Cauza T‑240/07

Heineken Nederland BV și

Heineken NV

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență — Înțelegeri — Piața olandeză a berii — Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE — Dovada încălcării — Acces la dosar — Amenzi — Principiul egalității de tratament — Termen rezonabil”

Sumarul hotărârii

1. Concurență — Înțelegeri — Acorduri între întreprinderi — Noțiune — Concurs de voințe în privința comportamentului care urmează să fie adoptat pe piață

[art. 81 alin. (1) CE]

2. Concurență — Înțelegeri — Practică concertată — Noțiune — Contact incompatibil cu obligația fiecărei întreprinderi de a‑și stabili în mod autonom comportamentul pe piață — Schimb de informații — Prezumție — Condiții

[art. 81 alin. (1) CE]

3. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Mijloc de probă — Recurgere la o serie de indicii

[art. 81 alin. (1) CE]

4. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Mijloc de probă — Mijloace de probă scrise

[art. 81 alin. (1) CE]

5. Drept comunitar — Principii — Drepturi fundamentale — Prezumția de nevinovăție — Procedură în materie de concurență — Aplicabilitate

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Utilizarea ca mijloace de probă a declarațiilor date în cadrul Comunicării privind cooperarea de alte întreprinderi care au participat la încălcare — Admisibilitate — Condiții

(art. 81 CE și 82 CE)

7. Concurență — Înțelegeri — Acorduri între întreprinderi — Obligația Comisiei de a dovedi încălcarea — Limite

[art. 81 alin. (1) CE]

8. Concurență — Înțelegeri — Practică concertată — Atingere adusă concurenței — Criterii de apreciere — Obiect anticoncurențial — Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE]

9. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia — Forța probantă a mărturiilor voluntare depuse în acuzare împotriva unei întreprinderi de principalii participanți la o înțelegere pentru a beneficia de aplicarea Comunicării privind cooperarea

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 96/C 207/04 a Comisiei]

10. Concurență — Înțelegeri — Încălcare complexă care prezintă elementele unui acord și elementele unei practici concertate — Calificare unică drept „acord și/sau practică concertată” — Admisibilitate

[art. 81 alin. (1) CE]

11. Concurență — Înțelegeri — Participare la reuniuni având un obiect anticoncurențial

[art. 81 alin. (1) CE]

12. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Acces la dosar — Întindere — Refuz de a comunica un document — Consecințe — Necesitatea de a distinge, la nivelul sarcinii probei care îi incumbă întreprinderii în cauză, între documentele incriminatoare și documentele dezincriminatoare

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]

13. Concurență — Procedură administrativă — Acces la dosar — Documente care nu se află în dosarul de investigare și care nu sunt reținute de Comisie pentru a fi utilizate în acuzare — Documente care pot servi părților în apărare

[art. 81 alin. (1) CE și art. 82 CE; Acordul privind SEE, art. 53, 54 și 57; Regulamentul nr. 139/2004 al Consiliului, Comunicarea 2005/C 325/07 a Comisiei, pct. 27]

14. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Document incriminator — Noțiune

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]

15. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Obligația Comisiei de a examina, cu atenție și cu imparțialitate, toate elementele pertinente ale cauzei

16. Concurență — Procedură administrativă — Manifestare prematură din partea Comisiei a convingerii sale cu privire la existența încălcării

17. Concurență — Procedură administrativă — Obligațiile Comisiei — Respectarea unui termen rezonabil — Criterii de apreciere — Încălcare — Consecințe

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului)

18. Concurență — Procedură administrativă — Solicitare de informații — Obligație generală de prudență care revine întreprinderilor sau asocierilor de întreprinderi

(Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 11)

19. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Marjă de apreciere rezervată Comisiei — Limite — Respectarea liniilor directoare adoptate de Comisie — Control jurisdicțional

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

20. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Luarea în considerare a impactului real asupra pieței — Întindere

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

21. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Luarea în considerare a producerii unor efecte într‑o zonă geografică determinată — Întindere

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

22. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Puterea de apreciere a Comisiei

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

23. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Repartizarea întreprinderilor în cauză în diferite categorii — Condiții

(Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A al șaselea paragraf)

24. Concurență — Amenzi — Decizie de aplicare a unor amenzi — Obligația de motivare — Conținut — Indicarea elementelor de apreciere care au permis Comisiei să măsoare gravitatea încălcării — Indicare suficientă

[art. 253 CE, Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) și (3)]

25. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator — Criterii de evaluare a factorului descurajator

(Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A, al patrulea paragraf)

26. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator — Puterea de apreciere a Comisiei

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) și (3); Comunicarea 98/C 9/03, a Comisiei, punctul 1 A al patrulea paragraf]

27. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante — Încetarea încălcării de îndată ce intervine Comisia — Conținut

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 3]

28. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante — Neaplicarea în practică a acordurilor ilicite

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 3]

29. Concurență — Norme comunitare — Încălcări — Amenzi — Stabilire — Criterii — Creșterea nivelului general al amenzilor — Admisibilitate — Condiții

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului)

30. Concurență — Procedură administrativă — Obligațiile Comisiei — Respectarea unui termen rezonabil — Încălcare — Consecințe — Reducerea cuantumului amenzii în temeiul principiului echității

[art. 81 CE și art. 288 al doilea paragraf CE]

1. Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod. Se poate considera că un acord în sensul articolului menționat este încheiat din momentul în care există o concordanță de voințe cu privire la însuși principiul restrângerii concurenței, chiar dacă elementele specifice ale restrângerii avute în vedere fac încă obiectul unor negocieri.

Existența unui acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE nu este contestată nici de împrejurarea că respectivul acord de voințe ale întreprinderilor în cauză nu se extinde la mijloacele concrete de punere în aplicare a unei majorări a prețurilor, nici de faptul că, în realitate, aceasta nu s‑a produs niciodată pe piață.

(a se vedea punctele 44-45 și 183)

2. Noțiunea de practică concertată se referă la o formă de coordonare între întreprinderi, care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între acestea

În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune oricărui contact direct sau indirect între operatorii economici, de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care o întreprindere a decis să îl adopte sau pe care intenționează să îl adopte ea însăși pe piață, în cazul în care aceste contacte au ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței.

Trebuie să se prezume, sub rezerva probei contrare, care este în sarcina operatorilor interesați, că întreprinderile care participă la concertare și care rămân active pe piață țin seama de schimbul de informații cu concurenții lor pentru a‑și stabili comportamentul pe această piață. Această afirmație este și mai adevărată atunci când concertarea are loc în mod periodic și pe o durată îndelungată.

(a se vedea punctele 46-47 și 186)

3. În ceea ce privește administrarea dovezii unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisiei îi revine obligația de a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări. Astfel, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante pentru a dovedi existența încălcării.

Cu toate acestea, nu este necesar ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocate de Comisie, privite în ansamblu, să răspundă acestei cerințe.

Având în vedere caracterul notoriu al interzicerii acordurilor anticoncurențiale, nu se poate pretinde Comisiei să prezinte elemente care atestă în mod explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și disparate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice caz, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor relevante. Prin urmare, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi dedusă dintr‑o serie de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență.

(a se vedea punctele 48-51)

4. În cazul în care Comisia a invocat probe scrise în susținerea constatării sale cu privire la existența unui acord sau a unei practici anticoncurențiale, părților care contestă această constatare în fața Tribunalului le revine nu doar obligația de a prezenta o alternativă plauzibilă la teza Comisiei, ci și aceea de a invoca insuficiența probelor reținute în decizia atacată pentru stabilirea existenței încălcării.

(a se vedea punctul 52)

5. Cu privire la întinderea controlului jurisdicțional, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când este sesizat cu o acțiune în anularea unei decizii de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, Tribunalul trebuie să exercite în general un control deplin în ceea ce privește problema dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile aplicării articolului 81 alineatul (1) CE.

Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii destinatare a deciziei de constatare a unei încălcări, potrivit principiului prezumției de nevinovăție, care, fiind un principiu general de drept al Uniunii, se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și care ar putea duce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu.

(a se vedea punctele 53 și 54)

6. Nicio dispoziție și niciun principiu general de drept al Uniunii nu interzice Comisiei să se prevaleze, împotriva unei întreprinderi, de declarațiile altor întreprinderi acuzate. Dacă nu ar fi astfel, sarcina probei cu privire la comportamente contrare articolelor 81 CE și 82 CE, care revine Comisiei, ar fi imposibil de îndeplinit și incompatibilă cu misiunea de supraveghere a bunei aplicări a acestor dispoziții, care îi este atribuită Comisiei prin Tratatul CE.

Desigur, declarația unei întreprinderi acuzate de participarea la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de multe alte întreprinderi acuzate, nu poate fi considerată o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă dacă nu este susținută de alte elemente de probă. Prin urmare, numai o astfel de declarație nu ar fi suficientă pentru a se stabili existența unei încălcări, aceasta trebuind să fie coroborată cu alte elemente de probă. Cu toate acestea, trebuie să se considere că nivelul de confirmare necesar este mai redus, atât în ceea ce privește precizia, cât și intensitatea, în cazul unei declarații ce prezintă o credibilitate ridicată, în raport cu o declarație care nu este credibilă în mod special.

Astfel, dacă s‑ar stabili că o serie de indicii concordante permiteau confirmarea existenței și a anumitor aspecte specifice ale practicilor amintite într‑o astfel de declarație credibilă în mod special, în acest caz, ea ar putea fi suficientă în sine pentru a atesta alte aspecte ale deciziei Comisiei.

În plus, atât timp cât un înscris nu este în contradicție evidentă cu declarația în ceea ce privește existența sau conținutul esențial al practicilor în cauză, este suficient ca aceasta să ateste elemente semnificative ale practicilor pe care le‑a descris pentru a avea o anumită valoare ca element de confirmare în cadrul seriei de probe incriminatoare.

(a se vedea punctele 70 și 92-94)

7. Comisia este obligată să dovedească existența unei încălcări în condiții puțin propice acestei sarcini, în măsura în care este posibil să fi trecut mai mulți ani de la momentul săvârșirii faptelor care constituie încălcarea, iar mai multe întreprinderi care făceau obiectul investigației nu au cooperat în mod activ cu aceasta.

Deși incumbă în mod necesar Comisiei să stabilească faptul că a fost încheiat un acord ilicit de împărțire a piețelor, ar fi excesiv să i se impună, în plus, să facă proba mecanismului specific prin care acest scop trebuia atins. Într‑adevăr, ar fi prea ușor pentru o întreprindere vinovată de săvârșirea unei încălcări să evite orice sancțiune dacă și‑ar putea întemeia argumentația pe caracterul vag al informațiilor prezentate în legătură cu funcționarea unui acord ilicit, într‑o situație în care existența acordului și scopul anticoncurențial al acestuia sunt, cu toate acestea, dovedite în mod suficient. Întreprinderile se pot apăra în mod eficient într‑o astfel de situație în măsura în care au posibilitatea de a comenta toate elementele de probă invocate de Comisie împotriva lor.

