Cauza T‑132/07

Fuji Electric Co. Ltd

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Împărțirea pieței – Dovada încălcării – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Durata încălcării – Amenzi – Circumstanțe atenuante – Cooperare”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Înțelegeri – Întreprindere – Noțiune – Unitate economică – Imputarea încălcărilor

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

2. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

3. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia – Întinderea sarcinii probei

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

4. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Mijloc de probă – Recurgere la o serie de indicii

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

5. Concurență – Înțelegeri – Probă – Aprecierea valorii probante a unui document – Criterii

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

6. Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale – Prezumția de nevinovăție – Procedură în materie de concurență – Aplicabilitate

[Actul Unic European, Preambul; art. 6 alin. (2) UE; art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47]

7. Concurență – Înțelegeri – Participare la reuniuni având un obiect anticoncurențial

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

8. Concurență – Procedură administrativă – Comunicarea privind obiecțiunile – Obligația de a răspunde la aceasta – Inexistență

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 18)

9. Acțiune în anulare – Admisibilitate – Persoane fizice sau juridice – Recunoașterea, în cursul procedurii administrative, din partea întreprinderii căreia i se adresează o comunicare privind obiecțiunile, a elementelor de fapt sau de drept care justifică stabilirea unei încălcări în sarcina sa – Limitarea exercitării dreptului de a formula o cale de atac – Încălcarea principiilor fundamentale ale legalității și respectării dreptului la apărare

[art. 81 CE și art. 230 al patrulea paragraf CE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47 și art. 52 alin. (1)]

10. Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Decizie de aplicare a normelor de concurență

[art. 81 CE; Acordul privind SEE, art. 53]

11. Acțiune în anulare – Motive – Încălcarea unor norme fundamentale de procedură – Examinare din oficiu de către instanță

[art. 81 CE și 230 CE; Acordul privind SEE, art. 53)

12. Concurență – Norme comunitare – Încălcare comisă de o filială – Răspundere atribuită societății‑mamă – Sarcina probei care revine Comisiei

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

13. Concurență – Amenzi – Cuantum – Puterea de apreciere a Comisiei – Competența de fond a Tribunalului – Posibilitatea de a lua în considerare informații suplimentare care nu au fost menționate în decizia de aplicare a amenzii

[art. 263 TFUE și 264 TFUE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (4), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) lit. (a)]

14. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Comunicarea privind obiecțiunile – Prezentarea unor probe suplimentare după trimiterea comunicării privind obiecțiunile – Admisibilitate – Condiții

[art. 81 alin. (1) CE]

15. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate – Necesitatea unui comportament care a facilitat constatarea încălcării de către Comisie

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 2002/C 45/03, pct. 26]

1. Interzicând întreprinderilor încheierea de acorduri sau participarea la practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței interne, articolul 81 alineatul (1) CE se adresează unor entități economice care constau, fiecare, într‑o organizare unitară de elemente personale, materiale și imateriale, ce urmărește în mod durabil un scop economic determinat, organizare care poate contribui la săvârșirea unei încălcări vizate de această dispoziție.

În vederea aplicării și a executării deciziilor adoptate în aplicarea articolului 81 CE, acestea trebuie adresate unor entități cu personalitate juridică. Astfel, atunci când Comisia adoptă o decizie de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, ea trebuie să identifice persoanele, fizice sau juridice, care pot fi considerate răspunzătoare pentru comportamentul întreprinderii în cauză și care pot fi sancționate pe acest temei, cărora li se adresează decizia.

(a se vedea punctele 56 și 57)

2. Atunci când mai multor persoane li se poate atribui răspunderea personală pentru participarea la o încălcare a uneia și aceleiași întreprinderi, în sensul dreptului concurenței, acestea trebuie considerate răspunzătoare în solidar pentru încălcarea respectivă.

În plus, pot fi personal și solidar răspunzătoare pentru participarea uneia și aceleiași întreprinderi la o încălcare persoana sub răspunderea sau sub conducerea căreia întreprinderea era direct plasată la momentul săvârșirii încălcării și persoana care, prin faptul că exercita efectiv o putere de control asupra celei dintâi și îi stabilea comportamentul pe piață, conducea indirect aceeași întreprindere la momentul săvârșirii încălcării.

Rezultă că principiul răspunderii personale, potrivit căruia o persoană poate răspunde numai pentru propriile acte, trebuie interpretat în sensul că privește atât răspunderea personală a persoanei care conducea direct întreprinderea la momentul încălcării, cât și răspunderea personală a persoanei care, în aceeași perioadă, conducea indirect această întreprindere.

(a se vedea punctele 58, 59 și 153)

3. În materia sarcinii probei, pe de o parte, partea sau autoritatea care invocă o încălcare a normelor de concurență are obligația de a o dovedi, corespunzător cerințelor legale, prin stabilirea faptelor care constituie încălcarea, iar, pe de altă parte, revine întreprinderii care invocă un motiv de apărare împotriva constatării unei încălcări sarcina de a dovedi îndeplinirea tuturor condițiilor de aplicare a acestui motiv, astfel încât autoritatea menționată va trebui, așadar, să recurgă la alte elemente de probă.

Durata încălcării este un element constitutiv al noțiunii de încălcare în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE, revenind în principal Comisiei sarcina probei acestuia.

Această repartizare a sarcinii probei poate însă varia în măsura în care elementele factuale invocate de o parte pot fi de natură să oblige cealaltă parte să ofere o explicație sau o justificare, în lipsa căreia este permis să se concluzioneze în sensul furnizării dovezii.

(a se vedea punctele 84 și 85)

4. În ceea privește mijloacele de probă care pot fi reținute de Comisie, principiul care prevalează în dreptul concurenței este cel al administrării libere a probelor.

În majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada încălcării dreptului concurenței. Asemenea indicii și coincidențe permit evidențierea nu numai a existenței unor comportamente sau a unor acorduri anticoncurențiale, ci și a duratei comportamentului anticoncurențial continuu și a perioadei de aplicare a unui acord încheiat cu încălcarea dreptului concurenței.

În orice caz, este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a crea convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită. Cu toate acestea, fiecare dintre probele prezentate de Comisie nu trebuie să corespundă în mod obligatoriu acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Astfel, este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe.

În ceea ce privește durata încălcării, în lipsa unor elemente de probă susceptibile de a stabili în mod direct durata unei încălcări, Comisia trebuie să se întemeieze cel puțin pe elemente de probă având legătură cu fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare s‑a desfășurat fără întrerupere între două date precise.

(a se vedea punctele 86 și 87)

5. Cu privire la valoarea probatorie care trebuie atribuită diferitor elemente de probă reunite în cadrul unei încălcări a normelor de concurență, trebuie subliniat că singurul criteriu pertinent de apreciere a dovezilor furnizate în mod liber constă în credibilitatea acestora. Potrivit normelor general aplicabile în materia probelor, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind de originea sa, de împrejurările întocmirii acestuia, de destinatarul acestuia și de conținutul acestuia. În special, se impune acordarea unei importanțe sporite împrejurării în care un înscris a fost întocmit în legătură imediată cu faptele sau de un martor direct al acestor fapte. Înscrisurile din care rezultă că au avut loc contacte între mai multe întreprinderi și că acestea au urmărit tocmai obiectivul de a elimina de la început incertitudinea referitoare la comportamentul viitor al concurenților demonstrează, corespunzător cerințelor legale, existența unei practici concertate. În plus, declarațiile contrare intereselor declarantului trebuie considerate, în principiu, elemente de probă deosebit de fiabile.

(a se vedea punctul 88)

6. În cadrul unei acțiuni în anulare îndreptate împotriva unei decizii a Comisiei prin care se constată existența unei încălcări a dreptului concurenței și prin care se aplică amenzi destinatarilor acesteia, existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderilor cărora le este adresată decizia, astfel încât instanța nu poate concluziona în sensul dovedirii de către Comisie a existenței încălcării în cauză la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect. Astfel, în această ultimă situație, este necesar să se țină cont de principiul prezumției de nevinovăție, după cum rezultă în special din cuprinsul articolului 6 paragraful 2 din Convenția europeană a drepturilor omului, care se numără printre drepturile fundamentale care, potrivit jurisprudenței Curții, reafirmată de altfel în Preambulul Actului Unic European, la articolul 6 alineatul (2) din Tratatul privind Uniunea Europeană, precum și la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, sunt protejate în ordinea juridică a Uniunii Europene. În considerarea naturii încălcărilor în discuție și a naturii și a gradului de severitate ale sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcările normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu.

(a se vedea punctul 89)

7. O întreprindere care nu se distanțează public de rezultatele unei reuniuni la care a asistat sau de un acord la care a fost parte rămâne, în principiu, pe deplin răspunzătoare pentru participarea la înțelegere. Astfel, întreprinderilor le‑ar fi foarte facil să minimalizeze riscul obligației de plată a unei amenzi ridicate dacă ar putea beneficia de o înțelegere ilicită și, astfel, de o reducere a cuantumului amenzii pentru motivul că jucaseră doar un rol limitat în aplicarea încălcării, deși atitudinea acestora a determinat și alte întreprinderi să se comporte într‑un mod care aduce o atingere mai mare concurenței. Chiar dacă se presupune că întreprinderea în cauză nu a respectat toate acordurile încheiate în cadrul înțelegerii, rezultă că, în speță, această împrejurare nu ar fi suficientă, în lipsa dovezii unei distanțări publice din partea sa în privința altor membri ai înțelegerii, să o exonereze de răspunderea care îi revine din cauza participării sale la aceste acorduri și, prin intermediul acestora, la încălcarea care a fost constatată.

(a se vedea punctul 100)

8. Dreptul concurenței nu poate fi interpretat în sensul că obligă persoana în cauză, în cadrul procedurii administrative, să răspundă la comunicarea privind obiecțiunile care i‑a fost adresată de Comisie. Astfel, nici normele care enumeră drepturile și obligațiile întreprinderilor în cadrul procedurii prevăzute de dreptul concurenței, nici un alt principiu general de drept nu instituie în sarcina întreprinderilor respective o obligație diferită de aceea de a furniza Comisiei informațiile care le‑au fost solicitate în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003. În plus, în lipsa unui temei juridic, o asemenea obligație ar fi dificil de conciliat cu principiul respectării dreptului la apărare, din moment ce ar face dificilă introducerea unei acțiuni la instanța Uniunii de către o persoană care, pentru un motiv oarecare, nu a răspuns la o comunicare privind obiecțiunile.

Astfel, deși legalitatea deciziei Comisiei prin care se constată că o persoană a încălcat dreptul concurenței și prin care i s‑a aplicat, cu acest titlu, o amendă poate fi apreciată numai în funcție de elemente de fapt și de drept existente la data la care aceasta a fost adoptată, din aceasta nu rezultă că persoana în cauză are obligația să furnizeze Comisiei, încă din etapa procedurii administrative, toate elementele pe care ar dori să le poată invoca în susținerea unei acțiuni judiciare în anulare împotriva deciziei adoptate la finalizarea procedurii administrative.

(a se vedea punctele 124 și 158)

9. În cadrul unei proceduri privind o încălcare a normelor de concurență, atunci când persoana în cauză decide în mod voluntar să coopereze și când, în cadrul procedurii administrative, recunoaște explicit sau implicit elementele de fapt sau de drept care justifică stabilirea încălcării în sarcina sa, cu toate acestea, nu este limitată în exercitarea însăși a dreptului de a formula o cale de atac, de care dispune în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE.

