Shell, cu o cifră de afaceri de 246,549 miliarde de euro.

115 Pentru aceste motive, decizia atacată ar trebui să fie anulată sau, cu titlu subsidiar, cuantumul amenzii aplicate Shell ar trebui să fie redus prin aplicarea unui coeficient multiplicator de 2 în loc de 3.

116 În plus, făcând trimitere la primul motiv, Shell adaugă că aplicarea unui coeficient multiplicator de 3 amenzii care urmează să fie stabilită în privința Shell Nederland Chemie este disproporționată și încalcă principiul egalității de tratament, dacă încălcarea nu poate fi imputată Shell Nederland sau Shell Petroleum. Într‑un asemenea caz, alegerea coeficientului multiplicator ar trebui să se bazeze pe cifra de afaceri netă mondială a Shell Nederland pentru anul 2005 (25,041 miliarde de euro) sau pe cea a Shell Nederland Chemie pentru același an (1,186 miliarde de euro). Aceasta ar implica faptul că niciun coeficient multiplicator nu ar trebui să fie aplicat amenzii care urmează să fie stabilită în privința Shell Nederland Chemie sau în privința Shell Nederland Chemie și Shell Nederland sau, cel mult, ar trebui aplicat un factor de 1,5.

117 Comisia solicită respingerea primului aspect al celui de al treilea motiv. Aceasta consideră, în esență, că coeficienții multiplicatori sunt utilizați pentru a ține seama de diferențele relative de dimensiune globală și că coeficientul multiplicator aplicat în speță pentru Shell nu este disproporționat.

– Aprecierea Tribunalului

118 Liniile directoare prevăd că, în afară de natura proprie a încălcării, de impactul său real asupra pieței și de mărimea pieței geografice relevante, este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor, și să se fixeze amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator (punctul 1 A al patrulea paragraf din liniile directoare).

119 Competența Comisiei de a aplica amenzi întreprinderilor care, cu intenție sau din neglijență, săvârșesc o încălcare a dispozițiilor articolului 81 CE constituie unul dintre mijloacele puse la dispoziția acesteia pentru a‑i permite să își îndeplinească misiunea de supraveghere conferită de dreptul comunitar, misiune care cuprinde obligația de a desfășura o politică generală care urmărește aplicarea, în materie de concurență, a principiilor stabilite de tratat și orientarea în acest sens a comportamentului întreprinderilor. De aici rezultă că, pentru a aprecia gravitatea unei încălcări în vederea determinării cuantumului amenzii, Comisia trebuie să asigure caracterul descurajator al acțiunii sale, în special pentru tipurile de încălcări care sunt deosebit de prejudiciabile pentru realizarea obiectivelor Comunității (Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec, p. 1825, punctele 105 și 106, Hotărârea Tribunalului ABB Asea Brown Boveri/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 166, și Hotărârea Groupe Danone/Comisia, punctul 95 de mai sus, punctul 169).

120 Acest lucru impune ca respectivul cuantum al amenzii să fie adaptat pentru a ține seama de impactul urmărit asupra întreprinderii căreia îi este aplicată, și aceasta pentru ca amenda să nu fie considerată neglijabilă sau, dimpotrivă, excesivă, în special din punctul de vedere al capacității financiare a întreprinderii în cauză, în conformitate cu cerințele întemeiate, pe de o parte, pe necesitatea de a asigura efectivitatea amenzii și, pe de altă parte, pe respectarea principiului proporționalității. O întreprindere de mari dimensiuni, care dispune de resurse financiare considerabile în raport cu cele ale celorlalți membri ai unei înțelegeri, poate mobiliza mai ușor fondurile necesare pentru plata amenzii sale, ceea ce justifică, în vederea unui efect suficient de descurajator al acesteia din urmă, aplicarea, în special prin utilizarea unui coeficient multiplicator, a unei amenzi proporțional mai ridicate decât cea care sancționează aceeași încălcare săvârșită de o întreprindere care nu dispune de asemenea resurse (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec, p. II‑1181, punctele 241 și 243; a se vedea de asemenea Hotărârea Tribunalului ABB Asea Brown Boveri/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 170, și Hotărârea Tribunalului BASF/Comisia, punctul 96 de mai sus, punctul 235).