(a se vedea punctul 78)

8. Din textul articolului 81 CE rezultă că acordurile și practicile concertate între întreprinderi sunt interzise, independent de orice efect asupra pieței, atunci când acestea au un scop anticoncurențial. Astfel, din moment ce Comisia a constatat existența acordurilor și a practicilor concertate cu obiect anticoncurențial, această constatare nu poate fi contrazisă de informațiile întemeiate pe neaplicarea aranjamentelor coluzive sau pe lipsa de efect asupra pieței.

(a se vedea punctele 79 și 80)

9. Deși o anumită neîncredere față de depozițiile voluntare ale principalilor participanți la o înțelegere ilicită este în general necesară, dată fiind posibilitatea ca acești participanți să aibă tendința de a minimiza importanța contribuției lor la încălcare și de a o maximiza pe a celorlalți, solicitarea de a beneficia de aplicarea Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei reduceri a amenzii nu generează în mod necesar o incitare la a prezenta elemente de probă deformate în privința celorlalți participanți la înțelegerea în cauză. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea pune sub semnul întrebării sinceritatea și completitudinea cooperării solicitantului și, prin urmare, ar putea pune în pericol posibilitatea acestuia de a beneficia pe deplin de Comunicarea privind cooperarea.

(a se vedea punctul 91)

10. În fața unei situații de fapt complexe, dubla calificare a comportamentelor anticoncurențiale drept „ansamblu de acorduri și/sau de practici concertate”, în măsura în care aceste comportamente presupun în același timp elemente care trebuie calificate drept „acorduri” și elemente care trebuie calificate drept „practici concertate”, nu trebuie înțeleasă ca fiind o calificare ce necesită în mod simultan și cumulativ dovada că fiecare dintre aceste elemente de fapt prezintă elementele constitutive ale unui acord și ale unei practici concertate, ci în sensul că desemnează un întreg complex de elemente de fapt, dintre care unele au fost calificate drept acorduri, iar altele drept practici concertate în sensul articolului 81 CE, care nu prevede o calificare specială pentru acest tip de încălcare complexă.

(a se vedea punctul 191)

11. Atunci când o întreprindere a asistat, chiar fără a avea un rol activ, la o reuniune în cadrul căreia a fost menționată o concertare ilicită, se presupune că aceasta a participat la concertarea respectivă, cu excepția situației în care dovedește că s‑a distanțat în mod explicit de aceasta sau că i‑a informat pe ceilalți participanți că intenționează să ia parte la reuniunea în cauză având o optică diferită de a acestora.

(a se vedea punctul 195)

12. Dreptul de acces la dosar constituie corolarul principiului dreptului la apărare și presupune ca întreprinderii interesate să i se acorde de către Comisie posibilitatea de a examina toate înscrisurile care figurează în dosarul de investigare și care sunt susceptibile să fie pertinente pentru apărarea sa. Acestea cuprind atât înscrisurile incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale.

În privința înscrisurilor incriminatoare, necomunicarea unui document constituie o încălcare a dreptului la apărare doar dacă întreprinderea vizată demonstrează că, pe de o parte, Comisia s‑a întemeiat pe acest document pentru a‑și susține obiecțiunea privind existența încălcării și că, pe de altă parte, obiecțiunea putea fi dovedită doar prin referire la documentul respectiv. Astfel, revine întreprinderii în cauză sarcina să demonstreze că rezultatul la care a ajuns Comisia în cadrul deciziei sale ar fi fost diferit dacă respectivul document necomunicat trebuia să fie înlăturat ca mijloc de probă.

În schimb, în ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul acesteia din urmă, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza respectivele înscrisuri dezincriminatoare în apărarea sa, demonstrând în special că ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau cu concluziile formulate de Comisie în etapa comunicării obiecțiunilor, și ar fi putut, așadar, influența în orice mod aprecierile formulate în decizie.

(a se vedea punctele 235-238)

13. Comunicarea privind obiecțiunile este un act al cărui rol este să delimiteze obiectul procedurii declanșate împotriva unei întreprinderi și să asigure exercitarea eficientă a dreptului la apărare. În această perspectivă, comunicarea privind obiecțiunile este însoțită de garanții procedurale de aplicare a principiului respectării dreptului la apărare, printre care se numără dreptul de acces la documentele din dosarul Comisiei.

Răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile nu fac parte din dosarul de investigare propriu‑zis. În ceea ce privește documentele care nu fac parte din dosarul întocmit la data notificării comunicării privind obiecțiunile, Comisia nu are obligația de a divulga altor părți în cauză răspunsurile menționate decât în cazul în care se dovedește că acestea conțin elemente incriminatoare sau dezincriminatoare noi. În mod similar, potrivit punctului 27 din Comunicarea Comisiei privind regulile de acces la dosarul Comisiei în cauzele în temeiul articolelor 81 și 82 CE, al articolelor 53, 54 și 57 din Acordul privind SEE și al Regulamentului nr. 139/2004, de regulă, părțile nu au acces la răspunsurile date la comunicarea privind obiecțiunile de celelalte părți vizate de investigație. O parte are acces la documentele menționate numai în cazul în care acestea pot constitui elemente de probă noi, incriminatoare sau dezincriminatoare, referitoare la susținerile formulate cu privire la partea respectivă în comunicarea Comisiei privind obiecțiunile.

În acest sens, cu privire, pe de o parte, la noile elemente incriminatoare, în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un element extras dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile pentru stabilirea existenței unei încălcări, trebuie să se permită celorlalte întreprinderi implicate în această procedură să se pronunțe cu privire la un astfel de element de probă nou.

În ceea ce privește, pe de o parte, noile elemente dezincriminatoare, nu există o obligație a Comisiei de a le pune la dispoziție din proprie inițiativă. În ipoteza în care Comisia a respins în cursul procedurii administrative o cerere a unui reclamant privind accesul la documente care nu se regăsesc în dosarul de investigare, se poate constata o încălcare a dreptului la apărare numai în cazul în care se stabilește că procedura administrativă ar fi putut conduce la un rezultat diferit dacă reclamantul ar fi avut acces la documentele în cauză în cursul procedurii respective.

(a se vedea punctele 239-244 și 253)

14. Un document nu poate fi considerat incriminator decât atunci când este utilizat de Comisie în susținerea constatării unei încălcări săvârșite de o întreprindere.

În scopul stabilirii unei încălcări a dreptului său la apărare, nu este suficient ca întreprinderea în cauză să demonstreze că nu s‑a putut pronunța în cursul procedurii administrative cu privire la un document utilizat undeva în cuprinsul deciziei atacate. Trebuie ca aceasta să demonstreze că, în decizia atacată, acest document a fost utilizat de Comisie drept element de probă suplimentar pentru a reține o încălcare la care întreprinderea ar fi participat.

(a se vedea punctul 245)

15. Printre garanțiile conferite de ordinea juridică a Uniunii în procedurile administrative se numără în special obligația instituției competente de a examina cu atenție și cu imparțialitate toate elementele pertinente ale cauzei.

(a se vedea punctul 268)

16. Existența unei încălcări trebuie să fie apreciată exclusiv în funcție de elementele de probă prezentate de Comisie. În cazul în care la sfârșitul procedurii administrative se stabilește în mod efectiv existența unei încălcări, proba unei manifestări premature de către Comisie, în cursul procedurii menționate, a convingerii acesteia că încălcarea în cauză există nu este de natură să afecteze existența probei propriu‑zise a încălcării.

(a se vedea punctul 278)

17. Respectarea unui termen rezonabil în desfășurarea procedurilor administrative în domeniul politicii concurenței constituie un principiu general de drept al Uniunii, a cărui respectare este asigurată de instanțele Uniunii.

În scopul aplicării acestui principiu, este necesar să se opereze o distincție între cele două etape ale procedurii administrative, respectiv etapa de investigare, anterioară comunicării privind obiecțiunile, și cea corespunzătoare restului procedurii. Prima perioadă, care durează până la comunicarea privind obiecțiunile, are ca punct de plecare data la care Comisia, făcând uz de competențele care i‑au fost acordate de legiuitor, adoptă măsuri care implică acuzația de a fi săvârșit o încălcare și trebuie să îi permită acesteia să adopte o poziție cu privire la orientarea procedurii. În ceea ce privește a doua perioadă, aceasta este cuprinsă între comunicarea privind obiecțiunile și adoptarea deciziei finale. Ea trebuie să îi permită Comisiei să se pronunțe definitiv cu privire la încălcarea imputată.

O durată de 65 de luni a primei etape a procedurii trebuie considerată excesivă, în lipsa unei informații sau a unei justificări suplimentare din partea Comisiei cu privire la actele de investigare desfășurate pe parcursul acestei perioade. Totuși, numai în cazul în care durata procedurii a avut un efect asupra rezultatului acesteia, constatarea unei încălcări a principiului termenului rezonabil poate conduce la anularea unei decizii prin care se constată o încălcare.

(a se vedea punctele 286-288, 290, 292 și 295)

18. În temeiul obligației generale de prudență care revine oricărei întreprinderi sau asocieri de întreprinderi, reclamantele au obligația de a asigura păstrarea corespunzătoare, în registrele sau în arhivele lor, a elementelor care permit reconstituirea activității lor, printre altele, pentru a dispune de probele necesare în cazul unor acțiuni judiciare sau administrative.

Atunci când o întreprindere face obiectul unor cereri de informații din partea Comisiei în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17, aceasta este obligată, a fortiori, să acționeze cu o diligență sporită și să ia toate măsurile necesare pentru a păstra probele de care poate să dispună în mod rezonabil.

(a se vedea punctul 301)

19. Comisia beneficiază de o largă putere de apreciere în ceea ce privește metoda de calcul al amenzilor. Această metodă, definită de Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, cuprinde diferite elemente de flexibilitate care permit Comisiei să își exercite puterea de apreciere în conformitate cu dispozițiile Regulamentului nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din Tratat.

În plus, în domenii precum stabilirea cuantumului unei amenzi în temeiul Regulamentului nr. 1/2003, în care Comisia dispune de această marjă de apreciere, controlul legalității acestor aprecieri se limitează la controlul absenței unei erori vădite de apreciere. Marja de apreciere a Comisiei și limitările aduse acesteia nu aduc atingere exercitării de către instanța comunitară a competenței sale de fond, care o abilitează să elimine, să reducă sau să majoreze cuantumul amenzii aplicate de Comisie.

(a se vedea punctele 308-310)

20. Gravitatea unei încălcări se stabilește în funcție de numeroase elemente, precum împrejurările specifice cauzei, contextul acesteia și caracterul descurajator al amenzilor, cu privire la care Comisia dispune de o marjă de apreciere.

În special, potrivit punctului 1 litera A primul paragraf din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, la evaluarea gravității încălcării, trebuie să se țină seama de natura sa, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante. În cadrul controlului de fond pe care îl exercită, revine Tribunalului obligația de a aprecia în ce măsură cuantumul amenzii aplicate este proporțional cu gravitatea încălcării și de a pune în balanță gravitatea încălcării și împrejurările invocate de întreprindere.