În lipsa unui temei juridic prevăzut în mod expres în acest scop, o asemenea limitare ar fi contrară principiilor fundamentale ale legalității și respectării dreptului la apărare. În sfârșit, dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil este garantat prin articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, iar potrivit articolului 52 alineatul (1) din această cartă, orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute prin această cartă trebuie să fie prevăzută de lege.

(a se vedea punctul 159)

10. Motivarea unei decizii cauzatoare de prejudicii trebuie să permită exercitarea efectivă a controlului de legalitate a acesteia și să ofere persoanei interesate informațiile necesare pentru a ști dacă decizia este sau nu este întemeiată, iar aprecierea caracterului suficient al unei asemenea motivări trebuie efectuată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul destinatarilor de a primi explicații.

Pentru a îndeplini funcțiile menționate anterior, o motivare suficientă trebuie să indice în mod clar și neechivoc raționamentul autorității Uniunii, emitentul actului incriminat.

În plus, în cazul în care o decizie de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European privește mai mulți destinatari și ridică o problemă de stabilire a răspunderii, aceasta trebuie să conțină o motivare suficientă pentru fiecare dintre acești destinatari, în special pentru cei cărora, potrivit acelei decizii, le revine răspunderea pentru această încălcare.

(a se vedea punctul 162)

11. În cadrul unei acțiuni în anulare a unei decizii de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European, faptul că reclamantul invocă un motiv de fond întemeiat pe o eroare vădită de apreciere, iar nu o nemotivare ori o motivare insuficientă, și anume un motiv care se încadrează la încălcarea normelor fundamentale de procedură, în sensul articolului 230 CE, nu lipsește instanța de posibilitatea de a invoca din oficiu un asemenea motiv, din moment ce acesta constituie un motiv de ordine publică ce poate și chiar trebuie să fie invocat din oficiu, cu condiția respectării principiului contradictorialității.

(a se vedea punctul 163)

12. În vederea aplicării normelor de concurență, personalitatea juridică distinctă a filialei nu este suficientă pentru a înlătura posibilitatea ca societății‑mamă să i se impute comportamentul filialei, în special atunci când filiala nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă.

În acest context, Comisia are în principiu obligația să demonstreze că societatea‑mamă sau societățile‑mamă au exercitat efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei lor pe piață, pe baza unui ansamblu de elemente factuale printre care în special eventuala putere de conducere exercitată de societățile‑mamă asupra filialei lor. În general, deținerea unei majorități a capitalului social al filialei este cea care poate permite societății‑mamă să exercite efectiv o influență decisivă asupra filialei și mai ales asupra comportamentului acesteia pe piață.

Cu toate acestea, o participare minoritară poate permite unei societăți‑mamă să exercite efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale pe piață, dacă este însoțită de drepturi care le depășesc pe cele care sunt normal consimțite unor acționari minoritari în vederea protejării intereselor lor financiare și care, examinate potrivit metodei seriei de indicii convergente juridice și economice, sunt de natură să demonstreze că se exercită o influență decisivă asupra comportamentului filialei pe piață. Astfel, dovada exercitării efective a unei influențe decisive poate fi realizată de Comisie grație unei serii de indicii, chiar dacă fiecare dintre aceste indicii, analizat în mod individual, nu are un caracter suficient de probatoriu.

Exercitarea efectivă a unei prerogative de conducere din partea societății‑mamă sau a societăților‑mamă asupra filialei poate reieși în mod direct din aplicarea dispozițiilor legale aplicabile sau dintr‑o convenție între societățile‑mamă, încheiată în conformitate cu aceleași dispoziții legale, cu privire la administrarea filialei lor comune. Importanța implicării societății‑mamă în administrarea filialei sale poate fi atestată și prin prezența, în conducerea filialei, a numeroase persoane care ocupă funcții de conducere în cadrul societății‑mamă. Un asemenea cumul de funcții plasează în mod obligatoriu societatea‑mamă în situația de a influența decisiv comportamentul filialei sale pe piață, în măsura în care acesta permite membrilor conducerii societății‑mamă să vegheze, în exercitarea funcțiilor lor de conducere în cadrul filialei, ca acțiunea acesteia din urmă pe piață să fie conformă cu orientările rezultate din forurile de conducere ale societății‑mamă. Un asemenea obiectiv poate fi atins și fără ca membrul sau membrii societății‑mamă care își asumă funcții de conducere în cadrul filialei să aibă calitate de mandatar social al societății‑mamă. În sfârșit, implicarea societății‑mamă sau a societăților‑mamă în administrarea filialei poate rezulta din relațiile de afaceri pe care societățile‑mamă le întrețin cu filiala. Astfel, atunci când o societate‑mamă este deopotrivă furnizor sau client al filialei sale, aceasta are un interes specific să conducă activitățile de producție și de distribuție ale filialei pentru a beneficia integral de câștigurile generate de integrarea verticală realizată în acest mod.

Pe de altă parte, pentru a fi imputate societății‑mamă actele săvârșite de filiala acesteia, nu este necesară dovada că societatea‑mamă respectivă a fost direct implicată sau a avut cunoștință despre comportamentele incriminate. Astfel, nu este vorba despre o relație de instigare referitoare la încălcare între societatea‑mamă și filiala sa și nici despre o implicare a societății‑mamă în încălcarea respectivă, ci despre faptul că, la momentul săvârșirii încălcării, societatea‑mamă și filiala au manifestat un comportament comun pe piață, care împuternicește Comisia să adreseze decizia de aplicare a amenzilor societății‑mamă a unui grup de societăți.

(a se vedea punctele 179-184 și 196)

13. Dincolo de simplul control de legalitate efectuat în cadrul acțiunii în anulare în temeiul articolului 263 TFUE, care permite doar respingerea acțiunii în anulare sau anularea actului atacat, după cum prevede articolul 264 TFUE, competența de fond abilitează instanța Uniunii să reformeze actul atacat, chiar în lipsa anulării, ținând seama de toate împrejurările de fapt, pentru a modifica, de exemplu, cuantumul amenzii aplicate pentru încălcarea normelor de concurență.

Rezultă că, în domeniile în care Comisia și‑a păstrat o marjă de apreciere, spre exemplu, în ceea ce privește nivelul majorării cuantumului amenzii pentru durata încălcării sau pentru necesitatea de a conferi sancțiunii un scop disuasiv sau în ceea ce privește evaluarea calității și a utilității cooperării manifestate de o întreprindere în cursul procedurii administrative, în special în raport cu contribuțiile altor întreprinderi, faptul că acest control de legalitate din cadrul unei acțiuni în anulare, în temeiul articolului 263 TFUE, se limitează la controlul lipsei unei erori vădite de apreciere nu aduce atingere, în principiu, exercitării de către instanța Uniunii a competenței sale de fond.

În cadrul competenței sale de fond, instanța Uniunii are competența de a aprecia caracterul adecvat al cuantumului amenzilor în lumina criteriilor stabilite, după caz, la articolul 15 alineatul (4) din Regulamentul nr. 17 sau la articolul 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003. Această din urmă apreciere poate justifica depunerea și luarea în considerare a unor informații suplimentare care nu sunt menționate în decizia Comisiei de aplicare a amenzii.

(a se vedea punctele 208 și 209)

14. Comunicarea privind obiecțiunile trebuie să permită persoanelor interesate să ia efectiv cunoștință de comportamentele care le sunt imputate de Comisie, această cerință fiind respectată atunci când decizia finală nu impută persoanelor interesate încălcări diferite de cele avute în vedere în comunicarea privind obiecțiunile și nu reține decât fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să dea explicații

Deși încălcările imputate unei întreprinderi într‑o decizie nu pot fi diferite de cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile, situația nu este identică pentru faptele reținute, deoarece, în privința acestora, este suficient ca întreprinderile în cauză să fi avut posibilitatea să își prezinte punctul de vedere asupra tuturor faptelor reținute în sarcina lor. Astfel, nicio dispoziție nu interzice Comisiei să comunice părților, după trimiterea comunicării privind obiecțiunile, noi înscrisuri despre care consideră că îi susțin teza, cu condiția de a da întreprinderilor timpul necesar pentru a‑și prezenta punctul de vedere cu privire la acest aspect.

(a se vedea punctul 238)

15. Deși este exact că data la care elementele de probă sunt transmise Comisiei influențează calificarea acestora în sensul că au valoare adăugată semnificativă, în măsura în care această calificare depinde de elemente de probă cuprinse deja în dosarul Comisiei la data transmiterii lor, singura împrejurare că aceste elemente au fost transmise ulterior notificării comunicării privind obiecțiunile nu exclude ca acestea să poată încă prezenta, în pofida stadiului avansat al procedurii administrative, o valoare adăugată semnificativă. În special, într‑o cerere formulată în temeiul Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri, depusă după trimiterea comunicării privind obiecțiunile, o întreprindere se poate concentra pe faptele care, în opinia acesteia, nu au fost demonstrate corespunzător cerințelor legale, în vederea furnizării unei valori adăugate semnificative în raport cu elementele de probă deținute deja de Comisie.

În plus, punctul 26 din Comunicarea privind cooperarea enunță numai o obligație procedurală a Comisiei. Acesta nu prevede că orice cooperare a unei întreprinderi în stabilirea dovedirii încălcării este obligatoriu lipsită de orice valoare dacă aceasta a intervenit numai după notificarea comunicării privind obiecțiunile. Pe de altă parte, o asemenea cooperare poate fi foarte utilă atunci când elementele furnizate au fost anterior ignorate de Comisie și au o incidență directă asupra gravității sau a duratei înțelegerii prezumate.

(a se vedea punctele 239 și 240)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)

12 iulie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Împărțirea pieței – Dovada încălcării – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Durata încălcării – Amenzi – Circumstanțe atenuante – Cooperare”

În cauza T‑132/07,

Fuji Electric Co. Ltd, denumită anterior Fuji Electric Holdings Co. Ltd și succesoare în drepturi a Fuji Electric Systems Co. Ltd, cu sediul în Kawasaki (Japonia), reprezentată de domnii P. Chappatte și P. Walter, solicitors,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnul F. Arbault, ulterior de domnii X. Lewis, J. Bourke și F. Ronkes Agerbeek, iar în final de domnii N. Khan și Ronkes Agerbeek, în calitate de agenți, asistați de domnul J. Holmes, barrister,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2006) 6762 final a Comisiei din 24 ianuarie 2007 privind o procedură în temeiul articolului 81 din Tratatul CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz) și o cerere de reducere a cuantumului amenzii aplicate Fuji Electric Holdings și Fuji Electric Systems,

TRIBUNALUL (Camera a doua),

compus din doamnele I. Pelikánová (raportor), președinte, K. Jürimäe și domnul S. Soldevila Fragoso, judecători,

grefier: doamna K. Andová, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 9 februarie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Istoricul cauzei, astfel cum rezultă, în esență, din constatările Comisiei cuprinse în Decizia C(2006) 6762 final a Comisiei din 24 ianuarie 2007 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz) (denumită în continuare „decizia atacată”) este următorul.

1. Produsul relevant

2 Instalațiile de comutație cu izolație în gaz (denumite în continuare „GIS”) sunt utilizate pentru a controla fluxul energetic din rețelele electrice. Aceste instalații sunt echipamente electrice grele, folosite drept componente majore pentru substațiile electrice la cheie.

