Cerința semnăturii olografe în sensul articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului vizează, din rațiuni de securitate juridică, garantarea autenticității cererii introductive și excluderea riscului ca aceasta să nu fie, în realitate, opera autorului împuternicit în acest scop. Prin urmare, această cerință trebuie să fie considerată o normă fundamentală de formă și să facă obiectul unei aplicări stricte, astfel încât nerespectarea sa determină inadmisibilitatea acțiunii. Totuși, o acțiune trebuie declarată admisibilă atunci când o cerere introductivă care nu poartă semnătura originală a avocatului reprezentant este atașată la o scrisoare de însoțire care poartă o semnătură olografă originală a aceluiași avocat reprezentant, care corespunde și semnăturii care se află pe scrisoarea de însoțire a transmiterii prin fax. În asemenea împrejurări, nu există niciun dubiu asupra identității autorului cererii introductive care a fost prezentată drept original. În plus, o scrisoare sau un borderou de transmitere semnat de reprezentantul reclamantei și un memoriu nesemnat trebuie să fie considerate în sensul că constituie un singur act de procedură semnat în mod corespunzător atunci când fac parte din una și aceeași expediere poștală.

Atunci când diferitele acțiuni se înscriu într-un „plan de ansamblu”, ca urmare a obiectului identic al acestora privind denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, Comisia are dreptul să stabilească răspunderea pentru aceste acțiuni în funcție de participarea la încălcare, privită în ansamblul său. Diferitele manifestări ale comportamentului ilicit trebuie analizate într-un context global care explică rațiunea lor de a exista. În această privință, în cadrul administrării probelor, valoarea probantă a diferitor elemente de fapt este majorată sau susținută de celelalte elemente de fapt existente, care, împreună, oferă o imagine logică și completă a unei încălcări unice.

Noțiunea de încălcare unică vizează o situație în care mai multe întreprinderi au participat la o încălcare constând într-un comportament continuu prin care se urmărește un singur scop economic, de denaturare a concurenței, sau în încălcări individuale legate între ele printr-o identitate de obiect și de subiecte. Această interpretare nu poate fi contestată pentru motivul că unul sau mai multe elemente din respectiva serie de acte sau din acest comportament continuu ar putea constitui de asemenea, în sine, o încălcare a articolului 81 CE. În plus, noțiunea de încălcare unică se poate raporta la calificarea juridică a unui comportament anticoncurențial care constă în acorduri, în practici concertate și în decizii ale asocierilor de întreprinderi.

În ceea ce privește, mai precis, respectarea dreptului la apărare, în cazul în care, în decizia finală, durata încălcării este redusă față de cea care fusese menționată în comunicarea privind obiecțiunile, în funcție de valoarea probantă acordată elementelor de probă disponibile, această restrângere nu constituie o obiecțiune suplimentară și nu aduce deloc atingere intereselor întreprinderii destinatare a deciziei respective. Dimpotrivă, o asemenea reducere îi este favorabilă. Astfel, aceasta echivalează cu renunțarea în parte și admisibilă la o obiecțiune de către Comisie, în favoarea întreprinderii respective. În plus, din moment ce aceasta a avut ocazia să își prezinte observațiile cu privire la comunicarea privind obiecțiunile, inclusiv cu privire la mențiunile referitoare la durata încălcării, nu se poate considera că i-a fost încălcat dreptul la apărare.

În cadrul procedurii administrative de aplicare a normelor de concurență, încălcarea dreptului la apărare are loc atunci când există o posibilitate ca, din cauza unei nereguli săvârșite de Comisie, procedura administrativă desfășurată de aceasta să fi avut un rezultat diferit. O întreprindere reclamantă dovedește că o astfel de încălcare a avut loc atunci când demonstrează suficient nu că decizia Comisiei ar fi avut un conținut diferit, ci că și-ar fi putut asigura mai bine apărarea în cazul inexistenței neregulii procedurale, de exemplu deoarece ar fi putut utiliza în apărarea sa documente la care i s-a refuzat accesul în cursul procedurii administrative.

Orientările adoptate de Comisie privind calcularea amenzilor pentru încălcarea normelor de concurență prevăd o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația nu se poate îndepărta într-un caz particular fără a indica motive care să fie compatibile cu principiul egalității de tratament. Ele se limitează să descrie metoda de examinare a încălcării urmată de Comisie și criteriile pe care aceasta se obligă să le ia în considerare în vederea stabilirii cuantumului amenzii. Astfel, orientările sunt un instrument menit să precizeze, cu respectarea normelor de drept de rang superior, criteriile pe care Comisia intenționează să le aplice în cadrul exercitării puterii de apreciere la stabilirea amenzilor, conferită de articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Orientările nu constituie, așadar, temeiul juridic al unei decizii prin care se aplică amenzi, întrucât această decizie este întemeiată pe Regulamentul nr. 1/2003, ci determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și-a impus-o în scopul stabilirii cuantumurilor amenzilor aplicate prin această decizie și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor. În acest mod, deși orientările nu pot fi calificate ca normă de drept, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată de administrație și de la care administrația nu se poate îndepărta într-un caz particular fără a avea justificări, cu riscul de a încălca principiile securității juridice și egalității de tratament.

În cazul impunerii unei amenzi pentru încălcarea normelor de concurență ale Uniunii, atunci când sfera geografică a unei încălcări depășește teritoriul Spațiului Economic European (SEE), în conformitate cu punctul 18 din Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, Comisia poate estima valoarea totală a vânzărilor care au legătură cu încălcarea în sectorul geografic în cauză, mai mare decât SEE, poate determina cota de vânzări a fiecărei întreprinderi participante la încălcare pe această piață și poate aplica această cotă vânzărilor totale ale acelorași întreprinderi în interiorul SEE. Astfel, rezultă din structura și din textul punctului 18 din Orientări că expresia „valoarea totală a vânzărilor de bunuri sau servicii care au legătură cu încălcarea” trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează valoarea totală a vânzărilor întreprinderilor care participă la încălcare, iar nu valoarea totală a vânzărilor tuturor întreprinderilor active pe piața pe care întreprinderile au săvârșit încălcarea. În acest mod, vânzările întreprinderilor care nu participă la încălcare nu sunt vânzări „care au legătură cu încălcarea”. Această interpretare literală se alătură deopotrivă structurii punctului 18 menționat, care urmărește să reflecte atât dimensiunea totală a vânzărilor în cauză, cât și ponderea relativă a fiecărei întreprinderi în încălcare. Acest din urmă obiectiv implică să fie luată în considerare doar valoarea vânzărilor întreprinderilor care participă la încălcare.

(a se vedea punctele 171, 172 și 182-184)