Potrivit punctului 1 litera A al doilea paragraf a treia liniuță din liniile directoare, încălcările foarte grave corespund în esență, printre altele, „restricțiilor orizontale, precum «cartelurile de fixare a prețurilor» și cotele de împărțire a piețelor”. Înțelegerile de acest fel fac parte dintre cele mai grave forme de denaturare a concurenței, în măsura în care urmăresc, prin obiectul lor, pur și simplu eliminarea concurenței dintre întreprinderile care le pun în aplicare, și contravin astfel obiectivelor fundamentale ale Uniunii. Înțelegerile orizontale cu privire la prețuri sau la repartizări de piețe pot fi calificate drept încălcări foarte grave numai în temeiul naturii lor, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței.

Dacă existența unui impact real al încălcării asupra pieței este un element care trebuie luat în considerare pentru evaluarea gravității încălcării, este vorba despre un criteriu printre altele, precum natura încălcării și mărimea pieței geografice. De asemenea, din cuprinsul punctului 1 litera A primul paragraf din liniile directoare rezultă că acest impact trebuie luat în considerare numai atunci când poate fi măsurat.

(a se vedea punctele 314-316, 319, 320, 324 și 325)

21. Întregul teritoriu al unui stat membru constituie o parte substanțială a pieței comune. Încălcări precum acordurile sau practicile concertate care urmăresc în special stabilirea prețurilor și repartizarea clienților pot determina, exclusiv în temeiul naturii lor, calificarea încălcării ca fiind foarte gravă, fără a fi necesar ca astfel de comportamente să se caracterizeze printr‑o întindere geografică deosebită.

În plus, această concluzie este întărită de faptul că, deși descrierea indicativă a încălcărilor grave din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO menționează că „cel mai adesea sunt restricții orizontale sau verticale […] care se aplică într‑o manieră mai riguroasă, care au un impact mai mare asupra pieței și care își produc efectele pe arii extinse ale pieței comune”, în schimb, cea a încălcărilor foarte grave nu menționează nicio cerință nici cu privire la un impact concret asupra pieței, nici cu privire la producerea unor efecte într‑o zonă geografică determinată.

De aici rezultă că faptul că suprafața pieței geografice relevante este de dimensiune națională nu se opune, în orice caz, calificării încălcării săvârșite în speță ca fiind foarte gravă. În principiu, dimensiunea pieței relevante a produsului nu este un element de care trebuie să se țină seama în mod obligatoriu, ci doar un element pertinent printre altele pentru a aprecia gravitatea încălcării și pentru a stabili cuantumul amenzii.

(a se vedea punctele 337 și 339-342)

22. În cadrul Regulamentului nr.17 și al Regulamentului nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE, Comisia dispune de o marjă de apreciere în stabilirea cuantumului amenzilor în vederea orientării comportamentului întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență și de posibilitatea adaptării în orice moment a nivelului amenzilor la nevoile acestei politici.

Practica decizională anterioară a Comisiei nu servește drept cadru juridic pentru aplicarea amenzilor în materie de concurență. Deciziile privind alte cauze au numai un caracter indicativ în ceea ce privește existența eventuală a unei discriminări, dat fiind faptul că este puțin probabil ca împrejurările specifice acestora, cum ar fi piețele, produsele, întreprinderile și perioadele în cauză, să fie identice.

Gravitatea încălcărilor este apreciată de Comisie în funcție de numeroase elemente, care nu se regăsesc într‑o listă obligatorie sau exhaustivă de criterii care trebuie luate în considerare. În plus, Comisia nu are obligația de a aplica o formulă matematică exactă, indiferent dacă este vorba despre cuantumul total al amenzii aplicate sau despre descompunerea acesteia în diferite elemente. În aceste condiții, compararea directă a amenzilor aplicate destinatarilor celor două decizii referitoare la încălcări diferite riscă să denatureze rolurile specifice pe care le îndeplinesc diferitele etape ale calculării unei amenzi. Astfel, cuantumurile finale ale amenzilor reflectă împrejurări speciale caracteristice fiecărei înțelegeri.

(a se vedea punctele 345, 347, 350 și 351)

23. Astfel, potrivit punctului 1 litera A al șaselea paragraf din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, pentru o încălcare de o anumită gravitate, poate fi necesar, în cazul în care o încălcare implică mai multe întreprinderi, de exemplu carteluri, să se aplice o ponderare la cuantumul de plecare general pentru a stabili un cuantum de plecare specific, ținându‑se seama de ponderea specifică și, prin urmare, de impactul real al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței, în special atunci când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care săvârșesc o încălcare de același tip.

Luarea în considerare a ponderii specifice și, prin urmare, a impactului real al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței vizează împărțirea membrilor unei înțelegeri pe categorii, în raport cu dimensiunea lor pe piață într‑o perioadă de referință, și nu implică luarea în considerare a impactului încălcării, considerată în totalitatea sa, asupra pieței.

Aplicarea tratamentului diferențiat pe baza acestei dispoziții nu necesită luarea în considerare a unui impact real al încălcării asupra pieței.

(a se vedea punctele 356-358)

24. Exigențele condiției esențiale de formă pe care o reprezintă obligația de motivare a modului de calcul al amenzii sunt îndeplinite atunci când Comisia arată, în cuprinsul deciziei sale, elementele de apreciere care i‑au permis să măsoare gravitatea și durata încălcării.

În cadrul prezentării motivelor care justifică nivelul amenzii, Comisia nu este obligată să indice datele cifrice care au stat la baza exercitării puterii sale de apreciere, în special în ceea ce privește efectul descurajator urmărit.

(a se vedea punctele 360 și 375)

25. În vederea stabilirii cuantumului amenzii, Comisia trebuie să asigure efectul descurajator al acesteia.

În această privință, Comisia poate lua în considerare în mod special dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză.

În mod similar, punctul 1 litera A al patrulea paragraf din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO prevede că este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor, și să se fixeze amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator.

Având în vedere marja de apreciere la stabilirea cuantumului amenzilor de care Comisia dispune pentru a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență, faptul că în trecut Comisia a aplicat amenzi de un anumit nivel pentru diferite tipuri de încălcări nu o poate priva de posibilitatea de a ridica, în orice moment, acest nivel pentru a asigura punerea în aplicare a politicii comunitare privind concurența și pentru a consolida caracterul descurajator al amenzilor.

(a se vedea punctele 367-369 și 372)

26. Securitatea juridică constituie un principiu general al dreptului Uniunii care impune în special ca o reglementare care produce consecințe defavorabile față de particulari să fie clară și precisă, iar aplicarea acesteia să fie previzibilă pentru justițiabili.

Acest principiu are drept corolar principiul legalității incriminării și a pedepsei, care impune ca legea să definească în mod clar încălcările și pedepsele pe care acestea le atrag.

Deși articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE lasă Comisiei o marjă largă de apreciere, acesta limitează totuși exercitarea de către Comisie a acestei marje instituind criterii obiective pe care ea este obligată să le respecte.

Astfel, pe de o parte, cuantumul amenzii care poate fi aplicată are un plafon exprimat în cifre și absolut, astfel încât cuantumul maxim al amenzii care poate fi aplicată unei anumite întreprinderi este determinabil dinainte.

Pe de altă parte, exercitarea acestei puteri de apreciere este limitată de asemenea de regulile pe care Comisia și le‑a impus în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, practica administrativă a Comisiei fiind, de altfel, supusă în întregime controlului instanței Uniunii.

Un operator diligent poate, așadar, apelând, dacă este nevoie, la serviciile unui consilier juridic, să prevadă în mod suficient de precis metoda de calcul și nivelul amenzilor pe care le‑ar putea primi pentru un comportament dat, iar faptul că acest operator nu poate să cunoască dinainte cu precizie nivelul amenzilor pe care Comisia le va aplica în fiecare caz nu poate să constituie o încălcare a principiului legalității pedepselor. În plus, întreprinderile implicate într‑o procedură administrativă care poate avea ca efect aplicarea unei amenzi trebuie să ia în considerare posibilitatea ca, în orice moment, Comisia să decidă majorarea nivelului cuantumului amenzilor în raport cu cel aplicat în trecut. Faptul că, în orice moment, Comisia poate revizui nivelul general al amenzilor în contextul punerii în aplicare a unei alte politici privind concurența este, prin urmare, previzibil în mod rezonabil pentru întreprinderile în cauză.

(a se vedea punctele 383-386)

27. În conformitate cu punctul 3 din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, cuantumul de bază al amenzii stabilit de Comisie va fi redus în special în cazul în care întreprinderea acuzată încetează încălcarea de îndată ce intervine Comisia.

Acordarea unei astfel de reduceri a cuantumului de bază al amenzii este legată de împrejurările cauzei, care pot determina Comisia să nu o acorde unei întreprinderi parte la un acord ilicit. În special, a recunoaște beneficiul unei circumstanțe atenuante în situații în care o întreprindere este parte la un acord vădit nelegal, cu privire la care aceasta cunoștea sau nu putea ignora că reprezintă o încălcare, ar putea încuraja întreprinderile să continue un acord secret cât mai mult timp posibil, în speranța că nu s‑ar descoperi niciodată comportamentul lor, cunoscând în același timp că, dacă acest lucru s‑ar întâmpla, ar putea beneficia de reducerea amenzii prin întreruperea încălcării în acel moment.

O asemenea recunoaștere ar înlătura orice efect descurajator al amenzii aplicate și ar aduce atingere efectului util al articolului 81 alineatul (1) CE. Astfel, este vorba despre o circumstanță atenuantă care, având în vedere efectul util al articolului 81 alineatul (1) CE, trebuie interpretată restrictiv, numai împrejurările speciale ale cazului respectiv putând justifica luarea în considerare a acesteia.

În special, încetarea unei încălcări săvârșite în mod intenționat nu poate fi considerată o circumstanță atenuantă atunci când a fost determinată de intervenția Comisiei.

Numai faptul că, în practica sa decizională anterioară, Comisia a considerat că unele elemente constituiau circumstanțe atenuante în scopul stabilirii cuantumului amenzii nu înseamnă că aceasta este obligată să adopte aceeași apreciere într‑o decizie ulterioară.

(a se vedea punctele 394-397 și 401)

28. Astfel, deși numai împrejurarea că o întreprindere nu dă curs acordurilor ilicite nu este de natură să înlăture răspunderea acesteia, este totuși vorba despre o împrejurare care trebuie luată în considerare ca circumstanță atenuantă în cadrul stabilirii cuantumului amenzii.

(a se vedea punctul 409)

29. Faptul că în trecut Comisia a aplicat amenzi de un anumit nivel pentru anumite tipuri de încălcări nu o poate priva de posibilitatea de ridica acest nivel în limitele indicate în Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE, dacă acest lucru este necesar pentru a asigura punerea în aplicare a politicii privind concurența. Dimpotrivă, aplicarea eficace a normelor de concurență impune posibilitatea adaptării de către Comisie în orice moment a nivelului amenzilor la nevoile acestei politici.

