ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26.

Dimpotrivă, controlul in abstracto este exercitat de o instanță specializată, respectiv de SOKiK, și este supus unei proceduri specifice, reglementate între altele prin articolul 47942 alineatul 1, prin articolul 47943 și prin articolul 47945 alineatele 1-3 din Codul de procedură civilă ( 10 ). Acest control, care privește exclusiv clauzele care figurează în condițiile generale, are drept obiectiv eliminarea clauzelor care au caracter abuziv. Aprecierea SOKiK are la bază formularea clauzei contestate și este astfel independentă de modul în care această clauză este utilizată în contractele specifice ( 11 ). SOKiK poate fi sesizat între altele de orice consumator, care este sau nu este obligat în temeiul unui contract, de organizații neguvernamentale care acționează pentru apărarea intereselor consumatorilor, precum și de directorul UOKiK ( 12 ).
11.

În cazul sustragerii de sub supravegherea vamală a unor mărfuri supuse taxelor de import, articolul 203 din Codul vamal prevede nașterea unei datorii vamale în sarcina a patru categorii de persoane: — persoana care a sustras mărfurile de sub supraveghere vamală; — orice persoană care a participat la o astfel de acțiune și care știa sau ar fi trebuit să știe în mod normal că mărfurile au fost sustrase de sub supraveghere vamală; — orice persoană care a dobândit sau deținut mărfurile în cauză și care știa sau ar fi trebuit să știe, în mod normal, în momentul cumpărării sau primirii mărfurilor, că ele au fost sustrase de sub supraveghere vamală și — după caz, persoana care trebuie să execute obligațiile care rezultă din depozitarea temporară a mărfurilor sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate acele mărfuri.”
31.

Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante) are îndoieli în ceea ce privește întinderea sancționării clauzelor abuzive. Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 se limitează să prevadă că asemenea clauze nu creează obligații pentru consumator, în condițiile stabilite de legislațiile naționale. Problema restituirii sumelor plătite în temeiul clauzelor declarate abuzive nu este armonizată, a priori, prin directiva menționată. Instanța de trimitere în aceste două cauze solicită să se stabilească însă dacă ar fi contrar efectului util, finalității disuasive și protecției integrale a consumatorului, pe care Directiva 93/13 le promovează, să se interpreteze articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 în sensul că nu obligă și statele membre să organizeze condițiile unei reparații pentru consumatorii cărora li s‑au aplicat asemenea clauze. Instanța menționată solicită, în plus, să se stabilească dacă limitarea restituirii astfel cum a fost decisă de Tribunal Supremo (Curtea Supremă) nu ar fi contrară interdicției stabilite de Curte pentru instanța națională de a modifica sau de a adapta conținutul clauzelor considerate abuzive. Întrucât jurisprudența Curții stabilește în special obligația instanțelor naționale de a deduce toate consecințele care decurg, potrivit dreptului lor național, din calificarea unei clauze ca fiind „abuzivă” ( 16 ), se ridică problema dacă lipsa caracterului obligatoriu al clauzelor abuzive impus de directivă trebuie interpretată în mod absolut sau necondiționat sau dacă aceasta este, dimpotrivă, adaptabilă. În sfârșit, presupunând că criteriile stabilite de Curte pentru a decide să limiteze efectele retroactive ale propriilor hotărâri sunt pertinente într‑o situație precum cea cu care se confruntă Tribunal Supremo (Curtea Supremă), Audiencia Provincial de Alicante (Curtea Provincială din Alicante) are îndoieli că poate fi reținută buna‑credință a băncilor, care se aflau în mod clar într‑o poziție de superioritate în raport cu consumatorii. În ceea ce privește riscul unor consecințe economice grave, instanța de trimitere are îndoieli că Tribunal Supremo (Curtea Supremă) s‑a aflat efectiv în prezența unui asemenea risc, dat fiind că s‑a întemeiat doar pe caracterul „cunoscut” al acestuia, fără a stabili circumstanțe calitative sau cantitative precise.
45.