3 Substațiile sunt centrale electrice auxiliare care transformă curentul electric. În plus față de transformator, elementele constitutive ale substațiilor sunt sistemul de control, releele, bateriile, încărcătoarele și instalația de comutație. Funcția unei instalații de comutație constă în protejarea transformatorului de o suprasarcină și/sau izolarea circuitului și a unui transformator care nu funcționează corect.

4 Instalațiile de comutație pot fi cu izolație în gaz, cu izolație în aer sau cu izolație hibridă, atunci când îmbină cele două tehnici precedente. GIS sunt vândute în întreaga lume ca părți integrante ale unor substații electrice la cheie sau ca piese detașate înainte de a fi integrate în asemenea substații. Acestea reprezintă aproximativ între 30 % și 60 % din prețul total al substațiilor.

5 Decizia atacată privește proiectele GIS având o tensiune mai mare sau egală cu 72,5 kV (denumite în continuare „proiectele GIS”), care includ GIS în calitate de produse individuale, inclusiv toate serviciile aferente lor (transport, montare, încercări, izolație etc.), și substațiile electrice la cheie care conțin GIS, în care sunt cuprinse GIS și celelalte componente ale substației, precum transformatoarele și toate serviciile aferente lor (transport, cablaj, montare, izolație etc.).

2. Întreprinderile în cauză

6 Fuji Electric Holdings Co. Ltd (denumită în continuare „FEH”) este societatea holding a grupului Fuji care conduce patru filiale operaționale, între care în special Fuji Electric Systems Co. Ltd (denumită în continuare „FES”). Grupul Fuji produce și comercializează o gamă vastă de produse, inclusiv proiecte GIS. Activitățile în sectorul GIS ale grupului Fuji erau desfășurate în special de FEH și de FES.

7 La 1 octombrie 2002, grupul Fuji și‑a transferat activitățile din sectorul GIS către Japan AE Power Systems Corp. (denumită în continuare „JAEPS”), o societate comună în care aceasta deține 30 % din capitalul social, Hitachi Ltd și Meidensha Corp. deținând celelalte părți sociale, în proporție de 50 % și, respectiv, de 20 %.

3. Procedura administrativă

8 La 3 martie 2004, ABB Ltd a semnalat Comisiei existența unor practici anticoncurențiale în sectorul proiectelor GIS și a formulat o cerere orală de imunitate la amenzi, în conformitate cu Comunicarea Comisiei din 19 februarie 2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

9 Practicile denunțate de ABB au constat într‑o coordonare la nivel mondial a vânzării proiectelor GIS care presupunea o împărțire a piețelor, atribuirea de cote și menținerea cotelor de piață respective, repartizarea proiectelor GIS unor producători desemnați în acest scop și manipularea procedurii cererilor de ofertă (trucarea ofertelor) pentru atribuirea contractelor acestor producători, stabilirea prețurilor prin înțelegeri complexe privind proiectele GIS care nu fuseseră repartizate, rezilierea contractelor de licență cu societățile care nu erau membre ale înțelegerii și schimbul de informații sensibile referitoare la piață.

10 Cererea orală de imunitate la amenzi formulată de ABB a fost completată, în special la 7 mai 2004, cu observații orale și cu mijloace de probă scrise. La 25 aprilie 2004, Comisia a acordat ABB imunitate condiționată.

11 Pe baza declarațiilor date de ABB, Comisia a inițiat o investigație și a desfășurat, la 11 mai și la 12 mai 2004, inspecții în incintele mai multor societăți active în sectorul GIS.

12 În intervalul 14-25 mai 2004, grupul Areva a cooperat cu Comisia și i‑a furnizat, în temeiul Comunicării privind cooperarea, diverse probe scrise și informații.

13 La 30 iulie 2004, grupul în care VA Technologie AG era societatea‑mamă (denumit în continuare „grupul VA Tech”) a cooperat cu Comisia și i‑a furnizat, pe baza Comunicării privind cooperarea, diverse probe scrise și informații.

14 Începând cu 9 septembrie 2004, și reprezentanții grupului Hitachi sau ai JAEPS au cooperat cu Comisia și i‑au furnizat, pe baza Comunicării privind cooperarea, probe scrise și informații.

15 La 4 octombrie 2004, FEH și FES au răspuns la o solicitare de informații care le fusese adresată de Comisie în temeiul articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269) (denumit în continuare „răspunsul din 4 octombrie 2004 la solicitarea de informații”). În aceeași zi, ABB a răspuns de asemenea la o solicitare de informații din partea Comisiei.

16 La 4 noiembrie 2004, Mitsubishi Electric System Corp. (denumită în continuare „Melco”) a depus la Comisie o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea, în legătură cu „minuta acesteia privind participarea la anumite înțelegeri referitoare la piața [proiectelor GIS]”.

17 La 5 noiembrie 2004, grupul Areva a răspuns la o solicitare de informații din partea Comisiei.

18 La 20 aprilie 2006, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile care, în afară de FEH și FES, a fost adresată ABB, Alstom, societate pe acțiuni, Areva, societate pe acțiuni, Areva T & D AG, Areva T & D Holding SA și Areva T & D SA (denumite în continuare, împreună, „societățile din grupul Areva”), Hitachi și Hitachi Europe Ltd (denumite în continuare, împreună, „societățile din grupul Hitachi”), JAEPS, Melco, Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA (denumită în continuare „Schneider”), Siemens AG, Toshiba Corp., precum și altor cinci societăți din grupul VA Tech, care includea și VA Technologie.

19 La 30 iunie 2006, FEH și FES au adresat Comisiei în termenul prevăzut observațiile acestora în răspuns la comunicarea privind obiecțiunile. În anexa la răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, acestea au depus mai multe declarații și înscrisuri în privința cărora s‑a solicitat acordarea tratamentului confidențial. De asemenea, ABB, Alstom, societățile din grupul Areva, societățile din grupul Hitachi sau JAEPS, Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens și Toshiba au răspuns în scris, în termenul prevăzut, la comunicarea privind obiecțiunile.

20 Prin scrisoarea din 12 iulie 2006, FEH și FES au cooperat cu Comisia și i‑au furnizat, în temeiul Comunicării privind cooperarea, diverse probe scrise și informații.

21 La 14 iulie 2006, ABB a transmis Comisiei un „supliment [de] răspuns la comunicarea privind obiecțiunile”.

22 La 18 și la 19 iulie 2006, Comisia a efectuat audierea societăților cărora le adresase comunicarea privind obiecțiunile.

23 La 25 august 2006, în vederea formulării de comentarii, Comisia a pus la dispoziția părților la procedură extrase din versiunea neconfidențială a răspunsului dat de FEH și de FES la comunicarea privind obiecțiunile, cererea formulată la 12 iulie 2006 de FEH și de FES în temeiul Comunicării privind cooperarea, suplimentul la răspunsul dat de ABB la comunicarea privind obiecțiunile și înscrisuri suplimentare.

24 La 11 septembrie 2006, FEH și FES au depus observații referitoare la suplimentul de răspuns formulat de ABB la comunicarea privind obiecțiunile.

25 Prin scrisoarea din 29 septembrie 2006, FEH și FES au furnizat Comisiei o nouă mărturie provenită de la unul dintre foștii angajați ai acestora, domnul M. H.

26 Prin scrisoarea din 10 noiembrie 2006, FEH și FES au comunicat Comisiei observațiile acestora în legătură cu comentariile pe care societățile din grupul Hitachi sau JAEPS le adresaseră Comisiei, în scrisoarea din 29 septembrie 2006, în legătură cu guvernanța din cadrul JAEPS.

27 Prin scrisoarea din 14 noiembrie 2006, Comisia a solicitat comentariile adiționale ale FEH și FES în legătură cu mai multe elemente de probă pe care acestea le considerau pertinente, în scopul adoptării deciziei finale. FEH și FES au răspuns prin scrisoarea din 21 noiembrie 2006.

4. Decizia atacată

28 La 24 ianuarie 2007, Comisia a adoptat decizia atacată, al cărei rezumat este publicat în Jurnalul Oficial din 10 ianuarie 2008 (JO C 5, p. 7). Aceasta a fost notificată FEH și FES la 9 februarie 2007.

29 În afară de FEH și FES, decizia atacată a fost adresată ABB, Alstom, societăților din grupul Areva, societăților din grupul Hitachi, JAEPS, Melco, Nuova Magrini Galileo, Schneider, Siemens, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (denumită în continuare „Reyrolle”), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba și VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

30 În considerentele (113)-(123) ale deciziei atacate, Comisia a arătat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere coordonaseră repartizarea proiectelor GIS la scară mondială, cu excepția anumitor piețe, potrivit regulilor convenite, în special în scopul menținerii unor cote care să reflecte într‑o largă măsură cotele lor de piață istorice estimate. Comisia a precizat că repartizarea proiectelor GIS fusese efectuată pe baza unei cote asociate „japoneze” și a unei cote asociate „europene”, care ulterior trebuiau alocate între producătorii japonezi și producătorii europeni. Un acord semnat la Viena la 15 aprilie 1988 (denumit în continuare „acordul GQ”) stabilea normele care permiteau atribuirea proiectelor GIS fie producătorilor japonezi, fie producătorilor europeni și includerea valorii lor în cota corespunzătoare. Pe de altă parte, în considerentele (124)-(132) ale deciziei atacate, Comisia a precizat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere încheiaseră o înțelegere nescrisă (denumită în continuare „înțelegerea comună”), în temeiul căreia proiectele GIS în Japonia, pe de o parte, și cele în țările membrilor europeni ai înțelegerii, pe de altă parte, desemnate, împreună, drept „țări de origine” ale proiectelor GIS, erau rezervate membrilor japonezi și, respectiv, membrilor europeni ai cartelului. Proiectele GIS în „țările de origine” nu făceau obiectul schimburilor de informații dintre cele două grupuri și nu erau incluse în cotele respective.

31 Acordul GQ conținea deopotrivă norme privind schimbul de informații necesare funcționării cartelului între cele două grupuri de producători, funcționare care era asigurată în special de secretarii celor două grupuri, manipularea cererilor de ofertă vizate și stabilirea prețurilor pentru proiectele GIS care nu puteau fi atribuite. Potrivit textului anexei 2, acordul GQ se aplica la scară mondială, cu excepția Statelor Unite, a Canadei, a Japoniei și a 17 țări din Europa Occidentală. În plus, în temeiul înțelegerii comune, proiectele GIS în țările europene diferite de „țările de origine” erau deopotrivă rezervate grupului european, iar producătorii japonezi se angajau să nu depună oferte pentru proiecte GIS în Europa.

32 În opinia Comisiei, împărțirea proiectelor GIS între producătorii europeni era reglementată de un acord semnat tot la Viena la 15 aprilie 1988, intitulat „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (denumit în continuare „acordul EQ”). Comisia a arătat că atribuirea proiectelor GIS în Europa se realiza potrivit acelorași norme și proceduri precum cele care reglementau atribuirea proiectelor GIS în alte țări. În special, proiectele GIS în Europa trebuiau deopotrivă să fie notificate, înregistrate, atribuite, aranjate sau să fi primit de asemenea un nivel de preț minim.

33 În considerentul (142) al deciziei atacate, Comisia a constatat că în acordul GQ și în acordul EQ, precum și în vederea organizării și a funcționării înțelegerii diferiții membri ai înțelegerii erau identificați printr‑un cod compus din cifre pentru membrii europeni și din litere pentru membrii japonezi. Începând cu luna iulie 2002, codurile inițiale au fost înlocuite cu numere.