O întreprindere nu poate susține în mod valabil că sancțiunea care i‑a fost aplicată ar fi putut fi mai redusă în cazul în care Comisia ar fi încheiat procedura administrativă mai devreme, dat fiind faptul că aceasta a majorat nivelul general al sancțiunilor în cursul procedurii administrative.

Având în vedere aceste considerații, nu se poate considera că durata procedurii administrative, chiar dacă a fost excesivă, are un impact asupra conținutului deciziei atacate numai pentru faptul că între timp Comisia a majorat nivelul amenzilor.

(a se vedea punctele 418-420)

30. O neregularitate procedurală, chiar dacă nu poate conduce la anularea unei decizii adoptate de Comisie în privința unei societăți pentru încălcarea normelor de concurență, poate justifica o reducere a amenzii. Depășirea termenului rezonabil poate constitui temeiul deciziei Comisiei de a reduce în temeiul principiului echității cuantumul unei amenzi, posibilitatea de a acorda o astfel de reducere înscriindu‑se în cadrul exercitării prerogativelor acesteia. Exercitarea acestei prerogative de către Comisie nu împiedică Tribunalul, în exercitarea competenței sale de fond, să acorde o reducere suplimentară a cuantumului amenzii.

Astfel, întrucât reducerea sancțiunii are ca obiect compensarea încălcării principiului termenului rezonabil, trebuie să fie stabilită la un nivel adecvat în raport cu sancțiunea aplicată întreprinderii. Nu este mai puțin adevărat că această reducere este acordată în temeiul principiului echității și nu trebuie să fie precedată de o examinare a condițiilor referitoare la angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii, în sensul articolului 288 al doilea paragraf CE.

(a se vedea punctele 425-426, 428 și 432)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șasea extinsă)

16 iunie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața olandeză a berii – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Dovada încălcării – Acces la dosar – Amenzi – Principiul egalității de tratament – Termen rezonabil”

În cauza T‑240/07,

Heineken Nederland BV, cu sediul în Zoeterwoude (Țările de Jos),

Heineken NV, cu sediul în Amsterdam (Țările de Jos),

reprezentate de T. Ottervanger și de M. de Jong, avocați,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii A. Bouquet, S. Noë și A. Nijenhuis și ulterior de domnii A. Bouquet și S. Noë, în calitate de agenți, asistați de M. Slotboom, avocat,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2007) 1697 a Comisiei din 18 aprilie 2007 referitoare la practica prevăzută la articolul 81 [CE] (cazul COMP/B/37.766 – Piața olandeză a berii) și, în subsidiar, o cerere de reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantelor,

TRIBUNALUL (Camera a șasea extinsă),

compus din domnii V. Vadapalas (raportor), îndeplinind funcția de președinte, A. Dittrich și L. Truchot, judecători,

grefier: domnul J. Plingers, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 25 martie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Situația de fapt

1 Reclamantele, Heineken Nederland BV și Heineken NV, aparțin grupului Heineken (denumit în continuare „Heineken”), a cărui activitate este consacrată producerii și comercializării berii. Heineken NV este responsabilă de conducerea grupului, în timp ce Heineken Nederland este o societate producătoare de bere. Heineken NV deține, prin intermediul filialei sale în proporție de 100 % Heineken Nederlands Beheer BV, toate acțiunile Heineken Nederland.

2 Heineken este unul dintre cei patru actori principali de pe piața olandeză a berii. Ceilalți producători de bere principali de pe această piață sunt, în primul rând, grupul InBev (denumit în continuare „InBev”), care înainte de anul 2004 era cunoscut sub numele de Interbrew, condus de societatea InBev NV, de producția acestuia fiind responsabilă societatea filială InBev Nederland NV, în al doilea rând, grupul Grolsch (denumit în continuare „Grolsch”), condus de societatea Koninklijke Grolsch NV, și, în al treilea rând, societatea Bavaria NV.

3 Reclamantele și ceilalți trei principali producători de bere de pe această piață vând clientului final berea pe care o produc, în special prin două canale de distribuție. Astfel, trebuie să se distingă, pe de o parte, circuitul localurilor „horeca”, respectiv hotelurile, restaurantele și cafenelele, unde consumul se face pe loc, și, pe de altă parte, circuitul „food” al supermarketurilor și al magazinelor de vinuri și de băuturi spirtoase, unde berea cumpărată este destinată consumului la domiciliu. Acest ultim sector include de asemenea segmentul berii vândute sub marca distribuitorului. Dintre cei patru producători de bere în cauză, numai InBev și Bavaria sunt activi pe acest segment.

4 Acești patru producători de bere sunt membri ai Centraal Brouwerij Kantoor (denumită în continuare „CBK”). Aceasta este o federație de întreprinderi care, potrivit statutului propriu, reprezintă interesele membrilor săi și este compusă dintr‑o adunare generală și din diverse comisii, cum sunt comisia responsabilă cu problemele „horeca” și comisia financiară, devenită comitetul director. Pentru reuniunile care au loc în cadrul CBK, secretariatul acesteia întocmește convocări și procese‑verbale oficiale numerotate consecutiv și transmise membrilor participanți.

Procedura administrativă

5 Prin scrisorile din 28 ianuarie 2000, respectiv din 3, din 25 și din 29 februarie 2000, InBev a prezentat o serie de declarații referitoare la informații privind practici comerciale restrictive pe piața olandeză a berii. Aceste declarații au fost formulate în cadrul unei investigații desfășurate de Comisia Comunităților Europene, în special în anul 1999, cu privire la practici de tip înțelegere și la un eventual abuz de poziție dominantă pe piața belgiană a berii. În paralel cu aceste declarații, InBev a introdus o cerere de clemență, potrivit Comunicării Comisiei privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

6 În urma declarațiilor date de InBev, la 22 și la 23 martie 2000, Comisia a efectuat inspecții în clădirile reclamantelor și ale celorlalte întreprinderi în cauză. Alte cereri de informații suplimentare au fost transmise reclamantelor și celorlalte întreprinderi în cauză în perioada 2001-2005.

7 La 30 august 2005, Comisia a transmis reclamantelor și celorlalte întreprinderi în cauză o comunicare privind obiecțiunile. Prin scrisoarea din 24 noiembrie 2005, reclamantele au formulat observații scrise cu privire la această comunicare. Niciuna dintre părțile în cauză nu a solicitat audiere.

8 Prin scrisorile din 26 ianuarie și din 7 martie 2006, Comisia a adus la cunoștința reclamantelor unele documente suplimentare. Era vorba printre altele despre cererile de informații adresate InBev, precum și despre răspunsurile la acestea.

9 La 18 aprilie 2007, Comisia a adoptat Decizia C(2007) 1697 referitoare la practica prevăzută la articolul 81 [CE] (cazul COMP/B/37.766 – Piața olandeză a berii, denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene la 20 mai 2008 (JO 2008, C 122, p. 1) și care a fost notificată reclamantelor prin scrisoarea din 24 aprilie 2007.

Decizia atacată

Încălcarea în cauză

10 Articolul 1 din decizia atacată prevede că reclamantele și societățile InBev NV, InBev Nederland, Koninklijke Grolsch și Bavaria au participat, în perioada cuprinsă între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999, la o încălcare unică și continuă a articolului 81 alineatul (1) CE, constând într‑o serie de acorduri și/sau de practici concertate al căror obiect era restrângerea concurenței în interiorul pieței comune.

11 Încălcarea a constat, în primul rând, în coordonarea prețurilor și în creșteri ale prețurilor berii în Țările de Jos, atât în sectorul „horeca”, cât și în sectorul consumului la domiciliu, inclusiv în ceea ce privește berea vândută sub marca distribuitorului, în al doilea rând, în coordonarea ocazională a altor condiții comerciale oferite în mod individual clienților în sectorul „horeca” din Țările de Jos, cum ar fi împrumuturile acordate pentru localuri, și, în al treilea rând, în coordonarea ocazională cu privire la repartizarea clientelei, atât în sectorul „horeca”, cât și în cel al consumului la domiciliu din Țările de Jos [articolul 1 și considerentele (257) și (258) ale deciziei atacate].

12 Potrivit deciziei atacate, comportamentele anticoncurențiale ale producătorilor de bere s‑au manifestat în cadrul unei serii de reuniuni multilaterale informale la care participau în mod constant cei patru actori principali de pe piața olandeză a berii, precum și în cadrul unor reuniuni bilaterale complementare, în care erau implicați aceiași producători de bere, în diverse combinații. Potrivit deciziei atacate, reuniunile respective s‑au desfășurat în mod deliberat în secret, participanții cunoscând faptul că acestea nu erau autorizate [considerentele (257)-(260) ale deciziei atacate].

13 Astfel, în primul rând, între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999 s‑au desfășurat o serie de reuniuni multilaterale intitulate „Catherijne overleg” (concertarea Catherijne) sau „agendacommissie” (comisia pentru ordinea de zi). În decizia atacată se arată că aceste reuniuni, axate pe sectorul „horeca”, dar care puteau viza inclusiv sectorul consumului la domiciliu, au avut în principal ca obiect coordonarea prețurilor și a creșterilor de prețuri la bere, discutarea limitării cuantumului reducerilor și a repartizării clientelei, precum și concertarea cu privire la alte condiții comerciale. Prețurile berii vândute sub marca distribuitorului ar fi fost de asemenea discutate în cadrul acestor reuniuni [considerentele (85), (90), (98), (115)-(127) și (247)-(252) ale deciziei atacate].

14 În al doilea rând, în ceea ce privește contactele bilaterale dintre producătorii de bere, în decizia atacată se arată că, la 12 mai 1997, InBev și Bavaria s‑au întâlnit și au discutat despre creșterea prețurilor la berea vândută sub marca distribuitorului [considerentul (104) al deciziei atacate]. Pe de altă parte, potrivit Comisiei, reclamantele și Bavaria s‑au întâlnit în anul 1998 pentru a discuta despre restricțiile privind punctele de vânzare în sectorul „horeca” [considerentul (189) al deciziei atacate]. Comisia arată că și la 5 iulie 1999 au avut loc contacte bilaterale între reclamante și Grolsch cu privire la compensațiile acordate unor clienți din sectorul consumului la domiciliu care practicau reduceri temporare de prețuri [considerentele (212) și (213) ale deciziei atacate].

15 În sfârșit, potrivit deciziei atacate, între InBev și Bavaria au avut loc în anul 1997 contacte bilaterale și schimburi de informații dedicate unor discuții generale referitoare la prețul berii, precum și unor discuții având legătură mai degrabă cu mărcile distribuitorilor. În contactele bilaterale, sub forma unor schimburi de informații, dedicate mărcilor distribuitorilor ar fi fost implicați și producătorii belgieni de bere în lunile iunie și iulie 1998. Comisia precizează că aceste discuții au avut loc în prezența reclamantelor și a Grolsch [considerentele (105), (222)-(229) și (232)-(236) ale deciziei atacate].