Potrivit articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/104, aceasta din urmă are în vedere entitățile „care sunt agenți de muncă temporară”. Articolul 3 alineatul (1) litera (b) oferă o definiție autonomă, în opinia noastră, a ceea ce trebuie înțeles printr‑un „agent de muncă temporară” în sensul acestei directive ( 39 ), pentru a realiza armonizarea minimă avută în vedere de aceasta ( 40 ). Rezultă de aici că Directiva 2008/104 se poate aplica chiar și în privința unui angajator care nu ar fi calificat astfel în temeiul dreptului intern al statelor membre, sub rezerva ca persoana în cauză să îndeplinească toate condițiile prevăzute la articolele 1 și 3 menționate ( 41 ). În plus, semnificația și conținutul acestei expresii nu sunt, în opinia noastră, în mod necesar identice cu cea care figurează și în Directiva 96/71/CE ( 42 ), deși preambulul Directivei 2008/104 ( 43 ) stabilește o legătură între aceste două instrumente.
6.

La 13 iulie 2011, Comisia a deschis o procedură oficială de investigare în temeiul articolului 108 alineatul (2) TFUE, având ca obiect rata redusă aplicată în cadrul TTA‑ului în perioada cuprinsă între 30 martie 2009 și 1 martie 2011. La 25 iulie 2012, Comisia a adoptat Decizia 2013/199/UE privind ajutorul de stat SA.29064 (11/C, ex 11/NN) – Rate diferențiate ale taxei pe transportul aerian aplicate de Irlanda (denumită în continuare „decizia atacată”) ( 5 ). Articolul 1 din această decizie prevedea că este incompatibil cu piața internă ajutorul sub forma unei rate reduse a taxei pe transportul aerian pentru zborurile operate de o aeronavă cu o capacitate mai mare de 20 de pasageri și care nu este utilizată în scopuri de stat sau militare, care pleacă de pe un aeroport cu un trafic mai mare de 10000 de pasageri pe an către o destinație aflată la cel mult 300 km de aeroportul din Dublin în perioada cuprinsă între 30 martie 2009 și 1 martie 2011, acordat în mod ilegal de Irlanda cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE. Articolul 4 punctul 1 impunea Irlandei recuperarea ajutoarelor. Considerentul (70) al deciziei preciza că ajutorul de stat corespunde diferenței dintre rata redusă a TTA‑ului și rata standard de 10 euro (și anume 8 euro pentru fiecare pasager transportat) și prevedea beneficiarii ajutoarelor, printre care și recurentele.
15.

În aceste împrejurări, Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Trei asociații de persoane, compuse din diferiți membri ai unei familii, care se comportă ca atare în mod independent în raporturile cu furnizorii și cu autoritățile publice, care dispun de factori de producție proprii, cu excepția a două bunuri economice, dar comercializează mare parte din produse sub o marcă comună prin intermediul unei societăți de capital ale cărei participații sunt deținute de membrii asociațiilor de persoane, precum și de alți membri de familie se consideră că sunt trei întreprinderi independente (persoane impozabile)? 2) În cazul în care se consideră că cele trei asociații de persoane nu sunt trei întreprinderi independente (persoane impozabile), se va considera că este o întreprindere independentă: a) societatea de capital care comercializează produsele sau b) o asociație de persoane compusă din membrii celor trei asociații de persoane, care nu are un comportament autonom ca atare pe piață nici în raporturile cu furnizorii și nici față de clienți sau c) o asociație de persoane compusă din cele trei asociații de persoane și societatea de capitaluri, care nu are un comportament autonom ca atare pe piață nici în raporturile cu furnizorii și nici față de clienți? 3) În cazul în care cele trei asociații de persoane nu trebuie considerate trei întreprinderi independente (persoane impozabile), refuzul acestei calități (persoană impozabilă): a) este posibil, cu efecte retroactive, b) este posibil, cu efecte numai pentru viitor sau c) nu este nicidecum posibil, având în vedere că, inițial, în urma controalelor fiscale, li se confirmase de către [administrația fiscală] calitatea de întreprinderi independente (persoane impozabile)? 4) În cazul în care cele trei asociații de persoane trebuie considerate trei întreprinderi independente (persoane impozabile), reprezintă ele producători agricoli forfetari, în calitate de viticultori și, astfel, de producători agricoli, deși aceste asociații de persoane care cooperează între ele din punct de vedere economic intră fiecare în mod individual sub incidența regimului forfetar pentru producători agricoli, însă societatea de capital, o asociație de persoane separată, formată din membrii celor trei asociații de persoane, sau o asociație de persoane separată, formată din societatea de capital și membrii celor trei asociații de persoane, este exclusă de la regimul forfetar în temeiul reglementării naționale ca urmare a dimensiunii exploatației sau a formei juridice? 5) În cazul în care regimul forfetar pentru producători agricoli este, în principiu, neaplicabil în cazul celor trei asociații de persoane, această excludere: a) produce efecte retroactiv, b) produce efecte numai pentru viitor sau c) nu produce niciun efect?”
47.