121 Trebuie să se adauge că Curtea a subliniat, în particular, pertinența luării în considerare a cifrei de afaceri globale a fiecărei întreprinderi care face parte dintr‑o înțelegere pentru a stabili cuantumul amenzii (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții Sarrió/Comisia, punctul 106 de mai sus, punctele 85 și 86, și Hotărârea Curții din 14 iulie 2005, Acerinox/Comisia, C‑57/02 P, Rec., p. I‑6689, punctele 74 și 75; a se vedea de asemenea Hotărârea Curții din 29 iunie 2006, Showa Denko/Comisia, C‑289/04 P, Rec., p. I‑5859, punctul 17).

122 În sfârșit, trebuie să se sublinieze că obiectivul de descurajare pe care Comisia are dreptul să îl urmărească la stabilirea cuantumului unei amenzi are ca scop asigurarea respectării de către întreprinderi a normelor de concurență stabilite de tratat pentru desfășurarea activităților lor în cadrul Comunității sau al SEE. Rezultă că factorul de descurajare care poate fi inclus în calculul amenzii este evaluat prin luarea în considerare a unei multitudini de elemente, iar nu numai a situației particulare a întreprinderii în cauză. Acest principiu se aplică în special atunci când Comisia a determinat un „multiplicator de descurajare” care afectează amenda aplicată unei întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea Showa Denko/Comisia, punctul 121 de mai sus, punctele 23 și 24).

123 În speță, Comisia a reținut că, în cadrul categoriei încălcărilor foarte grave, scara amenzilor permitea determinarea cuantumului amenzilor la un nivel care le asigura un caracter suficient de descurajator, ținând seama de dimensiunea fiecărei întreprinderi. Bazându‑se pe cifrele de afaceri mondiale ale întreprinderilor în cauză, realizate în cursul anului 2005, Comisia a arătat că exista o mare diferență de dimensiune între Kaučuk (2,718 miliarde de euro cifră de afaceri) și Stomil (38 de milioane de euro cifră de afaceri), pe de o parte, și celelalte întreprinderi în cauză, pe de altă parte, în particular Bayer (27,383 miliarde de euro cifră de afaceri), și anume prima dintre întreprinderile de mari dimensiuni vizate în decizia atacată. Pe acest temei și ținând cont de circumstanțele speței, Comisia a considerat că niciun coeficient multiplicator cu scop de descurajare nu trebuia să fie impus Kaučuk și Stomil și, în privința Bayer, că un coeficient multiplicator de 1,5 era adecvat. În sfârșit, tot pe acest temei și ținând seama de circumstanțele speței, Comisia a impus coeficienți multiplicatori de 1,75 în privința Dow (37,221 miliarde de euro cifră de afaceri), de 2 în privința EniChem (73,738 miliarde de euro cifră de afaceri) și de 3 în privința Shell (246,549 miliarde de euro cifră de afaceri) [considerentul (474) al deciziei atacate].

124 Argumentele invocate de Shell se întemeiază în esență pe faptul că coeficientul multiplicator aplicat în speță nu ar fi trebuit să îl depășească pe cel reținut în Decizia Bitum, ținând cont de respectarea principiului egalității de tratament.

125 În această privință, trebuie amintit că Comisia dispune, în domeniul stabilirii cuantumului amenzilor, de o largă putere de apreciere și aprecierile pe care le‑a realizat anterior nu au caracter obligatoriu în ceea ce o privește (Hotărârea Curții din 19 martie 2009, Archer Daniels Midland/Comisia, C‑510/06 P, Rep., p. I‑1843, punctul 82). Rezultă că Shell nu poate invoca politica decizională a Comisiei în fața instanței Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 24 septembrie 2009, Erste Bank der österreichischen Sparkassen/Comisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P și C‑137/07 P, Rep., p. I‑8681, punctul 123).

126 În orice caz, este necesar să se amintească faptul că principiul egalității de tratament nu este încălcat decât atunci când situații comparabile sunt tratate în mod diferit sau atunci când situații diferite sunt tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea Curții din 13 decembrie 1984, Sermide, 106/83, Rec., p. 4209, punctul 28, și Hotărârea Curții din 28 iunie 1990, Hoche, C‑174/89, Rec., p. I‑2681, punctul 25; Hotărârea Tribunalului din 5 decembrie 2006, Westfalen Gassen Nederland/Comisia, T‑303/02, Rec., p. II‑4567, punctul 152).