16 Heineken NV a fost considerată răspunzătoare pentru că, în perioada încălcării, Heineken Nederland era, în mod direct sau indirect, filiala sa în proporție de 100 %, această împrejurare, confirmată de alte elemente de la dosar, demonstrând că a exercitat o influență decisivă asupra politicilor comerciale ale filialei sale [considerentele (400)-(414) ale deciziei atacate].

Amenda aplicată reclamantelor

17 Prin articolul 3 litera (a) din decizia atacată se aplică reclamantelor, în solidar, o amendă de 219 275 000 de euro.

18 Pentru calcularea cuantumului acestei amenzi, Comisia a aplicat articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) și metodologia prezentată în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3 p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”) [considerentele (436) și (442) ale deciziei atacate]. Potrivit acestei metodologii, stabilirea amenzii aplicate reclamantelor s‑a efectuat pe baza gravității și a duratei încălcării [considerentul (437) al deciziei atacate].

19 În special, încălcarea a fost calificată ca fiind „foarte gravă” în măsura în care aceasta a constat în esență în coordonarea regulată a prețurilor, a creșterilor de prețuri și a altor condiții comerciale, precum și în repartizarea clientelei [considerentul (440) al deciziei atacate]. Comisia a luat de asemenea în considerare caracterul secret și deliberat al comportamentelor anticoncurențiale, precum și faptul că întregul teritoriu al Țărilor de Jos și întreaga piață a berii, respectiv atât sectorul „horeca”, cât și sectorul consumului la domiciliu, au fost afectate de încălcare [considerentele (453) și (455) ale deciziei atacate]. În plus, Comisia a precizat că în acest caz nu se ținuse cont de efectul real al comportamentelor anticoncurențiale asupra pieței olandeze, întrucât acesta era imposibil de măsurat [considerentul (452) al deciziei atacate].

20 Pe de altă parte, Comisia le‑a aplicat reclamantelor un tratament diferențiat, cu scopul de a ține cont de capacitatea economică reală a acestora și de contribuția lor individuală la comportamentele ilicite constatate. În acest scop, Comisia a utilizat cifrele rezultate din vânzarea de bere realizate de reclamante în Țările de Jos în anul 1998, respectiv ultimul an calendaristic complet al încălcării. Pe această bază, reclamantele au fost încadrate în prima categorie, corespunzătoare cuantumului de plecare de 65 000 000 de euro [considerentul (462) al deciziei atacate].

21 Pentru a asigura un efect suficient de descurajator, dată fiind cifra de afaceri semnificativă a Heineken, la acest cuantum de plecare s‑a aplicat un coeficient multiplicator de 2,5 [considerentul (464) al deciziei atacate].

22 Având în vedere că reclamantele au participat la încălcare de la 27 februarie 1996 până la 3 noiembrie 1999, respectiv pentru o perioadă de 3 ani și 8 luni, acest cuantum de plecare a fost majorat cu 35 % [considerentele (465) și (466) ale deciziei atacate]. Prin urmare, valoarea de bază a fost stabilită la 219 375 000 de euro.

23 În sfârșit, Comisia a acordat o reducere de 100 000 de euro a cuantumului amenzii, în măsura în care a recunoscut că în acest caz durata procedurii administrative a fost excesivă [considerentele (495)-(499) ale deciziei atacate].

Procedura și concluziile părților

24 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 4 iulie 2007, reclamantele au introdus prezenta acțiune.

25 Prin Decizia din 10 februarie 2010, Tribunalul a trimis cauza spre judecare la Camera a șasea extinsă, în aplicarea articolului 14 alineatul (1) și a articolului 51 alineatul (1) din Regulamentul său de procedură.

26 În cadrul măsurilor de organizare a procedurii din 12 februarie 2010, Tribunalul a adresat întrebări scrise Comisiei, la care aceasta a răspuns în termenul prevăzut.

27 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 25 martie 2010.

28 Întrucât judecătorul raportor a fost împiedicat să facă parte din complet după terminarea procedurii orale, cauza a fost reatribuită unui alt judecător raportor, iar la deliberările prezentei hotărâri au participat cei trei judecători care o semnează, potrivit articolului 32 din Regulamentul de procedură.

29 Reclamantele solicită Tribunalului:

– anularea în tot sau în parte a deciziei atacate în măsura în care le privește;

– anularea sau reducerea amenzii care le‑a fost aplicată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

30 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

31 În susținerea acțiunii, reclamantele invocă unsprezece motive, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea principiului bunei administrări și a articolului 27 din Regulamentul nr. 1/2003, în ceea ce privește refuzarea accesului la răspunsurile date de celelalte întreprinderi în cauză la comunicarea privind obiecțiunile, în al doilea rând, pe încălcarea principiului bunei administrări, a „principiului atenției” și a principiului contradictorialității, ca urmare a unei pretinse lipse a unei investigații atente și imparțiale, în al treilea rând, pe o încălcare a prezumției de nevinovăție, în al patrulea rând, pe o încălcare a termenului rezonabil în cadrul procedurii administrative, în al cincilea rând, pe insuficiența elementelor de probă care să susțină încălcarea, în al șaselea rând, pe lipsa unor acorduri și/sau a unor practici concertate în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, în al șaptelea rând, pe o stabilire eronată a duratei încălcării, în al optulea rând, pe o încălcare a articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, a liniilor directoare, a principiilor egalității de tratament, securității juridice și proporționalității, precum și a obligației de motivare, în ceea ce privește stabilirea cuantumului amenzii, în al nouălea rând, pe o apreciere eronată a unor circumstanțe atenuante, în al zecelea rând, pe impactul duratei procedurii administrative asupra cuantumului amenzii și, în al unsprezecelea rând, pe nivelul prea limitat al reducerii amenzii, acordată de Comisie ca urmare a duratei excesive a procedurii administrative.

32 Tribunalul consideră că este necesar să se examineze mai întâi al cincilea, al șaselea și al șaptelea motiv, care urmăresc în esență să conteste încălcarea, în continuare, primul, al doilea, al treilea și al patrulea motiv, întemeiate pe pretinse vicii de procedură și pe încălcarea dreptului la apărare, și, în sfârșit, al optulea, al nouălea, al zecelea și al unsprezecelea motiv, care se referă la stabilirea cuantumului amenzii.

Cu privire la al cincilea și la al șaselea motiv, întemeiate pe insuficiența elementelor de probă care să susțină încălcarea și, respectiv, pe lipsa unor acorduri și/sau a unor practici concertate în sensul articolului 81 alineatul (1) CE

Argumentele părților

33 În cadrul celui de al cincilea motiv, reclamantele susțin în esență că elementele de probă invocate de Comisie în decizia atacată nu sunt suficiente pentru a stabili existența unei încălcări a articolului 81 CE dincolo de orice îndoială rezonabilă. Concluzia Comisiei în acest sens ar fi astfel contrară prezumției de nevinovăție și obligației de motivare.

34 În acest scop, reclamantele contestă valoarea probantă a declarației date de InBev, care ar constitui principalul temei al deciziei atacate, motivele invocate fiind că aceasta ar fi foarte vagă și contradictorie și că ar fi întemeiată în parte pe informații obținute de la terți. Mai mult decât atât, reclamantele aduc critici Comisiei pentru că nu a analizat dacă declarația în cauză a fost făcută într‑un mod avizat și după o analiză atentă și pentru că nu a dat curs în niciun fel declarațiilor dezincriminatoare pe care aceasta le‑ar conține.

35 În plus, reclamantele apreciază că notele olografe redactate de reprezentanții producătorilor olandezi de bere în cadrul reuniunilor în cauză, având un caracter fragmentat, nu sunt, nici acestea, suficiente pentru a demonstra existența unui comportament anticoncurențial.

36 În cadrul celui de al șaselea motiv, reclamantele contestă relevanța și interpretarea de către Comisie a unor probe scrise pe care s‑a întemeiat concluzia privind existența unei serii de acorduri și/sau de practici concertate având ca obiect restrângerea concurenței.

37 Reclamantele contestă faptul că în urma contactelor dintre producătorii de bere s‑ar fi ajuns la un acord, întrucât nu ar fi existat niciodată un acord de voințe între aceștia pentru stabilirea unei anumite linii de comportament pe piață.

38 Reclamantele contestă de asemenea existența unei practici concertate. Astfel, acestea arată că probele disponibile nu indică faptul că în urma contactelor dintre producătorii de bere au fost eliminate sau cel puțin au fost reduse în mod considerabil incertitudinile cu privire la comportamentul lor viitor pe piață. În schimb, reclamantele consideră că au demonstrat în mod suficient că respectivul comportament pe piață al producătorilor de bere era stabilit în mod autonom.

39 În plus, reclamantele susțin că reuniunile în cauză nu au avut niciodată un obiect anticoncurențial. Discuțiile din cadrul acestor reuniuni ar fi privit multe subiecte legitime, astfel încât reuniunile privind situația pe piață, inclusiv cele privind prețurile de consum pe piața consumului la domiciliu și inclusiv cele privind ofertele pentru câțiva clienți „horeca”, ar fi avut doar un caracter ocazional și neoficial.

40 În sfârșit, reclamantele nu sunt de acord să le fie imputate discuțiile dintre Interbrew și Bavaria privind segmentul berii vândute sub marca distribuitorului, segment pe care acestea nu sunt active.

41 Comisia contestă argumentele reclamantelor.

Aprecierea Tribunalului

42 Prin intermediul celui de al cincilea motiv, reclamantele critică în esență Comisia pentru că nu a dovedit corespunzător cerințelor legale constatările de fapt în temeiul cărora a stabilit existența încălcării. Prin intermediul celui de al șaselea motiv, acestea contestă calificarea comportamentului în cauză ca fiind acorduri și/sau practici concertate în sensul articolului 81 CE. Întrucât aceste două motive urmăresc să conteste constatarea încălcării, ele trebuie examinate împreună.

43 Potrivit articolului 81 alineatul (1) CE, sunt incompatibile cu piața comună și interzise orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune.

44 Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod (Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, T‑7/89, Rec., p. II‑1711, punctul 256, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 199).

45 Se poate considera că un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE este încheiat din momentul în care există o concordanță de voințe cu privire la însuși principiul restrângerii concurenței, chiar dacă elementele specifice ale restrângerii avute în vedere fac încă obiectul unor negocieri (a se vedea în acest sens Hotărârea HFB și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctele 151-157 și 206).

46 Noțiunea de practică concertată se referă la o formă de coordonare între întreprinderi, care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între acestea (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 115, și Hotărârea Curții Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctul 158).

47 În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune oricărui contact direct sau indirect între operatorii economici, de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care operatorul economic respectiv a decis să îl adopte sau pe care intenționează să îl adopte el însuși pe piață, în cazul în care aceste contacte au ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 46 de mai sus, punctele 116 și 117).