Așa cum am arătat, procedura trimiterii preliminare prevăzută la articolul 267 TFUE are ca obiectiv instituirea unei proceduri de cooperare strânsă și directă între Curte și instanța națională, prin intermediul căreia Curtea este chemată să furnizeze acesteia din urmă un răspuns util care îi permite să soluționeze litigiul cu care este sesizată ( 24 ). În plus, potrivit unei jurisprudențe consacrate, revine Curții sarcina de a interpreta toate dispozițiile dreptului Uniunii de care are nevoie în acest scop instanța de trimitere, chiar dacă aceste dispoziții nu sunt vizate în întrebările care îi sunt adresate de instanța respectivă, cu condiția ca aceasta să îi fi furnizat elementele de fapt și de drept care permit această interpretare ( 25 ), ceea ce ni se pare a fi cazul în speța de față.
10.

Articolul 19-bis din DPR nr. 633/72 are următorul cuprins: „1. Prorata de deducere prevăzută la articolul 19 alineatul 5 se determină pe baza raportului dintre valoarea operațiunilor care dau dreptul de deducere efectuate în cursul anului și aceeași valoare majorată cu valoarea operațiunilor scutite efectuate în cursul aceluiași an. Prorata de deducere se rotunjește la unitatea superioară sau inferioară, după cum partea zecimală depășește sau nu depășește cinci zecimi. […] 2. Pentru calcularea proratei de deducere prevăzute la alineatul 1 nu se ține seama […] de […] operațiunile scutite indicate la punctele 1)-9) [ale articolului 10 din DPR nr. 633/72], atunci când nu fac obiectul activității principale a persoanei impozabile sau sunt accesorii operațiunilor impozabile, fără a aduce atingere caracterului nedeductibil al taxei aferente bunurilor și serviciilor utilizate exclusiv pentru efectuarea acestor din urmă operațiuni.”
140.

Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții: — să anuleze Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 7 noiembrie 2014, Autogrill España/Comisia (T‑219/10, EU:T:2014:939), prin care acesta a anulat articolul 1 alineatul (1) și articolul 4 din Decizia 2011/5/CE a Comisiei din 28 octombrie 2009 privind amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 7, p. 48); — să anuleze Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 7 noiembrie 2014, Banco Santander și Santusa/Comisia (T‑399/11, EU:T:2014:938), prin care acesta a anulat articolul 1 alineatul (1) și articolul 4 din Decizia 2011/282/UE a Comisiei din 12 ianuarie 2011 privind amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 135, p. 1); — să trimită cauzele spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene și — să soluționeze odată cu fondul cererea privind cheltuielile de judecată.
43.