127 Or, în speță, Shell nu poate susține în mod întemeiat că situațiile în cauză sunt identice. Desigur, este adevărat că cifra de afaceri globală a fiecărei întreprinderi este un element pertinent pentru aplicarea unui coeficient multiplicator cu scop descurajator și că, în această privință, cifra de afaceri a Shell reținută în Decizia Bitum este identică cu cea reținută în decizia atacată. Totuși, trebuie să se arate de asemenea că, în decizia atacată, Comisia a început prin a determina coeficienții multiplicatori cu scop descurajator aplicabili Kaučuk și Stomil, considerând că, ținând seama de circumstanțele cauzei, nu trebuia să le fie aplicat niciun coeficient. Pe acest temei și procedând la o comparație a dimensiunilor relative ale întreprinderilor în cauză, Comisia a determinat coeficientul multiplicator cu scop descurajator aplicabil întreprinderilor și în special aplicabil Shell. Rezultă de aici că stabilirea, în speță, a coeficienților multiplicatori cu scop descurajator a fost realizată, pe de o parte, prin luarea în considerare a cifrei de afaceri globale a fiecărei întreprinderi, dar și, pe de altă parte, a dimensiunii relative a fiecărei întreprinderi. Or, dimensiunea relativă a întreprinderilor vizate prin decizia atacată este diferită de cea a întreprinderilor vizate prin Decizia Bitum. Pe de altă parte, din decizia atacată rezultă că coeficienții multiplicatori au fost stabiliți începând cu întreprinderile de cea mai mică dimensiune. Shell nu a invocat argumente specifice pentru a contesta metoda aleasă de Comisie, nici coeficienții reținuți în această privință. În sfârșit, în ceea ce privește argumentul invocat de Shell potrivit căruia, având în vedere decizia atacată, precum și Decizia Bitum, aceasta era întreprinderea cea mai importantă, trebuie amintit, mai întâi, că diferența de cifră de afaceri globală dintre Shell și întreprinderea care o precedă era mult mai importantă în prezenta cauză, astfel cum rezultă din decizia atacată, și, apoi, că în cele două decizii coeficienții multiplicatori care au servit drept bază pentru comparația relativă între întreprinderile în cauză erau diferiți.

128 Cu titlu suplimentar, trebuie să se arate că, în ceea ce privește cazul în care a fost adoptată Decizia Bitum, Comisia a reținut, ca și în prezenta cauză, că încălcarea respectivă era foarte gravă [considerentul (316) al Deciziei Bitum]. Cu toate acestea, Comisia a arătat de asemenea, în Decizia Bitum, că încălcarea în cauză nu privea decât un singur stat membru, că valoarea de piață era relativ scăzută (și anume 62 de milioane de euro pentru 2001, ultimul an complet al încălcării) și că numărul de participanți la încălcare era ridicat (14 întreprinderi) [considerentul (317) al Deciziei Bitum]. Aceste împrejurări nu există în speță.

129 Prin urmare, motivul întemeiat pe o încălcare a principiului egalității de tratament nu poate fi reținut.

130 În măsura în care motivul invocat de Shell privind contestarea proporționalității coeficientului multiplicator reținut se bazează de asemenea pe o comparație cu Decizia Bitum și în lipsa unor argumente mai detaliate, se impune respingerea acestuia pentru aceleași motive.

131 Având în vedere aceste elemente, primul aspect al celui de al treilea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca nefondat.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe nemotivare

– Argumentele părților

132 În cazul în care Tribunalul consideră că aplicarea unui coeficient multiplicator de 3 nu încalcă principiile egalității de tratament și proporționalității, Shell susține, cu titlu subsidiar, că Comisia nu și‑a îndeplinit obligația de motivare care îi incumbă în temeiul articolului 253 CE. Astfel, referindu‑se la „circumstanțele cauzei” pentru a aplica respectivul coeficient multiplicator, Comisia s‑ar abține să indice care sunt acestea din urmă, de ce sunt de natură să justifice aplicarea unui coeficient multiplicator de 3 și în ce măsură aceste circumstanțe sunt diferite de cele din cazul în care a fost adoptată Decizia Bitum, astfel încât aceste două cauze să impună un tratament diferențiat din punctul de vedere al descurajării. Shell concluzionează de aici că decizia atacată trebuie să fie anulată.

133 Comisia solicită respingerea celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv. Aceasta indică în special că există diferențe obiective între prezenta cauză și cea în care a fost adoptată Decizia Bitum. Comisia nu ar fi, așadar, obligată să indice motivele pentru care cuantumul ales pentru calculul amenzii nu a fost același în prezenta cauză.