48 Trebuie amintit că, în ceea ce privește administrarea probei unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia trebuie să facă dovada încălcărilor pe care le constată și să stabilească elementele de probă de natură să demonstreze, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor constitutive ale unei încălcări (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58, și Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 46 de mai sus, punctul 86).

49 Astfel, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante pentru a dovedi existența încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctul 43 și jurisprudența citată).

50 Cu toate acestea, trebuie subliniat faptul că nu este necesar ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocate de Comisie, privite în ansamblu, să răspundă acestei cerințe (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctele 179 și 180 și jurisprudența citată).

51 Având în vedere caracterul notoriu al interzicerii acordurilor anticoncurențiale, nu i se poate pretinde Comisiei să prezinte elemente care atestă în mod explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și disparate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice caz, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor relevante. Prin urmare, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi dedusă dintr‑o serie de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 55-57).

52 În cazul în care Comisia a invocat probe scrise în susținerea constatării sale cu privire la existența unui acord sau a unei practici anticoncurențiale, părților care contestă această constatare în fața Tribunalului le revine nu doar obligația de a prezenta o alternativă plauzibilă la teza Comisiei, ci și aceea de a invoca insuficiența probelor reținute în decizia atacată pentru stabilirea existenței încălcării (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 187).

53 Cu privire la întinderea controlului jurisdicțional, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când este sesizat cu o acțiune în anularea unei decizii de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, Tribunalul trebuie să exercite în general un control deplin în ceea ce privește problema dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile aplicării articolului 81 alineatul (1) CE (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 26 octombrie 2000, Bayer/Comisia, T‑41/96, Rec., p. II‑3383, punctul 62 și jurisprudența citată).

54 Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii destinatare a deciziei de constatare a unei încălcări, potrivit principiului prezumției de nevinovăție, care, fiind un principiu general de drept al Uniunii Europene, se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și care ar putea duce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (Hotărârea Hüls/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctele 149 și 150, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctele 60 și 61).

55 În lumina acestor considerații trebuie să se analizeze dacă, în speță, Comisia a stabilit corespunzător cerințelor legale că reclamantele au avut un comportament care constituie o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE.

– Cu privire la declarația InBev

56 În primul rând, trebuie arătat faptul că, în mare măsură, Comisia se întemeiază [a se vedea în special considerentele (40)-(62) ale deciziei atacate] pe declarația dată de InBev, în cadrul cererii sale de clemență, prin scrisorile din 28 ianuarie și, respectiv, din 3, din 25 și din 29 februarie 2000, completate cu declarațiile anexate a cinci directori ai InBev [considerentele (34) și (40) ale deciziei atacate, denumite în continuare, împreună, „declarația InBev”].

57 Din decizia atacată reiese că în declarația InBev se indica existența unor „forme diferite de concertare […] între producătorii de bere pe piața olandeză a berii”, operând o distincție între reuniunile oficiale ale adunării generale a CBK, reuniunile neoficiale ale comisiei financiare a CBK și „celelalte reuniuni” paralele, cunoscute sub denumirea de „concertarea Catherijne”, a căror componență era variabilă și cu privire la care InBev declară că nu a găsit dovezi scrise. „Celelalte reuniuni” puteau fi clasificate în special în: „i) reuniuni ale directorilor horeca ai celor patru principali producători de bere (Heineken, Interbrew, Grolsch și Bavaria) […]; ii) reuniuni comune ale directorilor horeca și ale directorilor responsabili de consumul la domiciliu (două în anul 1998) și iii) reuniuni ale directorilor responsabili de consumul la domiciliu (una în anul 1999 […])” [considerentele (41)-(46) ale deciziei atacate].

58 Potrivit declarației InBev, comisia financiară „avea o ordine de zi oficială, dar constituia și un forum de discuții cu privire la stabilirea prețurilor pentru sectorul consumului la domiciliu și pentru sectorul horeca[; a]ceste discuții nu au făcut obiectul niciunui proces‑verbal” [considerentul (43) al deciziei atacate].

59 Potrivit aceleiași declarații, subiectele discutate în cadrul „celorlalte reuniuni” au vizat de asemenea atât sectorul „horeca”, cât și sectorul consumului la domiciliu și berea vândută sub marca distribuitorului [considerentul (47) al deciziei atacate].

60 În primul rând, în ceea ce privește sectorul „horeca”, s‑au discutat două subiecte principale: „[E]xista un acord fundamental privind stabilirea unor reduceri cantitative maxime pentru sectorul horeca [...], un alt subiect de consultare se referea la investițiile realizate în sectorul horeca[; i]deea era aceea de a menține status quo‑ul în acest sector și de a evita preluări ale unor clienți ai altor producători de bere” [considerentul (48) al deciziei atacate].

61 Un director al InBev arată că nu cunoaște conținutul exact al acordului menționat, iar un alt director îl descrie ca fiind „un acord foarte complex și vag cu privire la limitări (reduceri acordate sectorului horeca), la care nu am participat niciodată”, arătând că „[c]oncertarea consta într‑o reuniune bilunară a directorilor horeca, în cadrul căreia aceștia discutau despre încălcările cunoscute ale «regulii» (deși aceasta era vagă; se vorbea despre exces de piață)” [considerentul (48) al deciziei atacate].

62 În al doilea rând, în ceea ce privește sectorul consumului la domiciliu, potrivit declarației InBev, discuțiile au vizat atât nivelul prețurilor în general, cât și subiectul special al berii vândute sub marca distribuitorului.

63 În ceea ce privește nivelul prețurilor în general, unul dintre directorii InBev declară că „era o practică obișnuită ca o întreprindere producătoare de bere să își majoreze prețurile după ce îi anunța în prealabil despre aceasta pe colegii săi producători de bere [...;] inițiativa venea întotdeauna de la una dintre marile întreprinderi producătoare de bere și în general de la Heineken[; î]n astfel de cazuri, celelalte întreprinderi producătoare de bere aveau la dispoziție timpul necesar pentru a adopta o poziție[; d]eși întreprinderile producătoare de bere își aliniau în mare prețurile unele în funcție de celelalte, fiecare dintre acestea avea și își menținea totuși propria politică de prețuri” [considerentul (51) al deciziei atacate].

64 În ceea ce privește berea vândută sub marca distribuitorului, InBev arată că discuțiile cu privire la prețuri aveau loc între actorii olandezi ai segmentului respectiv (Bavaria și Oranjeboom, achiziționate ulterior de Interbrew) începând cu anul 1987. Aceasta mai arată că „[c]ele două părți au înțeles, după ce au vorbit despre acest lucru, că nu ar accepta nicio intruziune în cercurile lor de clienți pentru mărci ale distribuitorilor care ar determina o pierdere cantitativă” [considerentul (52) al deciziei atacate].

65 În ceea ce privește implicarea Heineken și a Grolsch în acest sector, potrivit declarației InBev, „[p]iața olandeză este caracterizată printr‑o discrepanță semnificativă între prețurile sortimentelor de bere vândute sub marca distribuitorului («mărci B») și [alte mărci («mărci A»);] Heineken, care nu este prezentă pe segmentul mărcilor de distribuitor, a refuzat întotdeauna creșteri de prețuri pentru mărcile A atât timp cât prețul sortimentelor de bere vândute sub marca distribuitorului nu creștea[; a]stfel, aceasta exercita o presiune indirectă, în special asupra producătorilor de mărci de distribuitor, precum Bavaria și Interbrew” [considerentul (53) al deciziei atacate].

66 InBev declară că prețurile mărcilor de distribuitor erau de asemenea dezbătute de cei patru producători de bere, cu alte cuvinte, inclusiv în prezența întreprinderii Grolsch, în cadrul temei mai generale a diferențelor care trebuiau menținute între prețurile mărcilor de bere. Potrivit declarației InBev, „Heineken și Grolsch nu și‑au majorat prețurile timp de mai mulți ani și nici prețurile la sortimentele de bere de marcă și de marcă de distribuitor ale celorlalți producători de bere nu au crescut[; î]n ultimii ani, Bavaria și Interbrew și‑au majorat prețurile, fiind urmate de Grolsch” [considerentul (54) al deciziei atacate]. De asemenea, se arată că, „[î]n urmă cu 3-4 ani, aceste consultări neoficiale fuseseră integrate în concertarea Catherijne cu privire la horeca, la care participau și reprezentanți ai CBK[; d]upă câteva reuniuni, s‑a hotărât ca acestea să fie din nou împărțite în reuniuni privind consumul la domiciliu și reuniuni privind horeca” [considerentul (54) al deciziei atacate].

67 În plus, InBev declară că obținerea unei anumite cote de piață de către producătorul belgian de bere Martens începând din anii 1996-1997 a condus la „un acord între producătorii de bere belgieni și olandezi activi pe piața mărcilor de distribuitor[; d]ouă reuniuni s‑au desfășurat [la] Breda în anul 1998 […; a]colo s‑a convenit să se respecte cantitățile de mărci de distribuitor vândute clienților stabiliți în Țările de Jos și în Belgia” [considerentul (55) al deciziei atacate].

68 Potrivit declarațiilor directorilor InBev, „celelalte reuniuni” erau organizate pentru ca participanții să se asigure reciproc cu privire la o „agresivitate cu caracter limitat” pe piață [considerentul (46) al deciziei atacate].

69 În răspunsul din 19 decembrie 2001 la cererea de informații, InBev arată că, „la sfârșitul lunii noiembrie 1998, au fost distruse agende din anii precedenți și note luate cu ocazia reuniunilor neoficiale[; î]n acea perioadă a început să se vorbească pe piață despre existența unei concertări între producătorii olandezi de bere și a apărut teama de un control din partea autorității olandeze în domeniul concurenței[; a]lte agende au fost distruse în anii care au urmat” [considerentul (61) al deciziei atacate].

70 Trebuie observat încă de la început că nicio dispoziție și niciun principiu general de drept al Uniunii nu interzice Comisiei să se prevaleze, împotriva unei întreprinderi, de declarațiile altor întreprinderi acuzate. Dacă nu ar fi astfel, sarcina probei cu privire la comportamente contrare articolelor 81 CE și 82 CE, care revine Comisiei, ar fi imposibil de îndeplinit și incompatibilă cu misiunea de supraveghere a bunei aplicări a acestor dispoziții, care îi este atribuită Comisiei prin Tratatul CE (a se vedea Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 192).

71 În speță, reclamantele nu contestă informațiile din declarația InBev potrivit cărora au avut loc reuniuni între reprezentanți ai producătorilor olandezi de bere. Acestea nu contestă nici faptul că au fost reprezentate la cele mai multe dintre reuniunile menționate și că, în cadrul acestora, situația generală de pe piața berii a fost discutată în mod neoficial. Reclamantele recunosc de altfel, în cererea introductivă, că, în cadrul reuniunilor menționate, au fost de asemenea exprimate ocazional preocupări referitoare la nivelul prețurilor de consum și la problemele legate de anumiți clienți.