În al doilea rând, după cum am afirmat mai sus la punctul 25, din articolul 4 alineatul (4) din Regulamentul nr. 659/1999 rezultă că este obligatorie inițierea de către Comisie a procedurii oficiale de investigare dacă, în urma examinării preliminare, aceasta are îndoieli privind compatibilitatea măsurii notificate cu piața internă. Curtea a dezvoltat această idee și a statuat că procedura oficială de investigare devine indispensabilă atunci când Comisia întâmpină dificultăți serioase în a aprecia dacă un ajutor este compatibil cu piața internă ( 20 ). Dacă aceasta este situația, Comisia trebuie să deschidă procedura oficială de investigare și nu dispune în această privință de o marjă de apreciere ( 21 ). Curtea a statuat că aceleași principii se aplică atunci când Comisia are îndoieli legate de calificarea efectivă ca ajutor de stat a măsurii examinate ( 22 ).
36.

Cu toate acestea, din cererea de decizie preliminară rezultă că Consiliul de Stat ia în calcul posibilitatea ca un plan sau program să se refere la un domeniu mai strict delimitat din punct de vedere geografic (a se vedea în acest sens secțiunea A) și/sau că trebuie să reprezinte o abordare globală și coerentă care are caracterul unei planificări concrete și articulate (a se vedea în acest sens secțiunea B). În plus, anumite părți interesate solicită o delimitare în raport cu normele mai generale (a se vedea în acest sens secțiunea C).
29.

În primul rând, în conformitate cu articolul 121 litera (e) din Regulamentul nr. 1234/2007, în urmă cu opt ani, Comisia a stabilit reguli referitoare la comercializarea cărnii de pasăre, prin adoptarea Regulamentului nr. 543/2008 ( 21 ). Deși este adevărat că limitele stabilite în anexele VI și VII ale celui din urmă regulament sunt identice cu cele care se regăsesc anterior în Regulamentul nr. 2891/93, nu înseamnă că, prin simpla trecere a timpului, aceste limite (neschimbate) sunt în prezent căzute în desuetudine. În observațiile sale scrise, Comisia explică faptul că este pe cale de a efectua studii științifice suplimentare, referindu‑se în special la un studiu menționat de asemenea de Doux ( 22 ). Prin urmare, ni se pare mai mult decât simplist să se afirme că Comisia nu și‑a îndeplinit obligația de a verifica dacă actualele limite stabilite sunt adecvate. Comisia are această problemă sub control. Având în vedere că decizia de a lăsa neschimbate limitele stabilite în anul 1993 a fost luată în anul 2008, că există dovezi științifice suplimentare care urmează să fie evaluate și că acum suntem la mijlocul anului 2016, s‑ar putea pretinde în mod rezonabil Comisiei ca, acționând cu diligența administrativă necesară, să decidă destul de curând aspectul dacă trebuie sau nu trebuie să revizuiască limitele. Acest lucru nu are în mod necesar drept consecință faptul că o reevaluare a limitelor stabilite în lumina dovezilor științifice actuale înseamnă că limitele stabilite pentru apa în exces vor fi în mod automat majorate sau că, în acest caz, acestea vor fi majorate cu un anumit procent. Aceasta este o decizie care, în principiu, intră sub incidența marjei de apreciere de care beneficiază legiuitorul Uniunii.
6.

Litigiul are la bază o dezbatere care datează de mult timp în istoria dobânzilor legale, și anume acelea care nu au fost convenite de către părți, ci impuse ex lege. Vestigiile vechiului fragment din lucrarea lui Paul privind dobânzile, Fiscus ex suis contractibus usuras non dat, sep ipse accipit ( 4 ), redate în Pandecte, încă par să rezoneze în textele juridice care aplică această veche distincție, în funcție de aspectul dacă obligațiile sunt în sarcina sau în favoarea Fiscului.
224.

