ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35.

Cu totul diferită este problema dacă mijloacele puse în aplicare pentru a atinge acest scop sunt corespunzătoare și necesare. În primul rând, caracterul general și absolut al articolului 97 din LBG pune probleme. Perioada de probă nu poate fi, în niciun caz, prelungită, iar perioadele de absență, oricât ar fi de legitime, sunt luate în considerare ca tot atâtea perioade în care funcționarul a fost absent. Chiar mai rău, funcționarului absent i se aplică o perioadă de așteptare în principiu de un an în care nu i se permite să se prezinte la noi proceduri de selecție. Or, deși înțelegem că poate fi necesară stabilirea unei perioade de probă pentru funcționarul respectiv, avem anumite dificultăți în a înțelege motivele pentru care această perioadă de probă trebuie să aibă o durată fixă de doi ani, fără ca legislația germană să ofere o flexibilitate minimă în ceea ce privește o posibilă amânare a perioadei de probă, în special în cazul efectuării concediului pentru creșterea copilului. În plus, absența funcționarului în perioadă de probă ca urmare a concediului pentru creșterea copilului în timpul perioadei respective va fi dublu sancționată, întrucât nu numai că aceasta va împiedica numirea sa definitivă, ci va și interzice funcționarului respectiv să se prezinte la o nouă procedură de selecție timp de un an. Landul Berlin invocă motive legate de buna funcționare a serviciului. Cu toate acestea, nu este vorba decât despre afirmații generale. Astfel, nu reiese din dosar că postul vacant al doamnei H. ar fi generat o perturbare gravă a serviciului. Angajatorul doamnei H. nu pare să fi verificat nici dacă acest post ar fi putut fi încredințat temporar unei alte persoane. Faptul că, în ceea ce privește posturile de conducere din administrația publică a statului, o prelungire a duratei perioadei de probă poate fi acordată cu titlu excepțional atunci când, în special ca urmare a unui concediu pentru creșterea copilului, funcționarul în perioadă de probă nu a putut efectua stagiul necesar ( 40 ) urmărește să atenueze considerabil argumentul întemeiat pe buna funcționare a serviciului. Verificarea capacității funcționarului în perioadă de probă, care este obiectivul urmărit de articolul 97 din LBG, poate fi efectuată pe deplin la întoarcerea din concediul pentru creșterea copilului a funcționarului respectiv, astfel încât, în final, tratamentul mai puțin favorabil rezervat funcționarilor în perioadă de probă aflați în concediu pentru creșterea copilului – despre care se poate presupune că sunt esențialmente femei – nu se dovedește a fi necesar pentru atingerea obiectivului urmărit. La acest lucru se adaugă că consecințele negative ale absenței legate de efectuarea unui concediu pentru creșterea copilului depășesc în mare măsură ceea ce este necesar pentru realizarea obiectivului urmărit.
7.

Societatea B Plus Giocolegale Ltd, în prezent Global Starnet Ltd (denumită în continuare „Global Starnet”), este titulara unei concesiuni acordate de ADM pentru punerea în aplicare și exploatarea unei rețele online de jocuri legale. Aceasta a participat la programul prevăzut de Decretul‑lege nr. 39/2009, care permitea concesionarilor să efectueze încercări și ulterior să lanseze anumite sisteme de jocuri de noroc. Participarea la acest program experimental le dădea concesionarilor dreptul la acordarea unei reînnoiri a concesiunilor.
20.

Taxa în litigiu se plătește trimestrial pentru fiecare turbină eoliană. Cuantumul taxei se determină în funcție de dimensiunea parcului eolian respectiv și de capacitatea turbinelor eoliene. Cererea de decizie preliminară are drept scop stabilirea aspectului dacă această taxă este compatibilă cu schemele de sprijin pentru energiile regenerabile potrivit Directivei 2009/28 (a se vedea litera A de mai jos) sau cu dispozițiile acestei directive referitoare la anumite taxe (litera B de mai jos). În plus, instanța națională dorește să știe dacă taxa este compatibilă cu Directiva 2008/118 privind accizele (punctul C de mai jos) și cu Directiva 2003/96 privind taxele pe energie (punctul D de mai jos).
13.