72 Cu toate acestea, reclamantele contestă faptul că discuțiile care au avut loc în cadrul reuniunilor în cauză ar fi condus la încheierea unui acord ilicit sau a unui angajament cu privire la o practică concertată. Acestea arată că reuniunile respective priveau în principal subiecte licite și că, în măsura în care s‑a discutat despre situația de pe piață, acest lucru nu s‑a făcut în scopuri anticoncurențiale. În această privință, reclamantele contestă credibilitatea declarației InBev, arătând ca aceasta este foarte vagă și contradictorie și conține, în parte, constatări care nu erau cunoscute în mod direct de autorii declarațiilor, conținând astfel o „probă din auzite”.

73 În ceea ce privește caracterul contradictoriu al declarației InBev, reclamantele atrag atenția că aceasta conține o serie de declarații dezincriminatoare.

74 Pe de o parte, ar fi vorba despre declarații care nu ar fi menționate în decizia atacată, potrivit cărora „[d]iscuția a constat în a discuta despre cazurile cunoscute de încălcare a limitărilor (care erau de altfel foarte vagi)[; î]n teritoriu, fiecare proceda după cum considera de cuviință”; „[c]omportamentul nostru pe piață era orientat în mod foarte agresiv spre obținerea de clienți noi – inclusiv prin intermediul reducerilor”; „[p]rin urmare, am acționat într‑un mod perfect legal”; „[InBev] nu a încheiat niciun acord și nu a respectat nimic”; „[c]oncertarea [Catherijne] nu a avut rezultate concrete în ceea ce privește efectul asupra pieței […; î]n niciuna dintre cele două ocazii nu am discutat în mod concret despre comportamente pe piață[; î]ntâlnirea a avut mai mult un caracter neoficial”; „[n]u exista un acord pentru sectorul alimentației”; „[p]ersonal, nu am observat niciodată că reuniunea [CBK] s‑ar fi prelungit cu discuții privind puncte sensibile pentru piață[; e]ste oricând posibil ca astfel de reuniuni să constituie ocazii pentru reuniuni bilaterale neoficiale, dar, în opinia mea, nu exista nicio miză” .

75 Pe de altă parte, reclamantele se referă la unele fragmente de declarații citate în decizia atacată, potrivit cărora: „Interbrew consideră că această concertare nu a avut niciodată efecte semnificative asupra pieței ca atare și că ar fi mai puțin intensă în ultimul timp [… ; d]iscuțiile aveau un caracter foarte general” [citată în considerentul (45) al deciziei atacate]; „[a]m discutat mai ales pentru a ne da în mod reciproc impresia că vom rămâne calmi pe piață[; n]u s‑a pus decât în mică măsură sau deloc problema unor limitări și a unor puncte de vânzare[; d]e fapt, fiecare îl lua pe celălalt drept idiot[; î]n ultimii ani, aceste reuniuni și‑au pierdut din ce în ce mai mult substanța, iar concertarea a dobândit un caracter mai vag” [citată în considerentul (46) al deciziei atacate]; „[e]xista de asemenea un acord foarte complex și vag cu privire la limitări (reduceri acordate sectorului horeca), la care noi nu am participat niciodată [; de altfel, nu am văzut niciodată vreun document cu privire la acest subiect” [citată în considerentul (48) al deciziei atacate].

76 Potrivit reclamantelor, aceste declarații, pe lângă faptul că nu sunt concrete, sunt incompatibile cu concluziile Comisiei privind existența încălcării în cauză. Potrivit acestora, din declarațiile în cauză ar rezulta că reuniunile dintre producătorii de bere au avut un caracter foarte general, că nu s‑a încheiat niciun acord, că InBev nu a respectat niciun aranjament coluziv și că respectiva concertare nu a avut niciun efect asupra pieței.

77 Mai întâi, trebuie să se constate că deducțiile reclamantelor întemeiate pe unele elemente ale declarației InBev, care menționează caracterul general al discuțiilor, lipsa unui acord pentru anumite sectoare și lipsa unui efect al discuțiilor asupra comportamentului producătorilor de bere pe piață, nu pot, prin ele însele, să conteste constatarea Comisiei privind existența încălcării.

78 Astfel, în ceea ce privește caracterul pretins general al declarației menționate, trebuie amintit că adesea Comisia este obligată să dovedească existența unei încălcări în condiții puțin propice acestei sarcini, în măsura în care este posibil să fi trecut mai mulți ani de la momentul săvârșirii faptelor care constituie încălcarea, iar mai multe întreprinderi care făceau obiectul investigației nu au cooperat în mod activ cu aceasta. Deși îi incumbă în mod necesar Comisiei să stabilească faptul că a fost încheiat un acord ilicit de împărțire a piețelor, ar fi excesiv să i se impună, în plus, să facă proba mecanismului specific prin care acest scop trebuia atins. Într‑adevăr, ar fi prea ușor pentru o întreprindere vinovată de săvârșirea unei încălcări să evite orice sancțiune dacă și‑ar putea întemeia argumentația pe caracterul vag al informațiilor prezentate în legătură cu funcționarea unui acord ilicit, într‑o situație în care existența acordului și scopul anticoncurențial al acestuia sunt, cu toate acestea, dovedite în mod suficient. Întreprinderile se pot apăra în mod eficient într‑o astfel de situație în măsura în care au posibilitatea de a comenta toate elementele de probă invocate de Comisie împotriva lor (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 203; a se vedea în acest sens și Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia, C‑403/04 P și C‑405/04 P, Rep., p. I‑729, punctul 50).

79 În continuare, în ceea ce privește pretinsele informații despre lipsa de efect asupra pieței a comportamentului în litigiu, rezultă chiar din textul articolului 81 CE că acordurile și practicile concertate între întreprinderi sunt interzise, independent de orice efect asupra pieței, atunci când acestea au un scop anticoncurențial (Hotărârea Hüls/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctele 163-166, și Hotărârea Curții din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands și alții, C‑8/08, Rep., p. I‑4529, punctul 29).

80 Astfel, din moment ce Comisia a constatat existența acordurilor și a practicilor concertate cu obiect anticoncurențial, această constatare nu poate fi contrazisă de informațiile întemeiate pe neaplicarea aranjamentelor coluzive sau pe lipsa de efect asupra pieței.

81 În ceea ce privește pretinsele informații, cuprinse în declarația InBev, cu privire la lipsa unui acord în sectorul consumului la domiciliu și în sectorul „horeca”, trebuie să se observe că fragmentele invocate de reclamante, interpretate în context, nu conduc în niciun fel la excluderea existenței unui acord sau a unei practici concertate în sectoarele în cauză.

82 Astfel, în privința sectorului consumului la domiciliu (vânzare cu amănuntul), afirmația unuia dintre directorii InBev, potrivit căreia „[n]u exista un acord pentru [acest] sector”, este urmată de o descriere concretă a mecanismului de coordonare a prețurilor aplicat de producătorii de bere. Fragmentul relevant este formulat după cum urmează [considerentul (51) al deciziei atacate]:

„Nu exista un acord pentru sectorul vânzării cu amănuntul («Food»). În privința creșterilor prețului berii, era o practică obișnuită ca o întreprindere producătoare de bere să își majoreze prețurile numai după ce îi anunța în prealabil despre aceasta pe colegii săi producători de bere. În cazul în care una dintre părți făcea un astfel de anunț, urma o dezbatere privind impactul unei asemenea majorări asupra pieței; în pofida acestui fapt, creșterea prețului berii avea totuși loc. Inițiativa venea întotdeauna de la una dintre marile întreprinderi producătoare de bere și în general de la Heineken. În astfel de cazuri, celelalte întreprinderi producătoare de bere aveau la dispoziție timpul necesar pentru a adopta o poziție. Deși întreprinderile producătoare de bere își aliniau în general prețurile unele în funcție de celelalte, fiecare avea și își menținea totuși propria politică de prețuri.”

83 În acest context, numai faptul că directorul InBev a făcut referire la lipsa unui „acord” nu poate constitui un argument valabil, în măsura în care este de competența Comisiei și, dacă este cazul, a Tribunalului, să realizeze încadrarea juridică a comportamentelor descrise în declarațiile date de responsabilii întreprinderilor în cauză.

84 În ceea ce privește pretinsa lipsă a unui acord și a respectării unui acord în sectorul „horeca”, trebuie să se constate că declarația unei persoane din conducerea InBev potrivit căreia „[InBev] nu a încheiat niciun acord și nu a respectat nimic” nu contrazice concluzia privind existența unui acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE. Astfel, în declarația sa, aceeași persoană din conducerea InBev amintește în mod explicit existența, pe de o parte, a „unui acord foarte complex și vag cu privire la limitări (reduceri acordate sectorului horeca)” și, pe de altă parte, a unui acord al cărui scop ar fi fost acela „de a evita prea multe schimbări în sectorul horeca” .

85 Din cele de mai sus rezultă că afirmațiile reclamantelor privind caracterul contradictoriu al declarației InBev nu pot fi reținute. În această privință, trebuie de asemenea respins argumentul acestora întemeiat pe modul pretins selectiv de utilizare a acestei declarații de către Comisie, în măsura în care aceasta din urmă nu ar fi ținut cont de pretinsele contradicții.

86 Prin urmare, reclamantele nu au demonstrat existența unor pretinse contradicții care ar putea afecta credibilitatea declarației InBev.

87 Pe de altă parte, afirmând că declarația InBev conține o „probă din auzite”, reclamantele se referă la acele fragmente din declarație potrivit cărora „Interbrew nu a văzut niciodată vreun document care să conțină acordul privind reducerile la care făceau referire discuțiile, dar regula generală părea să fie cunoscută” [citată în considerentul (45) al deciziei atacate], „[p]ersonal nu cunosc acest acord (limitări) și nici nu am văzut un document în acest sens” și „[n]u cunosc conținutul exact al acordului[…; d]e altfel, nu am văzut niciodată vreun document cu privire la acest subiect”.

88 Trebuie să se observe că fragmentele invocate de reclamante se referă exclusiv la problema existenței unui acord („limitare”) privind reducerile acordate clienților din sectorul „horeca”. Cu privire la acest aspect particular, valoarea probantă a declarației InBev este, desigur, redusă ca urmare a lipsei unei probe directe. Credibilitatea informațiilor furnizate în ceea ce privește existența „limitării” este totuși întărită de împrejurările că, pe de o parte, acestea provin din două surse diferite și, pe de altă parte, conțin informații exacte referitoare la o „limitare”, respectiv valoarea exactă a reducerii maxime [a se vedea considerentul (48) al deciziei atacate]. În plus, existența unei „limitări” este confirmată de două elemente de probă independente de InBev, respectiv notele olografe ale unui membru al consiliului de administrație al Bavaria referitoare la reuniunea din 1 mai 1997 [considerentul (92) al deciziei atacate] și cele ale unui director „horeca” al Bavaria privind reuniunea din 12 martie 1998 [reproduse în considerentul (143) al deciziei atacate].

89 Prin urmare, argumentația reclamantelor prin care acestea invocă prezența unor „probe din auzite” nu poate contesta concluziile întemeiate pe declarația InBev.