34 La articolul 1 litera (g) din decizia atacată, Comisia a constatat că FEH a încălcat articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare „Acordul privind SEE”) prin participarea la un ansamblu de acorduri și de practici concertate în sectorul proiectelor GIS în SEE de la 15 aprilie 1988 până la 11 mai 2004, iar la articolul 1 litera (h) din decizia atacată, Comisia a constatat că FES a participat la încălcare în aceeași perioadă. Pe de altă parte, la articolul 1 litera (k) din decizia atacată, Comisia a constatat că JAEPS a participat la aceeași încălcare de la 1 octombrie 2002 la 11 mai 2004.

35 Pentru încălcările constatate la articolul 1 din decizia atacată, prin articolul 2 litera (d) din decizia atacată s‑a aplicat FEH și FES o amendă în cuantum de 2 400 000 de euro, care urma a fi plătită în solidar, iar prin articolul 2 litera (f) din decizia atacată, o amendă în cuantum de 1 350 000 de euro, care urma a fi plătită în solidar cu JAEPS și cu Hitachi.

Procedura și concluziile părților

36 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 19 aprilie 2007, FEH și FES au introdus prezenta acțiune. În cuprinsul acesteia, FEH și FES au arătat, printre altele, că cererea introductivă, anexele la aceasta și înscrisurile depuse la grefă conțineau informații confidențiale, cărora trebuia să li se rezerve un tratament confidențial în raport cu terții.

37 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a patra) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, acesta a adresat părților anumite întrebări și o cerere de depunere de înscrisuri. Părțile au răspuns la aceste solicitări în termenele stabilite.

38 Prin scrisoarea înregistrată la grefa Tribunalului la 26 ianuarie 2010, FEH și FES au formulat anumite observații privind raportul de ședință care le‑a fost comunicat la 11 ianuarie 2010, privind momentul la care acestea și‑ar fi transferat activitățile în sectorul GIS către JAEPS și momentul la care acestea ar fi dobândit o participație la JAEPS.

39 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 9 februarie 2010. FEH și FES au precizat, printre altele, că prin observațiile pe care le‑au formulat cu privire la raportul de ședință nu au intenționat să sesizeze Tribunalul pe cale incidentală cu un motiv întemeiat pe erori de fapt care viciază decizia atacată, în sensul că aceasta imputa FES, în calitate de societate‑mamă a JAEPS, implicarea în încălcare, în perioada cuprinsă între 1 octombrie 2002 și 30 septembrie 2003, a activităților desfășurate de aceasta din urmă în sectorul GIS. În cadrul ședinței, Tribunalul a adoptat o nouă măsură de organizare a procedurii, solicitând FEH și FES să precizeze obiectul cererii de aplicare a regimului de confidențialitate formulate în cererea introductivă (a se vedea punctul 36 de mai sus). Observațiile prezentate de FEH și de FES și măsura de organizare a procedurii, menționate mai sus, au fost consemnate în procesul‑verbal al ședinței. Prin scrisoarea din 23 februarie 2010, FEH și FES au precizat obiectul cererii lor de confidențialitate în termenul prevăzut.

40 Procedura orală a fost declarată terminată la 3 martie 2010.

41 Prin Ordonanța din 25 noiembrie 2010, Tribunalul a redeschis procedura orală și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a adresat părților noi întrebări. Printre altele, părțile au fost invitate să precizeze cererile pe care le‑ar formula în prezenta cauză având în vedere considerațiile cuprinse la punctele 87-92 din Hotărârea Curții din 1 iulie 2010, Knauf Gips/Comisia (C‑407/08 P, Rep., p. I‑6375). Părțile au răspuns la întrebările adresate de Tribunal în termenele prevăzute.

42 Procedura orală a fost declarată terminată la 10 ianuarie 2011.

43 Prin scrisoarea din 22 iunie 2011, reprezentantul FEH și al FES a informat Tribunalul, depunând înscrisuri în susținere, cu privire la împrejurarea că, începând cu 1 aprilie 2011, FES și‑a încetat existența ca urmare a absorbției sale de către FEH, că aceasta, la rândul său, și‑a modificat denumirea socială, devenită Fuji Electric Co. Ltd (denumită în continuare „reclamanta”). Prin Decizia președintelui Camerei a doua a Tribunalului din 29 iunie 2011, această scrisoare a fost depusă la dosar, aspect cu privire la care Comisia a fost informată.

44 Reclamanta, denumită anterior FEH și succesoare în drepturi a FES, solicită Tribunalului:

– anularea articolului 1 litera (g) din decizia atacată, în măsura în care se menționează că încălcarea imputată FEH ar fi continuat ulterior lunii septembrie 2000;

– anularea articolului 1 litera (h) din decizia atacată;

– anularea articolului 2 litera (d) din decizia atacată, în măsura în care prevede răspunderea solidară a FES pentru plata amenzii aplicate;

– anularea articolului 2 litera (f) din decizia atacată, în măsura în care prevede răspunderea solidară a FEH și a FES pentru plata amenzii aplicate;

– reducerea cuantumului amenzii aplicate FEH și FES;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

45 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca nefondată;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

46 Deși FEH și FES au introdus împreună prezenta acțiune, interesele acestora în cadrul acțiunii nu erau identice și coincideau doar parțial, după cum rezultă din solicitările cuprinse în cererea introductivă care rezumă obiectul litigiului de față. Cu toate acestea, începând de la 1 aprilie 2011, interesele FEH și FES sunt reunite în persoana reclamantei.

47 În prezenta cauză, reclamanta solicită, în esență, anularea articolului 1 litera (g) din decizia atacată, în care Comisia stabilește în sarcina FEH răspunderea personală pentru încălcare, în perioada cuprinsă între luna septembrie 2000 și 30 septembrie 2002, și a articolului 2 litera (d) din decizia atacată, în care, pentru acest motiv, Comisia obligă FEH, în solidar cu FES, la plata unei amenzi în cuantum de 2 400 000 de euro. În susținerea acestor capete de cerere, reclamanta invocă trei prime motive întemeiate pe erori vădite de apreciere, precum și pe o încălcare a dreptului la un proces echitabil și a principiului prezumției de nevinovăție, pe o încălcare a normelor privind repartizarea sarcinii probei și, respectiv, pe o încălcare a principiului egalității de tratament.

48 Pe de altă parte, reclamanta solicită anularea articolului 1 litera (h) din decizia atacată, în care Comisia stabilește răspunderea personală a FES pentru încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 11 mai 2004, și a articolului 2 literele (d) și (f) din decizia atacată, în care, pentru acest motiv, Comisia obligă FES la plata unei amenzi în cuantum de 2 400 000 de euro, în solidar cu FEH, și la plata unei amenzi în cuantum de 1 350 000 de euro, în solidar cu FEH, cu JAEPS și cu Hitachi. În susținerea acestor capete de cerere, în cadrul celui de al patrulea motiv, reclamanta invocă o eroare vădită de apreciere.

49 În plus, reclamanta solicită anularea articolului 2 litera (f) din decizia atacată, în care Comisia s‑a întemeiat pe constatarea că FEH și FES puteau fi considerate personal răspunzătoare pentru participarea JAEPS la încălcare de la 1 octombrie 2002 până la 11 mai 2004 și în care, pentru acest motiv, Comisia le‑a aplicat o amendă în cuantum de 1 350 000 de euro, care urma a fi plătită în solidar cu JAEPS și cu Hitachi. În susținerea acestui capăt de cerere, în cadrul celui de al patrulea și al celui de al cincilea motiv, reclamanta invocă erori grave de apreciere.

50 În sfârșit, reclamanta solicită reducerea cuantumului amenzilor care au fost aplicate FEH și FES la articolul 2 literele (d) și (f) din decizia atacată. În susținerea acestui capăt de cerere, reclamanta dezvoltă o argumentație în cadrul celui de al șaselea motiv.

1. Cu privire la concluziile prin care se solicită anularea în parte a deciziei atacate

51 În susținerea concluziilor prin care se solicită anularea în parte a deciziei atacate reclamanta invocă cinci motive.

52 În cadrul primelor trei motive, reclamanta susține, în esență, că articolul 1 litera (g) și articolul 2 din decizia atacată trebuie anulate deoarece Comisia a constatat sau s‑a întemeiat pe constatarea că FES a încălcat articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE în perioada cuprinsă între luna septembrie 2000 și 30 septembrie 2002, data la care grupul Fuji și‑a transferat activitățile în sectorul GIS către JAEPS. Primul motiv este întemeiat pe faptul că Comisia a săvârșit erori vădite de apreciere și a încălcat dreptul la un proces echitabil, principiul prezumției de nevinovăție și principiul in dubio pro reo, prin faptul că, în decizia atacată, a concluzionat că FEH continuase să participe la încălcarea rezultată din acordul GQ după reuniunea membrilor japonezi, care s‑a desfășurat „în cursul sau în jurul” lunii septembrie 2000. Al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a normelor în materia repartizării sarcinii probei. Al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a principiului egalității de tratament.

53 În cadrul celui de al patrulea motiv, reclamanta susține că articolul 1 litera (h) și articolul 2 literele (d) și (f) din decizia atacată, în măsura în care Comisia stabilește în sarcina FES răspunderea solidară pentru plata amenzilor aplicate, trebuie anulate, din moment ce se întemeiază pe o apreciere vădit eronată a situației de fapt din speță, în care FES ar putea fi considerată personal răspunzătoare pentru încălcare în privința perioadei cuprinse între 15 aprilie 1988 și 11 mai 2004.

54 În cadrul celui de al cincilea motiv, reclamanta susține că articolul 2 litera (f) din decizia atacată trebuie anulat deoarece se întemeiază pe o apreciere vădit eronată a situației de fapt din speță, în care, în calitate de societăți‑mamă ale JAEPS, FEH și FES puteau fi considerate personal și solidar răspunzătoare pentru încălcare, împreună cu Hitachi și cu JAEPS, în privința perioadei cuprinse între 1 octombrie 2002 și 11 mai 2004.

Observații introductive cu privire la întreprinderile vizate de încălcarea constatată la articolul 1 literele (g) și (h) din decizia atacată și cu privire la răspunderea stabilită, pentru acest motiv, în sarcina FEH și a FES

55 Înainte de examinarea primelor cinci motive invocate de reclamantă, trebuie să se precizeze care sunt întreprinderile a căror participare la încălcare a fost imputată FEH și FES la articolul 1 literele (g) și (h) din decizia atacată.

56 În această privință, trebuie amintit că dreptul concurenței se aplică „întreprinderilor” și că, în acest context, noțiunea de întreprindere trebuie interpretată în sensul că desemnează o unitate economică din punctul de vedere al obiectului încălcării în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 12 iulie 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Rec., p. 2999, punctul 11, Hotărârea Tribunalului din 29 iunie 2000, DSG/Comisia, T‑234/95, Rec., p. II‑2603, punctul 124, și Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 2005, DaimlerChrysler/Comisia, T‑325/01, Rec., p. II‑3319, punctul 85). Interzicând întreprinderilor în special încheierea de acorduri sau participarea la practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței interne, articolul 81 alineatul (1) CE se adresează unor entități economice care constau, fiecare, într‑o organizare unitară de elemente personale, materiale și imateriale, ce urmărește în mod durabil un scop economic determinat, organizare care poate contribui la săvârșirea unei încălcări vizate de aceste dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Enichem Anic/Comisia, T‑6/89, Rec., p. II‑1623, punctul 235, și Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, Shell/Comisia, T‑11/89, Rec., p. II‑757, punctul 311).