– Aprecierea Tribunalului

134 Ținând seama de jurisprudența amintită la punctele 105 și 106 de mai sus, trebuie să se arate, în speță, că Comisia a indicat că, pentru a asigura un caracter suficient de descurajator al amenzii, va lua în considerare dimensiunea fiecărei întreprinderi. Pe acest temei, Comisia a utilizat cifrele de afaceri globale pentru anul 2005 ale întreprinderilor în cauză. Pe de altă parte, Comisia a efectuat o comparație a dimensiunii respective a diferitelor întreprinderi cu scopul de a stabili coeficienți multiplicatori cu scop descurajator. Mai precis, în privința Shell, Comisia a indicat că cifra de afaceri globală a acestei întreprinderi era de mai multe ori superioară celei a oricărei alte întreprinderi în cauză. De aici rezultă că elementele care au permis Comisiei să stabilească coeficientul multiplicator al amenzii aplicate Shell reies cu claritate din decizia atacată.

135 Faptul că Comisia s‑a referit, mai mult, la „circumstanțele cauzei” nu poate infirma această concluzie. Astfel, din decizia atacată nu rezultă că Comisia s‑a referit în mod explicit la alte elemente decât cifrele de afaceri globale și dimensiunea relativă a întreprinderilor în cauză pentru a stabili coeficienții multiplicatori cu scop descurajator, fapt confirmat, de altfel, de Comisie în cadrul ședinței. În plus, expresia „circumstanțele cauzei” poate fi perfect înțeleasă ca vizând exact cifrele de afaceri globale și dimensiunea relativă a întreprinderilor în cauză.

136 În sfârșit, în ceea ce privește trimiterea la cazul în care a fost adoptată Decizia Bitum, și întrucât acest caz și prezenta speță se bazează pe situații de fapt diferite, în special în ceea ce privește dimensiunea relativă a întreprinderilor în cauză (a se vedea punctele 127 și 128 de mai sus), trebuie să se considere că Comisia nu avea nicio obligație să indice motivele pentru care coeficientul multiplicator cu scop descurajator nu era identic.

137 Având în vedere aceste elemente, al doilea aspect al celui de al treilea motiv invocat de Shell trebuie să fie respins ca nefondat și, prin urmare, al treilea motiv trebuie respins în totalitate.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe stabilirea eronată a cuantumului de plecare al amenzii

138 Shell consideră că Comisia a încălcat articolul 81 CE și articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 prin stabilirea în mod eronat a cuantumului de plecare al amenzii în ceea ce o privește.

139 Al patrulea motiv al Shell cuprinde patru aspecte. În cadrul primului aspect, Shell consideră că Comisia a aplicat în mod nejustificat un tratament diferențiat al cuantumurilor de plecare ale amenzilor. În cadrul celui de al doilea aspect, Shell susține că cuantumurile de plecare ale amenzilor alese de Comisie sunt inexacte. În cadrul celui de al treilea aspect, Shell arată că cuantumul de plecare reținut în privința sa nu respectă principiile proporționalității și egalității de tratament. În cadrul celui de al patrulea aspect, Shell susține că Comisia nu și‑a îndeplinit obligația de motivare care îi incumbă.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe aplicarea nejustificată a unui tratament diferențiat al cuantumurilor de plecare ale amenzii

– Argumentele părților

140 Shell susține că, potrivit considerentului (466) al deciziei atacate, Comisia a aplicat un tratament diferențiat al cuantumurilor de plecare ale amenzilor pentru „a ține seama de ponderea specifică a fiecărei întreprinderi și, prin urmare, de efectul real al comportamentului său ilicit asupra concurenței”. Comisia s‑ar afla totuși în contradicție cu poziția sa, exprimată în considerentul (462) al deciziei atacate, potrivit căreia „este imposibil să se măsoare impactul real asupra pieței SEE al complexului de acorduri care alcătuiesc încălcarea” și, prin urmare, aceasta „nu va ține seama de impactul asupra pieței pentru a determina amenzile aplicabile în speță”. După cum admite Comisia în înscrisurile sale, tratamentul diferențiat al cuantumurilor de plecare ale amenzilor s‑ar întemeia pe faptul că „capacitatea economică reală” de „a cauza prejudicii importante concurenței” este mai ridicată atunci când volumele de vânzări (și cota de piață corespunzătoare) ale unei întreprinderi determinate pe piața relevantă sunt mai ridicate.

141 Shell amintește, în această privință, informațiile pe care le‑a transmis Comisiei în cursul procedurii administrative, care demonstrează lipsa impactului asupra pieței. Nici în cea de a doua comunicare privind obiecțiunile, nici în decizia atacată, Comisia nu ar prezenta nicio dovadă specifică care să demonstreze că acordurile sau practicile vizate au avut un impact asupra pieței.

142 Pe de altă parte, afirmația potrivit căreia „acordurile anticoncurențiale au fost puse în aplicare de producători și această