Astfel, în pofida măsurilor prevăzute la articolul 8 alineatele (1)-(4) din acordul preconizat, alineatul (5), in fine, al acestui articol permite „Canad[ei]” (și nu numai autorității canadiene competente) să păstreze datele sensibile, conform articolului 16 alineatul (5) din acordul preconizat. Or, rezultă în special din această dispoziție că datele respective pot fi păstrate pentru o perioadă care nu depășește cinci ani atunci când aceste date sunt „necesare pentru orice acțiune, analiză, cercetare, măsură de punere în aplicare, procedură judiciară, urmărire penală sau aplicare de sancțiuni specifică până la încheierea acesteia”. Articolul 16 alineatul (5) din acordul preconizat nu face, în plus, nicio trimitere la finalitățile indicate la articolul 3 din acord, contrar alineatului care îl precedă. Rezultă de aici că date sensibile cu privire la un cetățean al Uniunii care a efectuat un zbor către Canada ar putea fi păstrate timp de cinci ani (și, după caz, demascate și analizate în această perioadă) de către orice autoritate publică canadiană, pentru orice „acțiune” sau „analiză” sau „procedură judiciară”, fără vreo legătură cu obiectivul urmărit de acordul preconizat, de exemplu, astfel cum a arătat Parlamentul, în cazul unei proceduri care privește dreptul contractelor sau dreptul familiei. Posibilitatea de a apărea o asemenea situație ne determină să concluzionăm că părțile contractante nu au efectuat, cu privire la acest aspect, un just echilibru între obiectivele urmărite de acordul preconizat.
35.

Pe de altă parte însă, interpretarea dispozițiilor dreptului Uniunii nu poate fi condiționată de structura autorităților publice în diferitele state membre, ci trebuie să fie universală, susceptibilă de a fi aplicată pe întreg teritoriul Uniunii. Or, nu este exclus ca aceleași dificultăți ca și cele indicate de Curte în ceea ce privește punerea la dispoziție a unor locuri de parcare să apară și în câteva state membre în privința punerii la dispoziție a unei infrastructuri rutiere. În plus, discuțiile desfășurate în prezenta cauză cu privire la aspectul dacă și în ce măsură tronsonul de drum cu taxă desemnat sub numele de Westlink Toll Road, care constituie o parte a centurii vestice a orașului Dublin, se află în concurență cu centura estică a acestui oraș, demonstrează că, chiar și în ceea ce privește o infrastructură rutieră, analiza potențialelor denaturări ale concurenței nu este întotdeauna simplă și evidentă.
6.

În temeiul articolului 1 din Directiva 68/151, măsurile de coordonare prevăzute de aceasta se aplică actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre cu privire la următoarele forme de societăți comerciale, și anume, pentru Republica Italiană, „società per azioni [societate pe acțiuni], società in accomandita per azioni [societate în comandită pe acțiuni], società a responsabilità limitata [societate cu răspundere limitată]”.
8.

Articolul 6 alineatul (3) din Directiva habitate prevede o evaluare a efectelor anumitor planuri și proiecte asupra ariilor europene de protecție: „Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică.”
17.

Prin recursul formulat, recurenta solicită Curții anularea în parte a hotărârii atacate în măsura în care nu a recunoscut și nu a reparat prejudiciul material suferit de aceasta, precum și în măsura în care i‑a acordat doar o sumă de 50000 de euro cu titlu de despăgubire pentru prejudiciul moral. Aceasta solicită, în plus, Curții să își exercite competența de fond și, în principal, să îi acorde o sumă de 5662737,40 euro, plus dobânzi, pentru prejudiciile materiale, precum și o sumă de 2 milioane de euro, plus dobânzi, pentru prejudiciile morale, precum și să oblige Consiliul la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor corespunzătoare procedurii în fața Tribunalului. În subsidiar, aceasta solicită Curții să îi acorde o sumă stabilită ex aequo et bono, plus dobânzi, pentru prejudiciile materiale, precum și o sumă de cel puțin 50000 de euro, plus dobânzi, pentru prejudiciile morale, precum și să oblige Consiliul la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor corespunzătoare procedurii în fața Tribunalului. Cu titlu mai subsidiar, recurenta solicită Curții să trimită cauza spre rejudecare Tribunalului pentru reexaminarea cuantumului prejudiciilor și pentru ca acesta să pronunțe o nouă hotărâre în favoarea sa.
26.