57 În vederea aplicării și a executării deciziilor adoptate în aplicarea articolului 81 CE, acestea trebuie adresate unor entități cu personalitate juridică (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, cunoscută sub numele „PVC II”, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctul 978, și Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, T‑112/05, Rep., p. II‑5049, punctul 59). Astfel, atunci când Comisia adoptă o decizie de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, ea trebuie să identifice persoanele, fizice sau juridice, care pot fi considerate răspunzătoare pentru comportamentul întreprinderii în cauză și care pot fi sancționate pe acest temei, cărora li se adresează decizia (a se vedea în acest sens Hotărârea Hydrotherm Gerätebau, punctul 56 de mai sus, punctul 11).

58 Conform principiului răspunderii personale (Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, ICI/Comisia, 48/69, Rec., p. 619, punctele 131-141, Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 78, și Hotărârea Curții din 11 decembrie 2007, ETI și alții, C‑280/06, Rep., p. I‑10893, punctul 39; a se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii ETI și alții, citată anterior, Rep., p. I‑10893, punctul 71 și următoarele), potrivit căruia o persoană poate răspunde numai pentru propriile acte (Concluziile avocatului general Cosmas prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, citată anterior, Rec., p. I‑4130, punctul 74), revine, în principiu, persoanei care conducea întreprinderea la momentul la care a participat la încălcare să aibă răspunderea pentru aceasta, chiar dacă, la momentul adoptării deciziei de constatare a încălcării, desfășurarea activității întreprinderii a fost plasată sub răspunderea sau conducerea unei alte persoane (Hotărârile Curții din 16 noiembrie 2000, SCA Holding/Comisia, C‑297/98 P, Rec., p. I‑10101, punctul 27, și Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925, punctul 37; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Cascades/Comisia, C‑279/98 P, Rec., p. I‑9693, punctul 79).

59 Potrivit jurisprudenței, atunci când mai multor persoane li se poate atribui răspunderea personală pentru participarea la o încălcare a uneia și aceleiași întreprinderi, în sensul dreptului concurenței, acestea trebuie considerate răspunzătoare în solidar pentru încălcarea respectivă (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 6 martie 1974, Istituto Chemioterapico Italiano și Commercial Solvents/Comisia, 6/73 și 7/73, Rec., p. 223, punctul 41, și Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Metsä-Serla și alții/Comisia, C‑294/98 P, Rec., p. I‑10065, punctele 33 și 34, Hotărârea Tribunalului HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctele 54, 524 și 525, Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 și T‑91/03, nepublicată în Recueil, punctul 62, și Hotărârea Tribunalului Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 57 de mai sus, punctele 57-62). În plus, din aceste hotărâri rezultă că pot fi personal și solidar răspunzătoare pentru participarea uneia și aceleiași întreprinderi la o încălcare persoana sub răspunderea sau sub conducerea căreia întreprinderea era direct plasată la momentul săvârșirii încălcării și persoana care, prin faptul că exercita efectiv o putere de control asupra celei dintâi și îi stabilea comportamentul pe piață, conducea indirect aceeași întreprindere la momentul săvârșirii încălcării (a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009, Papierfabrik August Koehler și alții/Comisia, C‑322/07 P, C‑327/07 P și C‑338/07 P, Rep., p. I‑7191, punctele 40, 43 și 44). Rezultă că jurisprudența citată la punctul 58 de mai sus trebuie interpretată în sensul că are în vedere răspunderea personală atât a persoanei care conducea direct întreprinderea la momentul încălcării, cât și a persoanei care, în aceeași perioadă, conducea indirect această întreprindere.

60 Jurisprudența menționată la punctele 56-59 de mai sus este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 din Acordul privind SEE și deciziilor Comisiei adoptate în temeiul acestui articol.

61 Din decizia atacată și în special din descrierea realizată în considerentele (5)-(87), referitoare la „sectorul vizat de procedură”, și în considerentele (28)-(44) și (482), referitoare la „întreprinderile vizate de procedură” sau la „tratamentul diferențiat” rezervat acestor întreprinderi, rezultă că identificarea realizată de Comisie cuprinde, printre alte întreprinderi care au participat la încălcarea constatată la articolul 1 din decizia atacată, organizarea unitară a elementelor personale, materiale și imateriale care exploata activitățile în sectorul GIS ale grupului Fuji în perioada cuprinsă între 15 aprilie 1988 și 30 septembrie 2002 (denumită în continuare „prima întreprindere în cauză”), pe de o parte, și organizarea unitară a elementelor personale, materiale și imateriale care desfășura activitățile în sectorul GIS ale grupului Fuji, ale Hitachi și ale Meidensha care au fost transferate către JAEPS în perioada cuprinsă între 1 octombrie 2002 și 11 mai 2004 (denumită în continuare „a doua întreprindere în cauză”), pe de altă parte.

62 În plus, din considerentul (379) al deciziei atacate rezultă că s‑a stabilit în sarcina FEH și a FES răspunderea personală și solidară pentru participarea primei întreprinderi în cauză la încălcare în perioada cuprinsă între 15 aprilie 1988 și 30 septembrie 2002. Din considerentele (32), (33) și (373) ale deciziei atacate se deduce că răspunderea stabilită pentru acest motiv în sarcina FEH și a FES decurge din faptul că acestea „orientau” sau conduceau, „printre altele”, prima întreprindere în cauză în aceeași perioadă și că, în consecință, erau direct implicate în participarea acelei întreprinderi la încălcare.

63 Pe de altă parte, din considerentul (380) al deciziei atacate rezultă că, în sarcina FEH și a FES, alături de Hitachi și de JAEPS, s‑a stabilit răspunderea personală și solidară pentru participarea celei de a doua întreprinderi în cauză la încălcare în perioada cuprinsă între 1 octombrie 2002 și 11 mai 2004. În plus, în special din considerentele (380), (385) și (402) din decizia atacată reiese că răspunderea stabilită pentru acest motiv în sarcina FEH și a FES rezultă numai din faptul că acestea, împreună cu Hitachi, au determinat comportamentul pe piață al JAEPS, filiala lor comună, care avea răspunderea directă pentru a doua întreprindere în cauză, și că, în consecință, acestea erau indirect implicate în participarea acelei întreprinderi la încălcare, în calitate de societăți‑mamă ale JAEPS.

64 Primele cinci motive invocate de reclamantă trebuie, așadar, examinate în raport cu aceste constatări de mai sus. Pentru motive de oportunitate și de economie procedurală, primele două motive trebuie analizate împreună, fiind întemeiate pe erori vădite de apreciere, precum și pe o încălcare a dreptului la un proces echitabil, a principiului prezumției de nevinovăție și a principiului in dubio pro reo și pe o încălcare a normelor în materia repartizării sarcinii probei.

Cu privire la primul și la al doilea motiv, întemeiate pe erori vădite de apreciere, precum și pe o încălcare a dreptului la un proces echitabil, a principiului prezumției de nevinovăție și a principiului in dubio pro reo și pe o încălcare a normelor în materia repartizării sarcinii probei

Argumentele părților

65 Prin intermediul primului și al celui de al doilea motiv, reclamanta critică, în esență, Comisia pentru săvârșirea unor diverse erori vădite de apreciere și pentru încălcarea normelor în materia repartizării sarcinii probei, în sensul că, la articolul 1 litera (g) din decizia atacată, a stabilit răspunderea personală în sarcina FEH pentru participarea primei întreprinderi în cauză la încălcare în perioada cuprinsă între reuniunea membrilor japonezi desfășurată „în cursul sau în jurul” lunii septembrie 2000 și 30 septembrie 2002, dată la care Fuji și‑a transferat activitățile în sectorul GIS către JAEPS, și în sensul că, la articolul 2 litera (d) din decizia atacată, Comisia a obligat FEH, pentru acest motiv, la plata unei amenzi în cuantum de 2 400 000 de euro, în solidar cu FES. Comisia nu ar fi dovedit corespunzător cerințelor legale, deși avea această obligație, că prima întreprindere în cauză ar fi continuat să participe la „înțelegerea rezultată din acordul GQ”, care, la rândul ei, a continuat după reuniunea membrilor japonezi desfășurată „în cursul sau în jurul” lunii septembrie 2000. În plus, în această privință, raționamentul Comisiei ar fi viciat de diverse erori vădite de apreciere a elementelor de probă.

66 Comisia contestă argumentele reclamantei și solicită respingerea primului și a celui de al doilea motiv.

Aprecierea Tribunalului

67 Înainte de a analiza pe fond primul și al doilea motiv, este necesar să se identifice obiectul concret al criticii care se află la baza acestor motive, precum și considerentele deciziei atacate vizate de această critică și să se amintească normele aplicabile dovedirii unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE și dovedirii participării unei întreprinderi la o asemenea încălcare.

– Cu privire la obiectul concret al criticii care se află la baza primului și a celui de al doilea motiv

68 În speță, reclamanta nu contestă nici participarea primei întreprinderi în cauză la încălcare în perioada cuprinsă între 15 aprilie 1988 și luna septembrie 2000, nici răspunderea personală a FEH pentru această participare. Pe de altă parte, reclamanta nu contestă că FEH a condus, împreună cu alte societăți, prima întreprindere în cauză în perioada cuprinsă între luna septembrie 2000 și 30 septembrie 2002.

69 În plus, deși reclamanta face o distincție precisă între „înțelegerea rezultată din acordul GQ”, care ar fi încetat în urma plecării Siemens și a Hitachi, și „înțelegerea rezultată din noul plan”, care ar fi început la mijlocul anului 2002, totuși aceasta nu dezvoltă motive sau argumente specifice împotriva aprecierilor Comisiei, cuprinse în considerentele (2), (3), (248) și (270)-(299) ale deciziei atacate, potrivit cărora diferitele acorduri și practici concertate, care s‑au succedat între 15 aprilie 1988 și 11 mai 2004, erau doar manifestări diverse ale unui plan unic și comun. În consecință, nu se poate considera că, în cadrul primului și al celui de al doilea motiv, reclamanta ar fi contestat în mod corect aprecierile menționate și, prin urmare, că ar fi contestat caracterul unic și continuu al încălcării.

70 În sfârșit, reclamanta nu contestă că a doua întreprindere în cauză a participat la încălcare în perioada cuprinsă între 1 octombrie 2002 și 11 mai 2004. Aceasta contestă numai posibilitatea stabilirii în sarcina FEH a unei anumite răspunderi și, prin urmare, posibilitatea de a i se aplica o amendă pentru acest motiv, în măsura în care aceasta nu a determinat comportamentul pe piață al JAEPS și, în consecință, nu a fost implicată în calitate de societate‑mamă a JAEPS în participarea celei de a doua întreprinderi în cauză la încălcare (a se vedea punctul 173 și următoarele de mai jos).