90 În sfârșit, în ceea ce privește evaluarea generală a credibilității declarației InBev, trebuie să se considere că, contrar celor susținute de reclamantă, în mod întemeiat Comisia a putut acorda declarației InBev o valoare probantă deosebit de ridicată, dat fiind faptul că este vorba despre un răspuns dat în numele întreprinderii ca atare, cu o credibilitate mai mare decât cea pe care ar putea să o aibă răspunsul dat de un membru al personalului acesteia, indiferent de experiența sau de opinia personală a celui din urmă. De asemenea, trebuie să se observe că declarația InBev este rezultatul unei investigații interne, efectuată de întreprindere, și că aceasta a fost prezentată Comisiei de un avocat, care avea obligația profesională de a acționa în interesul întreprinderii respective. Prin urmare, acesta nu putea admite în mod imprudent existența unei încălcări fără a evalua consecințele unei astfel de abordări (Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, LR AF 1998/Comisia, T‑23/99, Rec., p. II‑1705, punctul 45, și Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 206).

91 Pe de altă parte, din jurisprudență reiese că, deși o anumită neîncredere față de depozițiile voluntare ale principalilor participanți la o înțelegere ilicită este în general necesară, dată fiind posibilitatea ca acești participanți să aibă tendința de a minimiza importanța contribuției lor la încălcare și de a o maximiza pe a celorlalți, solicitarea de a beneficia de aplicarea Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei reduceri a amenzii nu generează în mod necesar o incitare la a prezenta elemente de probă deformate în privința celorlalți participanți la înțelegerea în cauză. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea pune sub semnul întrebării sinceritatea și completitudinea cooperării solicitantului și, prin urmare, ar putea pune în pericol posibilitatea acestuia de a beneficia pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 70).

92 Desigur, trebuie amintit faptul că declarația unei întreprinderi acuzate de participarea la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de multe alte întreprinderi acuzate, nu poate fi considerată o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă dacă nu este susținută de alte elemente de probă (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, Enso‑Gutzeit/Comisia, T‑337/94, Rec., p. II‑1571, punctul 91, și Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 219).

93 Prin urmare, numai declarația InBev nu ar fi suficientă pentru a se stabili existența încălcării, aceasta trebuind să fie coroborată cu alte elemente de probă.

94 Cu toate acestea, trebuie să se considere că nivelul de confirmare necesar în speță este mai redus, atât în ceea ce privește precizia, cât și intensitatea, datorită credibilității pe care o prezintă declarația InBev, alta fiind situația dacă aceasta din urmă nu era credibilă în mod special. Astfel, este necesar să se considere că, dacă s‑ar stabili că o serie de indicii concordante permiteau confirmarea existenței și a anumitor aspecte specifice ale practicilor amintite în declarația InBev și menționate la articolul 1 din decizia atacată, în acest caz, declarația menționată ar putea fi suficientă în sine pentru a atesta alte aspecte ale deciziei atacate. În plus, atât timp cât un înscris nu este în contradicție evidentă cu declarația InBev în ceea ce privește existența sau conținutul esențial al practicilor în cauză, este suficient ca aceasta să ateste elemente semnificative ale practicilor pe care le‑a descris pentru a avea o anumită valoare ca element de confirmare în cadrul seriei de probe incriminatoare (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 220 și jurisprudența citată).

95 În lumina celor menționate anterior, este necesar să se examineze argumentele reclamantelor privind alte elemente de probă, invocate de Comisie în decizia atacată pentru a confirma constatările întemeiate pe declarația InBev.

– Cu privire la alte elemente de probă

96 În decizia atacată, Comisia arată că declarația InBev este confirmată de o serie de documente interne care provin de la reclamante și de la ceilalți trei producători de bere olandezi, de note olografe din timpul reuniunilor, de note de cheltuieli și de copii ale unor agende, obținute în urma unor investigații și a unor cereri de informații.

97 În considerentul (67) al deciziei atacate, Comisia invocă notele olografe ale unui director comercial al Grolsch referitoare la reuniunea din 27 februarie 1996, obiectul acestei reuniuni fiind desemnat cu mențiunea „CBK cie HOR cath”. Notele respective includ următorul fragment: „Garanții/finanțări: fin[anțări] pentru [...] mai mari decât nevoile anumitor puncte. Prin urmare, […] mil[ioane]”.

98 Potrivit Comisiei, din acest fragment rezultă că cei patru producători de bere în cauză au discutat, în cadrul unei „reuniuni Catherijne”, despre condițiile financiare aplicate sau care trebuiau aplicate anumitor clienți „horeca” [considerentul (72) al deciziei atacate] și în special localurilor administrate de un proprietar a mai multe localuri „horeca” în Țările de Jos.

99 În considerentul (76) al deciziei atacate, Comisia invocă notele olografe ale unui director „horeca” al Bavaria, privind reuniunea din 19 iunie 1996. Notele în cauză sunt formulate după cum urmează:

„- adaptare prețuri

consum la domiciliu ridicat – redus

concertarea Bavaria – Interbrew

[…] și […] -> problemă […]

Martens

Schultenbrau!! 89 ct

- creștere exclusiv a prețului la butoi

argumente

exclusiv integral Hein + Grolsch

Frise US Heit

Interbrew \

| cresc împreună

Bavaria /

-> […] de asemenea

prețurile mici cresc mai mult decât cele mari

- introducere de aer

- acorduri

stabilire reducere baruri 7,5 pe butoi Heineken

pregătire reprezentanți în privința unor eventuale acorduri

Interbrew \

| se poate utiliza aer

Grolsch /.”

100 Potrivit Comisiei, aceste note demonstrează că producătorii de bere prezenți au discutat în detaliu despre prețuri, atât despre prețul berii vândute sub marca distribuitorului, cât și despre cel al berii vândute la butoaie, și că prețul sortimentelor de bere mai ieftine, produse de Interbrew și de Bavaria, trebuia să crească mai mult decât cel al sortimentelor de bere mai scumpe, produse de Heineken și de Grolsch [considerentul (85) al deciziei atacate].

101 În considerentul (89) al deciziei atacate, Comisia invocă o scrisoare pe care directorul general al Interbrew Nederland a transmis‑o la 25 martie 1997 la sediul InBev din Belgia:

„În prezent există un consens între principalii producători de bere pentru a se crește prețurile înainte de anul 1998. Ace[asta] le va permite producătorilor de bere să își majoreze rezerva pentru bugetele promoționale suplimentare necesare. Actorii mărcii A au tendința de a diferenția creșterea de prețuri între mărcile A (plus 2 NLG/hl) și mărcile B (plus 4 NLG/hl). Acest lucru mi se pare foarte nerealist – noi toți trebuie să susținem o creștere integrală de 4 NLG. Aș exclude de la creșterea de prețuri sortimentele noastre speciale de bere «care se beau» (DAS, Hoegaarden, Leffe). Negocierile au început.”

102 Pe baza acestei scrisori, Comisia a concluzionat că o creștere de prețuri era prevăzută înainte de anul 1998, în urma negocierilor privind prețurile dintre principalii producători. În plus, aceeași scrisoare confirma existența unei diferențe între producători și între mărcile de bere mai scumpe și mai ieftine [considerentul (90) al deciziei atacate].

103 În considerentul (92) al deciziei atacate, Comisia invocă notele olografe ale unui membru al consiliului de administrație al Bavaria privind reuniunea din 1 mai 1997. Aceasta citează următoarele fragmente:

„Clubul Catherijne 1/5 - 97

transferuri «interne» în cadrul grupului

trebuie să respecte de asemenea «limitarea»

[…] «Haga»

Monster ZH [Olanda meridională] ofertă concurentă mai ridicată.”

104 Potrivit Comisiei, aceste note confirmă faptul că producătorii de bere discutau despre o „limitare” a condițiilor comerciale acordate punctelor de vânzare individuale în cazul transferului de la un grup la altul, dar și în cazul transferului în cadrul aceluiași grup [considerentul (99) al deciziei atacate].

105 În considerentul (100) al deciziei atacate, Comisia constată că notele menționate anterior conțin de asemenea numele „Heineken/Amstel/Brand/Grolsch” pe primul rând și numele „Interbrew/Bavaria” pe al doilea rând, aceste două rânduri fiind unite printr‑o acoladă în continuarea căreia apare mențiunea „fără creșteri de prețuri”. De aici Comisia deduce că distincția dintre mărcile A, deținute de Heineken și de Grolsch, și mărcile B, deținute de Interbrew și de Bavaria, era tema principală a discuțiilor dintre producătorii de bere cu privire la creșterile prețurilor berii [considerentul (103) al deciziei atacate].

106 În considerentul (117) al deciziei atacate, Comisia invocă notele olografe ale unui membru al consiliului de administrație al Bavaria, privind reuniunea din 17 decembrie 1997. Aceasta citează următorul fragment:

„2) Situația prețurilor: martie/aprilie

lansată într‑o etapă/lansată în două etape

a) Heineken așteaptă puțin zgomot!! Heineken 18.59

b) în cazul creșterii: foarte negociabil; din toată inima; va exista susținere.”

107 De aici Comisia deduce că producătorii de bere prezenți la reuniunea din 17 decembrie 1997, în special Bavaria, Grolsch și Heineken, discutau despre creșterile de prețuri, precum și despre reacțiile posibile la acestea [considerentul (127) al deciziei atacate].

108 În considerentul (129) al deciziei atacate, Comisia invocă un fragment din notele olografe ale unui director „horeca” al Bavaria, privind reuniunea din 12 martie 1998:

„- S‑au întâmplat puține lucruri de la 1 ianuarie

- Mărcile A, fără panică în privința prețului Hein

9.95 scădere de la 11,49 nu are sens Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

mărci ale distribuitorilor

prețuri mici pe piață

[…] jumătatea lunii martie Bavaria ceva

sub Amstel (17) Bavaria (15)

de la 9.75 la 10.75 dacă nimic

nu se întâmplă, atunci Grolsch și Hein

creșteri fonduri de rezervă întreprindere producătoare de bere

→ încheiere acord […] și Dick

Acest lucru trebuie să fie «demonstrabil» prin intermediul Nielsen dacă nu

nu se va întâmpla nimic.”

109 Potrivit Comisiei, de aici reiese că producătorii de bere prezenți la reuniunea din 12 martie 1998 au discutat despre reducerile acordate supermarketurilor olandeze [considerentul (137) al deciziei atacate] și că creșterile de prețuri practicate de Bavaria trebuiau să fie demonstrabile prin intermediul datelor înregistrate de casieriile supermarketurilor, colectate de AC Nielsen [considerentul (133) al deciziei atacate].

110 În considerentul (138) al deciziei atacate, Comisia invocă un al doilea fragment din notele olografe menționate anterior:

„Bav dobândă 4 %? 6 1/2

excepție

dacă există indemnizație de publicitate.”

111 Potrivit Comisiei, acest fragment demonstrează că a avut loc o discuție cu privire la nivelul dobânzilor practicate la împrumuturile