În aceste condiții, cum trebuie analizat, în raport cu articolul 13 litera (d) din Convenția de la Roma, un serviciu care constă în transmiterea unui semnal de televiziune prin intermediul receptoarelor instalate în camerele de hotel? În primul rând, nu suntem de acord cu teza, susținută de reclamantă în procedura principală, potrivit căreia o cameră de hotel este un loc accesibil publicului prin plata unei taxe de intrare în sensul acestei dispoziții întrucât camerele sunt accesibile numai cu condiția plății. Astfel, după cum am arătat mai sus, în spiritul autorilor Convenției de la Roma, noțiunea de plată a unei „taxe de intrare” nu are în vedere în realitate însuși faptul de a avea acces fizic la un anumit loc, ci doar posibilitatea aferentă acestuia de a viziona emisiunea care este difuzată în acest loc. Or, nu se plătește o cameră de hotel pentru a putea viziona aici emisiuni de televiziune, ci pentru cazare în timpul nopții. Posibilitatea de a privi la televizor constituie doar un serviciu suplimentar la care clientul se așteaptă în aceeași măsură ca la apa curentă, la minibar sau la conexiunea de internet.
12.

Răspunsul la întrebarea preliminară adresată de instanța de trimitere trebuie dat, în opinia noastră, în două etape. Pe de o parte, trebuie să se stabilească dacă concentratoarele de oxigen, precum cele în discuție în cauza principală, pot intra fie sub incidența punctului 3, fie sub incidența punctului 4 din anexa III la Directiva TVA, ambele puncte fiind evocate în întrebarea adresată Curții. Astfel, în aceste condiții, nu s‑ar mai pune problema dacă principiul neutralității fiscale ar impune extinderea cotei reduse de TVA de 6 %, care este aplicabilă vânzării de oxigen medical sub formă gazoasă sau lichidă în recipiente, și la vânzarea și/sau închirierea de concentratoare de oxigen. Pe de altă parte, în cazul în care concentratoarele de oxigen nu pot beneficia de aplicarea cotei reduse de TVA în temeiul punctului 3 sau al punctului 4 din anexa III la Directiva TVA, ceea ce, aparent, susține în mod implicit instanța de trimitere, va trebui să se verifice dacă principiul neutralității fiscale poate obliga totuși Regatul Belgiei să aplice cota respectivă livrării și/sau închirierii de concentratoare de oxigen pentru motivul că, din punctul de vedere al pacientului, acestea din urmă ar fi interschimbabile cu oxigenul medical furnizat în recipiente sub formă gazoasă sau lichidă.
24.

Adăugăm că, în mod contrar celor susținute în ședință de pârâtul din litigiul principal, în cadrul replicii sale, nu considerăm că, pentru a putea beneficia de scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (n) din această directivă, contează doar natura organismului care furnizează prestările, și anume un organism de drept public sau alte organisme culturale recunoscute de statul membru. Pârâtul din litigiul principal pare, astfel, să admită că, din moment ce prestarea de servicii în cauză a fost efectuată de acest tip de organism, acesta din urmă beneficiază în mod automat de scutire. Or, deși calitatea prestatorului de servicii culturale este, într‑adevăr, o condiție de acordare a acestei scutiri, natura prestării de servicii vizată de această dispoziție este alta. Prin urmare, nu este suficient ca organismul care furnizează prestarea de servicii culturale să fie un organism de drept public sau recunoscut ca fiind un organism cultural de către statul membru respectiv pentru ca prestarea menționată să fie scutită de TVA, ci este necesar, în plus, astfel cum am arătat anterior, ca ea să fie recunoscută ca eligibilă de către acest stat.