71 În schimb, critica reclamantei privește aprecierea eronată de către Comisie a elementelor de probă care i‑au fost prezentate, precum și încălcarea dreptului la un proces echitabil, a principiului prezumției de nevinovăție și a principiului in dubio pro reo și încălcarea normelor în materia repartizării sarcinii probei, Comisia considerând că încălcarea constatată la articolul 1 din decizia atacată a continuat în perioada cuprinsă între luna septembrie 2000 și 30 septembrie 2002 și că prima întreprindere în cauză ar fi continuat să participe la încălcare, în raport cu care se putea stabili în sarcina FEH răspunderea personală din cauza conducerii pe care o exercita asupra acestei întreprinderi la momentul săvârșirii încălcării. În opinia reclamantei, în decizia atacată, Comisia nu a furnizat elemente de probă, corespunzător cerințelor legale și fără a săvârși erori vădite de apreciere, obligația de dovedire revenindu‑i din cauză că prima întreprindere în cauză continuase să participe, sub conducerea FEH, la încălcarea constatată la articolul 1 din decizia atacată, care ar fi continuat în perioada cuprinsă între 1 octombrie 2002 și 11 mai 2004.

72 Comisia susține că, în împrejurările din speță, societățile din grupul Fuji aveau obligația să demonstreze că prima întreprindere în cauză încetase să participe la încălcare în perioada respectivă.

73 În lumina argumentelor părților, trebuie să se analizeze dacă, în decizia atacată, Comisia a demonstrat corespunzător cerințelor legale că încălcarea a continuat, cu participarea primei întreprinderi în cauză, în perioada cuprinsă între luna septembrie 2000 și 30 septembrie 2002.

– Cu privire la considerentele deciziei atacate vizate de critica ce se află la baza primului și a celui de al doilea motiv

74 Aprecierile Comisiei referitoare, pe de o parte, la continuarea încălcării constatate la articolul 1 din decizia atacată în perioada cuprinsă între luna septembrie 2000 și 30 septembrie 2002 și, pe de altă parte, la participarea primei întreprinderi în cauză la încălcarea respectivă în aceeași perioadă sunt următoarele.

75 În considerentul (323) al deciziei atacate, Comisia a concluzionat că aceste acorduri și/sau practici concertate între producătorii de proiecte GIS au durat cel puțin de la 15 aprilie 1988 până la 11 mai 2004. Astfel, mențiunea cuprinsă în considerentul menționat a anului „1998” în locul anului „1988” rezultă evident, în contextul deciziei atacate, dintr‑o eroare pur materială, care necesită rectificarea.

76 În considerentele (324), (326) și (373) ale deciziei atacate, Comisia a arătat că FEH și FES participaseră la încălcare în perioada cuprinsă între 15 aprilie 1988, data adoptării și intrării în vigoare a acordurilor GQ și EQ, și 11 mai 2004, data ultimei reuniuni de lucru a membrilor înțelegerii, care fusese întreruptă brusc de inspecțiile Comisiei. Astfel, mențiunea cuprinsă în considerentul (324) al deciziei atacate a anului „1998” în locul anului „1988” rezultă evident dintr‑o eroare pur materială, care necesită rectificarea.

77 În considerentele (177)-(216) ale deciziei atacate, Comisia a prezentat o „vedere de ansamblu cronologică a evoluției înțelegerii”. În acest cadru, în considerentele (178) și (179) ale deciziei atacate, Comisia a constatat următoarele:

„(178) Siemens și‑a încetat participarea la reuniunile înțelegerii în septembrie 1999, urmată de Hitachi și de Schneider/VA Tech în 2000. Absența Siemens era în mod specific destabilizatoare din punct de vedere european, deoarece această societate fusese secretarul grupului Europa din 1988 și era un actor principal pe piață atât în afara, cât și în interiorul Europei. Cu toate acestea, activitățile înțelegerii au continuat, iar [Alstom] a preluat postul de secretar al grupului Europa. Având număr redus în raport cu anul 1988, logistica a fost simplificată în măsura în care nu se mai justifica o structură complexă.

(179) În anul 2002, Siemens, Hitachi și VA Tech au revenit în cadrul înțelegerii […]”

78 În considerentele (270)-(299) ale deciziei atacate, Comisia a arătat motivele pentru care considera că „toate înțelegerile în speță prez[entau] caracteristicile unei încălcări unice și continue”. În considerentul (279) al deciziei atacate, Comisia a arătat în special că „[a]numiți membri ai înțelegerii au susținut că, prin evoluția sa, înțelegerea și‑a schimbat natura începând cu anul 2002 și că, în consecință, trebui[a] mai degrabă să se facă deosebire între două încălcări distincte decât o încălcare unică și continuă”. Cu toate acestea, în considerentele (279)-(299) ale deciziei atacate, Comisia a prezentat elementele care, în opinia sa, atestau că diferitele acorduri și practici concertate care au urmat între 15 aprilie 1988 și 11 mai 2004 erau doar manifestări diverse ale unui plan unic și comun și a precizat că divizarea unui comportament deopotrivă continuu, caracterizat printr‑un obiectiv unic, în mai multe încălcări distincte ar fi fost artificială.

79 În considerentul (284) al deciziei atacate, Comisia a arătat următoarele:

„ABB a oferit o explicație a practicilor descrise care corespunde faptelor și înscrisurilor din dosar, inclusiv acordurilor scrise. Declarațiile date de aceste întreprinderi potrivit cărora ar fi existat două încălcări distincte sunt considerabil diferite în ceea ce privește data încetării primei încălcări [a se vedea considerentul (290) de mai jos]. Aceste declarații contradictorii sunt deopotrivă diferite de probele scrise obținute în cursul inspecțiilor. O analiză mai detaliată arată că aceste declarații contradictorii corespund în fapt unor simple afirmații (dintre care niciuna nu este contemporană faptelor), care nu sunt susținute de nicio probă contemporană cu faptele sau de o probă decisivă care să arate că înțelegerea privind [proiectele] GIS ar fi încetat în una dintre datele indicate. Acestea nu constituie dovezi factuale, ci aprecieri de fapt propuse de părți sau deducții ale martorilor cuprinse în înscrisuri întocmite la cererea avocaților în vederea apărării societăților vizate de prezenta procedură. Părțile au tendința de a prezenta datele la care consideră că a funcționat înțelegerea într‑un mod mai puțin eficient decât datele la care se consideră că înțelegerea a încetat de facto.”

80 În plus, considerentul (290) al deciziei atacate menționează următoarele:

„(290) Comisia nu se poate baza pe declarațiile date de [societățile din grupul] Areva, de Melco, de [societățile din grupul] Hitachi [sau] de JAEPS și [de] Toshiba în ceea ce privește afirmațiile fiecăreia dintre ele potrivit cărora înțelegerea ar fi încetat prima dată fie în cursul anului 1997 ([societățile din grupul] Areva [în cererea formulată de acestea în temeiul Comunicării privind cooperarea, a se vedea punctul 12 de mai sus], fie în luna septembrie 1999 (Melco [în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile] și Toshiba [în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile]) sau în cursul anului 1999 după retragerea Siemens ([societățile din grupul] Hitachi [sau] JAEPS [în răspunsul acestora la comunicarea privind obiecțiunile]), fie chiar în jurul lunii septembrie 2000 ([FEH și FES, în răspunsul acestora la comunicarea privind obiecțiunile]). Cu privire la acest aspect, declarațiile lor nu sunt fiabile, deoarece se contrazic reciproc și, după cum s‑a arătat deja, se află în contradicție cu probele de la dosar. Melco, Toshiba, Fuji, ABB, Alstom, Reyrolle/VA Tech și Magrini/Schneider (devenite ulterior VAS și, prin urmare, VA Tech) au continuat să participe la reuniuni multilaterale în 2000 și/sau în 2001 [a se vedea considerentele (191)-(198) ale deciziei atacate]. În plus, acestea sunt ambigue și puțin concludente.”

81 În considerentele (191)-(198) ale deciziei atacate, Comisia a prezentat elementele de probă depuse de ABB sau de societățile din grupul Fuji care, în opinia sa, ar demonstra că înțelegerea continuase după plecarea Siemens, în septembrie 1999, urmată de Hitachi și de „Schneider/VA Tech” în 2000 și înainte de întoarcerea lor progresivă începând cu luna martie 2002. Mai întâi, în considerentele (191)-(196) ale deciziei atacate, Comisia a făcut trimitere la înscrisuri comunicate de ABB în cererea sa de imunitate (a se vedea punctul 8 de mai sus), care corespund unei serii de faxuri schimbate, în intervalul 18 decembrie 2000-22 ianuarie 2001, între ABB, Melco și Alstom în legătură cu reuniunile și cu alocările proiectelor GIS. În continuare, în considerentul (197) al deciziei atacate, Comisia a menționat un înscris comunicat de ABB în cererea sa de imunitate, cuprinzând o listă de „reuniuni ale comitetului” care acoperă o parte din perioada 2000-2001, fiind datat 12 mai 2000. Aceasta a arătat că din lista respectivă rezulta că participanții la aceste reuniuni erau Reyrolle, Alstom, Schneider, ABB, Melco și Toshiba, însă nu și Siemens și „JAEPS (Hitachi)”, situație care corespundea cu declarația dată de ABB în răspunsul din 4 octombrie 2004 la solicitarea de informații din partea Comisiei (a se vedea punctul 15 de mai sus), „potrivit căreia aceste ultime două societăți nu făceau parte din înțelegere la acel moment”. În sfârșit, în considerentul (198) al deciziei atacate, Comisia a invocat un ansamblu de înscrisuri, depuse de FEH și de FES în cererea formulată în temeiul Comunicării privind cooperarea și de ABB, într‑un supliment din 7 mai 2004 la cererea sa de imunitate (a se vedea punctul 10 de mai sus), evidențiind acorduri încheiate între membrii înțelegerii în legătură cu opt proiecte GIS având în cadrul înțelegerii numerele de referință [confidențial( )], care ar demonstra că înțelegerea fusese activă în acea perioadă.

82 De asemenea, în considerentul (372) și următoarele ale deciziei atacate, Comisia a constatat că prima întreprindere în cauză continuase să participe la înțelegere după reuniunea membrilor japonezi desfășurată „în cursul sau în jurul” lunii septembrie 2000. În această privință, decizia atacată are următorul cuprins:

„(372) Pentru a stabili răspunderea în sarcina entităților juridice adecvate din cadrul [grupului] Fuji, trebuie să se facă deosebire între două perioade: înainte și după transferul activităților [în sectorul] GIS [ale grupului] Fuji către JAEPS, la 1 octombrie 2002.

(373) [FEH] și [FES] au participat la comportamentul coluziv descris în prezenta decizie începând cu 15 aprilie 1988, cel puțin (data la care Fuji a aderat la acordul GQ) până la 30 septembrie 2002 (activitățile [în sectorul] GIS [ale grupului] Fuji au fost transferate către JAEPS la 1 octombrie 2002). [FEH] deține integral capitalul [FES].

Argumentele invocate de Fuji

(374) Fuji admite că a participat la încălcarea descrisă în comunicarea privind obiecțiunile în perioada cuprinsă între anul 1988 și luna septembrie 2000, însă nu și în perioada ulterioară acesteia. Participarea Fuji la încălcare ar fi încetat «cel târziu sau în jurul lunii septembrie 2000. Fuji nu a participat niciodată la noul plan» pentru motivul că Fuji nu ar fi participat ulterior la reuniunile comune cu furnizorii europeni și că nu ar mai fi continuat să schimbe informații.

(375) Fuji susține că, deși anumite proiecte de acorduri furnizate de [aceasta] [a se vedea considerentul (198)] «se aplică, potrivit modului lor de redactare, după acea dată (septembrie 2000), Fuji nu ar fi fost în măsură să acționeze pe baza lor după luna septembrie 2000, deoarece toate „datele de depunere a cererilor de ofertă expiraseră cu câteva luni înainte”. În plus, Fuji înțelesese că acordurile precedente în legătură cu acordul GQ nu mai erau obligatorii între membrii înțelegerii; Fuji nu a câștigat niciuna dintre procedurile de cerere de ofertă enumerate și, astfel, nu a obținut beneficii din nicio înțelegere.»

Aprecierea Comisiei

(376) Întrucât Fuji nu era membru al comitetului «Europa/Japonia», nu se presupunea că aceasta întâlnea producătorii europeni nici la nivel managerial, nici la nivelul grupurilor de lucru, ci numai cu ocazia reuniunilor anuale. Pe de altă parte, reuniunile anuale nu jucau un rol esențial în punerea în aplicare practică a înțelegerii, după cum Fuji a confirmat implicit prin recunoașterea faptului că a participat deopotrivă la înțelegere în anul 2000 (anul în care nu a avut loc nicio reuniune).

(377) Declarația dată de Fuji potrivit căreia ar fi părăsit înțelegerea în jurul lunii septembrie 2000 nu a fost confirmată de niciuna dintre părțile vizate de procedură, chiar dacă această informație le‑a fost comunicată pentru a face comentarii. De altfel, declarația dată de Fuji este puțin clară, în măsura în care susține uneori că această părăsire a înțelegerii s‑a produs «în cursul sau în jurul lunii septembrie 2000». Fuji declară de asemenea că «ultima fișă de înțelegere primită de [domnul Oz.] era datată 28 septembrie 2000» și că «Fuji nu a continuat să comunice în cadrul înțelegerii realizate prin acordul GQ după acea dată». Această împrejurare are semnificația că se presupunea că Fuji prezintă o ofertă «aranjată» unui client pentru a crea impresia unei anumite concurențe în legătură cu un proiect, însă aceasta nu furnizează nicio dovadă potrivit căreia ar fi abandonat proiectul sau ar fi participat la licitație în condiții concurențiale. În plus, potrivit [domnului I. H.], Fuji a abandonat înțelegerea «la puțin timp după Siemens», însă, pe de altă parte, s‑a dovedit că Siemens s‑a retras în luna septembrie 1999. Declarația respectivă nu este confirmată de nicio informație sau probă cuprinsă în dosar care să permită să se afirme că aceasta s‑ar fi distanțat în mod public de înțelegere în luna septembrie 2000.

(378) În sfârșit, chiar dacă Comisia ar trebui să admită lipsa oricărui nou schimb de informații cu Fuji, în cadrul înțelegerii, până la constituirea JAEPS, Comisia trebuie să ia în considerare și faptul că informațiile care fuseseră deja schimbate nu puteau fi ignorate de Fuji în activitățile sale comerciale și că înțelegerile deja încheiate erau încă în vigoare. Potrivit probelor cuprinse în dosar, în special informațiilor date de Fuji, aceasta avea calitatea de parte la anumite înțelegeri menționate în considerentul (198), a căror validitate depășea luna septembrie 2000 și a căror nerespectare era sancționată. Deși Comisia a acordat Fuji posibilitatea să comenteze și să furnizeze probe suplimentare pentru a contesta aceste concluzii, Fuji nu a furnizat nicio probă care să demonstreze că s‑a retras din înțelegeri, că le contestase efectiv sau că nu le respectase. Dimpotrivă, faptul că toate «datele limită ale cererilor de ofertă expiraseră cu mai multe luni înainte», după cum susține Fuji, întărește concluzia potrivit căreia înțelegerile fuseseră deja adoptate și intraseră în vigoare. În plus, faptul că Fuji nu a câștigat în final ofertele (element care, de asemenea, a fost invocat în lipsa unei probe de susținere) nu afectează concluziile sus‑menționate. În primul rând, întrucât Fuji a participat la toate înțelegerile enumerate, însă nu era organizatorul [acestora], nici, în mod obligatoriu, beneficiarul. Menționarea sa pe listă avea semnificația că trebuia să își prezinte ofertele, fără a fi însă, în mod obligatoriu, candidatul selecționat. În al doilea rând, întrucât, chiar dacă ar fi fost candidatul selecționat de membrii înțelegerii (împrejurare pe care Fuji nu a susținut‑o și nu a dovedit‑o), nu ar fi avut însă întotdeauna garanția deplină că ar fi câștigat în final oferta, deoarece alți ofertanți, care nu făceau parte din înțelegere, ar fi putut avea mai mult succes decât aceasta.

(379) Pentru motivele expuse în considerentele (334) și (373), este necesar să se stabilească în sarcina [FEH] și a [FES] răspunderea pentru participarea Fuji la încălcare de la 15 aprilie 1988 la 30 septembrie 2002.”

– Cu privire la normele aplicabile dovedirii unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE și dovedirii participării unei întreprinderi la o asemenea încălcare

83 În măsura în care opiniile exprimate de părți sunt divergente asupra chestiunii repartizării, între acestea, a sarcinii probei și, mai general, asupra chestiunii respectării sau a nerespectării, în speță, a normelor aplicabile dovedirii unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE și a dovedirii participării unei întreprinderi la o asemenea încălcare, cu titlu introductiv, trebuie amintit dreptul aplicabil în materie.

84 Potrivit unei jurisprudențe constante în materia sarcinii probei, pe de o parte, partea sau autoritatea care invocă o încălcare a normelor de concurență are obligația de a o dovedi, corespunzător cerințelor legale, prin stabilirea faptelor care constituie încălcarea, iar pe de altă parte, revine întreprinderii care invocă un motiv de apărare împotriva constatării unei încălcări sarcina de a dovedi îndeplinirea tuturor condițiilor de aplicare a acestui motiv, astfel încât autoritatea menționată va trebui, așadar, să recurgă la alte elemente de probă (Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 50; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58, și Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 78). Durata încălcării este un element constitutiv al noțiunii de încălcare în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE, revenind în principal Comisiei sarcina probei acestuia (Hotărârea Tribunalului din 7 iulie 1994, Dunlop Slazenger/Comisia, T‑43/92, Rec., p. II‑441, punctul 79, și Hotărârea Peróxidos Orgánicos/Comisia, citată anterior, punctul 51).

85 Această repartizare a sarcinii probei poate însă varia în măsura în care elementele factuale invocate de o parte pot fi de natură să oblige cealaltă parte să ofere o explicație sau o justificare, în lipsa căreia este permis să se concluzioneze în sensul furnizării dovezii (a se vedea în acest sens Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 84 de mai sus, punctul 79, și Hotărârea Peróxidos Orgánicos/Comisia, punctul 84 de mai sus, punctul 53).

86 În ceea privește mijloacele de probă care pot fi reținute de Comisie, principiul care prevalează în dreptul concurenței este cel al administrării libere a probelor (Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C‑407/04 P, Rep., p. I‑829, punctul 63, Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rep., p. II‑2501, punctul 273). Întrucât interdicția de a participa la practici și la acorduri anticoncurențiale, precum și sancțiunile care pot fi aplicate autorilor încălcării sunt notorii, în mod obișnuit, activitățile pe care aceste practici și acorduri le presupun se desfășoară în mod clandestin, reuniunile se țin în secret, cel mai adesea într‑o țară terță, iar documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Chiar în cazul în care Comisia descoperă înscrisuri care atestă explicit un contact nelegal între operatori, precum procesele‑verbale ale unei reuniuni, în mod normal acestea nu vor fi decât fragmentare și dispersate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții. În majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada încălcării dreptului concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 84 de mai sus, punctele 55-57). Asemenea indicii și coincidențe permit evidențierea nu numai a existenței unor comportamente sau a unor acorduri anticoncurențiale, ci și a duratei comportamentului anticoncurențial continuu și a perioadei de aplicare a unui acord încheiat cu încălcarea dreptului concurenței (Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, Technische Unie/Comisia, C‑113/04 P, Rec., p. I‑8831, punctul 166).

87 În orice caz, este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a crea convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctele 43 și 72 și jurisprudența citată, Hotărârea JFE Engineering/Comisia, punctul 86 de mai sus, punctul 179 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 217). Cu toate acestea, fiecare dintre probele prezentate de Comisie nu trebuie să corespundă în mod obligatoriu acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Astfel, este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe (Hotărârea JFE Engineering/Comisia, punctul 86 de mai sus, punctul 180, și Hotărârea Groupe Danone/Comisia, citată anterior, punctul 218; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea „PVC II”, punctul 57 de mai sus, punctele 768-778, în special punctul 777). În ceea ce privește durata încălcării, jurisprudența impune ca, în lipsa unor elemente de probă susceptibile de a stabili în mod direct durata unei încălcări, Comisia să se întemeieze cel puțin pe elemente de probă având legătură cu fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare s‑a desfășurat fără întrerupere între două date precise (Hotărârea Technische Unie/Comisia, punctul 86 de mai sus, punctul 169; Hotărârile Dunlop Slazenger/Comisia, punctul 84 de mai sus, punctul 79, și Peróxidos Orgánicos/Comisia, punctul 84 de mai sus, punctul 51).

88 Cu privire la valoarea probatorie care trebuie atribuită diferitor elemente de probă, trebuie subliniat că singurul criteriu pertinent de apreciere a dovezilor furnizate în mod liber constă în credibilitatea acestora (a se vedea Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 86 de mai sus, punctul 63, Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Mannesmannröhren‑Werke/Comisia, T‑44/00, Rec., p. II‑2223, punctul 84 și jurisprudența citată, și Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 86 de mai sus, punctul 273). Potrivit normelor general aplicabile în materia probelor, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind de originea sa, de împrejurările întocmirii acestuia, de destinatarul acestuia și de conținutul acestuia (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctul 1053, Concluziile judecătorului Vesterdorf, îndeplinind funcția de avocat general, prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Tribunalului din 24 octombrie 1991, Rhône‑Poulenc/Comisia, T‑1/89, Rec., p. II‑867, II‑869, II‑956). În special, se impune acordarea unei importanțe sporite împrejurării în care un înscris a fost întocmit în legătură imediată cu faptele (Hotărârea Tribunalului din 11 martie 1999, Ensidesa/Comisia, T‑157/94, Rec., p. II‑707, punctul 312) sau de un martor direct al acestor fapte (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering/Comisia, punctul 86 de mai sus, punctul 207). Înscrisurile din care rezultă că au avut loc contacte între mai multe întreprinderi și că acestea au urmărit tocmai obiectivul de a elimina de la început incertitudinea referitoare la comportamentul viitor al concurenților demonstrează, corespunzător cerințelor legale, existența unei practici concertate (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 16 decembrie 1975, Suiker Unie și alții/Comisia, 40-73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 și 114/73, Rec., p. 1663, punctele 175 și 179). În plus, declarațiile contrare intereselor declarantului trebuie considerate, în principiu, elemente de probă deosebit de fiabile (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering/Comisia, punctul 86 de mai sus, punctele 207, 211 și 212).

89 În sfârșit, trebuie amintit că rolul instanței sesizate cu o acțiune în anulare, introdusă în temeiul articolului 230 CE (devenit articolul 263 TFUE) și îndreptată împotriva unei decizii a Comisiei prin care se constată existența unei încălcări a dreptului concurenței și prin care se aplică amenzi destinatarilor acesteia, constă în a aprecia dacă probele și alte elemente invocate de Comisie în decizia sa sunt suficiente pentru a demonstra existența încălcării (Hotărârea JFE Engineering/Comisia, punctul 86 de mai sus, punctele 174 și 175; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea „PVC II”, punctul 57 de mai sus, punctul 891). Existența unui îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderilor cărora le este adresată decizia de constatare a unei încălcări, astfel încât instanța nu poate concluziona în sensul dovedirii de către Comisie a existenței încălcării în cauză la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect (Hotărârile JFE Engineering/Comisia, punctul 86 de mai sus, punctul 177, și Groupe Danone/Comisia, punctul 87 de mai sus, punctul 215). Astfel, în această ultimă situație, este necesar să se țină cont de principiul prezumției de nevinovăție, după cum rezultă în special din cuprinsul articolului 6 paragraful 2 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), care se numără printre drepturile fundamentale care, potrivit jurisprudenței Curții, reafirmată de altfel în Preambulul Actului Unic European, la articolul 6 alineatul (2) din Tratatul privind Uniunea Europeană, precum și la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1), sunt protejate în ordinea juridică a Uniunii Europene. În considerarea naturii încălcărilor în discuție și a naturii și a gradului de severitate ale sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcările normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (Hotărârile Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctele 149 și 150, și Montecatini/Comisia, C‑235/92 P, Rec., p. I‑4539, punctele 175 și 176; Hotărârea Groupe Danone/Comisia, punctul 87 de mai sus, punctul 216).

90 Existența unei încălcări trebuie apreciată doar în funcție de elementele de probă reunite de Comisie în decizia în care constată încălcarea respectivă, singura chestiune pertinentă fiind aceea dacă, pe fond, dovada încălcării a fost sau nu a fost făcută având în vedere aceste elemente de probă (Hotărârea Cimenteries CBR și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctul 726).

91 Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE și deciziilor Comisiei adoptate în temeiul acestui articol.

92 Prin prisma acestor norme prevăzute la punctele 84-91 de mai sus trebuie să se verifice dacă, în decizia atacată, Comisia a invocat elemente suficient de credibile, precise și concordante pentru a întemeia, în cadrul unei aprecieri globale și după examinarea explicațiilor sau a justificărilor alternative oferite de reclamantă, convingerea fermă că încălcarea constatată la articolul 1 din decizia atacată a continuat, cu participarea primei întreprinderi în cauză, în perioada cuprinsă între luna septembrie 2000 și 30 septembrie 2002, în privința căreia se poate stabili în sarcina FEH răspunderea personală pentru motivul conducerii pe care o exercita asupra acestei întreprinderi la momentul săvârșirii încălcării.

– Cu privire la analiza elementelor de probă care întemeiază decizia atacată

93 Cu titlu introductiv, trebuie amintite elementele de fapt esențiale pe care Comisia și‑a întemeiat, în decizia atacată, aprecierea potrivit căreia încălcarea constatată la articolul 1 din decizia atacată a continuat, cu participarea primei întreprinderi în cauză, în perioada cuprinsă între luna septembrie 2000 și 30 septembrie 2002.

94 În considerentul (290) al deciziei atacate, Comisia a arătat că înlătura declarațiile date de FEH și de FES, de societățile din grupul Areva, de Melco, de societățile din grupul Hitachi sau de JAEPS și de Toshiba, potrivit cărora înțelegerea ar fi încetat prima dată fie în cursul anului 1997, fie în luna septembrie 1999, fie în cursul anului 1999, după plecarea Siemens, fie chiar în jurul lunii septembrie 2000, pentru motivul că aceste declarații nu erau fiabile sau că acestea erau ambigue și puțin concludente, deoarece acestea se contraziceau reciproc și se aflau în contradicție cu probele aflate la dosar (a se vedea punctul 80 de mai sus). În același considerent (290) al deciziei atacate coroborat cu considerentele (191)-(198), Comisia a invocat faptul că prima întreprindere în cauză și alte întreprinderi continuaseră să participe la reuniuni multilaterale în anul 2000 și/sau în anul 2001. Elementele pe care se întemeiază Comisia pentru a arăta că înțelegerea a continuat să funcționeze – cu participarea primei întreprinderi în cauză – după plecarea „Schneider/VA Tech”, la 13 decembrie 2000, sunt cele menționate la punctul 81 de mai sus.

95 În ceea ce privește, în primul rând, faxurile schimbate între anumiți membri ai înțelegerii între 18 decembrie 2000 și 22 ianuarie 2001 în legătură cu reuniunile și cu alocarea de proiecte GIS, trebuie arătat că, după cum admite Comisia, întreprinderile vizate de aceste schimburi sunt doar Alstom (ulterior, Areva), Melco și ABB. Astfel, după cum reclamanta susține în mod întemeiat, deși acest schimb, care ajunge până în perioada în care s‑au produs faptele, atestă în mod credibil și precis activitățile înțelegerii în jurul lunilor decembrie 2000 și ianuarie 2001, acesta nu furnizează în schimb niciun indiciu în sensul participării propriu‑zise a primei întreprinderi în cauză.

96 În ceea ce privește, în continuare, lista din 12 mai 2000, aceasta evidențiază 13 „reuniuni de comitet” programate între 18 mai 2000 și 17 mai 2001. Obiectul anticoncurențial al acestor „reuniuni de comitet” se poate deduce din faptul că lista desemnează fiecare dintre întreprinderile în cauză prin referire la codul propriu în cadrul înțelegerii, astfel cum este reprodus în considerentele (142) și (197) ale deciziei atacate, și că, după cum au confirmat mai mulți membri ai înțelegerii, erau planificate anumite reuniuni ale instanțelor – comitetul comun Europa/Japonia și comitetul Europa – care participau la funcționarea operațională a înțelegerii, după cum reiese deopotrivă din considerentele (150) și (151) ale deciziei atacate. În plus, întrucât desfășurarea efectivă a șase dintre aceste reuniuni ale comitetului a fost fie confirmată de anumiți participanți la înțelegere, fie coroborată cu alte elemente din dosar, precum notele privind cheltuielile de călătorie sau adnotările din agendele personale, se poate considera că activitățile din cadrul înțelegerii în perioada cuprinsă între 18 mai 2000 și 18 ianuarie 2001 sunt dovedite. Cu toate acestea, după cum recunoaște Comisia, întreprinderile care au participat la aceste reuniuni sunt numai Reyrolle, Alstom, Schneider, ABB, Melco și Toshiba. Rezultă că, după cum arată în mod întemeiat reclamanta, deși această listă atestă în mod credibil și precis activitățile înțelegerii dintre 18 mai 2000 și 17 mai 2001, în schimb, aceasta nu furnizează niciun indiciu în sensul participării propriu‑zise a primei întreprinderi în cauză.

97 În sfârșit, în ceea ce privește înscrisurile care se raportează la fapte contemporane întocmirii acestora, referitoare la opt proiecte GIS cu numărul de referință [confidențial], acestea evidențiază acorduri încheiate între membrii înțelegerii în vederea alocării proiectelor GIS menționate anterior și a căror durată de validitate era variabilă. Astfel, aceste înscrisuri evidențiază că prima întreprindere în cauză a participat cu alți membri ai înțelegerii la acorduri în vederea alocării a opt proiecte GIS care au fost organizate de alte întreprinderi care au participat la înțelegere, care au fost încheiate sau au intrat în vigoare între [confidențial] și [confidențial] și care erau în vigoare aproximativ [confidențial] de la data încheierii acestora, respectiv, în privința ultimului proiect, cu numărul de referință [confidențial], până la [confidențial].

98 În această privință, trebuie amintit că, pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod (Hotărârea Tribunalului din 24 octombrie 1991, Petrofina/Comisia, T‑2/89, Rec., p. II‑1087, punctul 211, și Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, ICI/Comisia, T‑13/89, Rec., p. II‑1021, punctul 253; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Curții din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma/Comisia, 41/69, Rec., p. 661, punctul 112). În plus, articolul 81 CE este aplicabil în cazul în care au persistat efectele unei înțelegeri, fără ca aceasta să înceteze în mod formal (a se vedea în acest sens Hotărârea ICI/Comisia, citată anterior, punctul 254, și Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2001, Acerinox/Comisia, T‑48/98, Rec., p. II‑3859, punctul 63). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, și articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE.

99 În speță, reclamanta nu a contestat că, în temeiul regulilor înțelegerii, FEH încheiase acorduri în vederea alocării în cadrul înțelegerii a opt proiecte GIS cu numerele de referință [confidențial]. În plus, aceasta nu a contestat că, având în vedere clauzele stipulate, aceste acorduri puteau să își producă efectele între [confidențial], data intrării în vigoare a acordului privind proiectul cu numărul de referință [confidențial], și [confidențial], data încetării validității acordului privind proiectul cu numărul de referință [confidențial].

100 Pe de altă parte, niciun element din dosar nu permite să se constate că prima întreprindere în cauză s‑ar fi distanțat public de înțelegere și de acordurile încheiate în cadrul acesteia. Or, o întreprindere care nu se distanțează public de rezultatele unei reuniuni la care a asistat sau de un acord la care a fost parte rămâne, în principiu, pe deplin răspunzătoare pentru participarea la înțelegere. Astfel, întreprinderilor le‑ar fi foarte facil să minimizeze riscul obligației de plată a unei amenzi ridicate dacă ar putea beneficia de o înțelegere ilicită și, ulterior, de o reducere a cuantumului amenzii pentru motivul că jucaseră doar un rol limitat în aplicarea încălcării, deși atitudinea acestora a determinat și alte întreprinderi să se comporte într‑un mod care aduce o atingere mai mare concurenței (Hotărârea Mannesmannröhren‑Werke/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctul 278 și jurisprudența citată). Chiar dacă se presupune că prima întreprindere în cauză nu a respectat toate acordurile încheiate în cadrul înțelegerii, rezultă că, în speță, această împrejurare nu ar fi suficientă, în lipsa dovezii unei distanțări publice din partea sa în privința altor membri ai înțelegerii, să o exonereze de răspunderea care îi revine din cauza participării sale la aceste acorduri și, prin intermediul acestora, la încălcarea care a fost constatată la articolul 1 din decizia atacată.

101 Prin urmare, trebuie să se rețină că faxurile schimbate între anumiți membri ai înțelegerii între 18 decembrie 2000 și 22 ianuarie 2001, lista „reuniunilor de comitet” din 12 mai 2000, precum și înscrisurile referitoare la opt proiecte GIS, menționate în considerentele (191)-(198) ale deciziei atacate, la care face trimitere considerentul (290) al acesteia, atestă în mod credibil, precis și concordant că încălcarea constatată la articolul 1 din decizia atacată s‑a desfășurat în perioada cuprinsă între luna septembrie 2000 și 30 septembrie 2002. În plus, având în vedere durata deosebit de lungă a încălcării constatate la articolul 1 din decizia atacată, a cărei existență în perioada cuprinsă între 15 aprilie 1988 și luna septembrie 2000 nu este contestată de reclamantă, și măsurile de precauție complexe luate de membrii înțelegerii pentru a ascunde sau a disimula existența acesteia, astfel cum sunt menționate în considerentul (170) al deciziei atacate, se poate considera că aceste elemente se raportează la fapte suficient de apropiate în timp, în sensul jurisprudenței citate la punctul 87 de mai sus, pentru a se putea admite în mod rezonabil că această încălcare a continuat neîntrerupt în cursul perioadei menționate.

102 Mai mult, elementele de probă pe care se întemeiază, în această privință, decizia atacată sunt suficient de credibile, precise și concordante. Acestea nu pot fi infirmate de declarațiile FEH și ale FES, cuprinse în scrisoarea adres