Fie, presupunând că, în primul rând, profesia de tehnician dentar constituie, în Malta, o „profesie reglementată” în sensul Directivei 2005/36 și că, în al doilea rând, profesiile de TDC și de tehnician dentar sunt considerate o „aceeași profesie” ( 11 ), tot în sensul Directivei 2005/36, nu ar fi mai puțin adevărat că ceea ce creează dificultăți pentru autoritățile malteze nu este nivelul de calificare impus – întrucât s‑a propus înregistrarea TDC ca tehnicieni dentari – ci faptul că profesia de tehnician dentar este exercitată în colaborare cu un dentist. În această privință, trebuie să atragem atenția că, contrar susținerilor reclamanților din litigiul principal, Directiva 2005/36 nu are ca obiect să permită profesioniștilor formați în statul lor de origine să își exercite profesia în statul membru gazdă în condițiile stabilite de statul lor de formare. Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2005/36 prevede în mod clar că „[r]ecunoașterea calificărilor profesionale de către statul membru gazdă permite beneficiarului să aibă acces, în respectivul stat membru, la aceeași profesie ca cea pentru care este calificat în statul membru de origine și să o exercite în aceleași condiții ca cetățenii din respectivul stat membru” ( 12 ). Faptul de a profesa sub supravegherea unui dentist trebuie să fie considerat o condiție a exercitării profesiei de tehnician dentar în Malta: oricine dorește să se stabilească în Malta ca tehnician dentar trebuie să accepte să lucreze în colaborare cu un dentist. A decide în alt sens ar echivala cu a obliga un stat membru să calcheze condițiile de exercitare a unei profesii după cele, aparent mai liberale, aplicate în alte state membre și să transforme Directiva 2005/36 într‑un instrument care servește la eludarea condițiilor de exercitare a profesiilor reglementate care nu au făcut totuși obiectul unei armonizări ( 13 ). Or, potrivit directivei, aceste condiții rămân de competența statelor membre gazdă, cu condiția să nu fie discriminatorii și să fie justificate în mod obiectiv și proporționale ( 14 ).
65.

În Ordonanța Government of Gibraltar/Comisia ( 46 ), Curtea a statuat că se putea solicita numai anularea Deciziei 2009/95/CE în întregime ( 47 ). Prin Decizia 2009/95, Comisia a inclus un sit din Gibraltar pe lista siturilor de importanță comunitară în sensul Directivei 92/43/CEE a Consiliului (denumită în continuare „Directiva habitate”) ( 48 ). Government of Gibraltar nu a putut solicita anularea Deciziei 2009/95 doar în măsura în care a extins situl respectiv asupra unor zone geografice de pe teritoriul Regatului Unit. Potrivit Curții, zonele geografice diferite din care se susținea că era format situl în cauză nici nu erau menționate în Decizia 2009/95. În plus, în sistemul Directivei habitate, un sit nu poate fi divizat în zone diferite ( 49 ). În cadrul Ordonanței Government of Gibraltar/Comisia a rezultat cu claritate din dispozițiile Directivei habitate că un sit care îndeplinește condițiile pentru identificarea ca sit de importanță comunitară trebuie să fie evaluat în întregul său. Dimpotrivă, în prezenta cauză, este irelevant că taxele antidumping și angajamentul au fost evaluate împreună în ceea ce privește prejudiciul suferit de industria Uniunii. Motivul este că, dacă ar fi considerat că doar combinația dintre taxe și angajament poate să elimine prejudiciul respectiv, instituțiile nu ar fi impus prețul minim de import sub forma unei scutiri de taxe.
65.

În Ordonanța Government of Gibraltar/Comisia ( 45 ), Curtea a statuat că se putea solicita numai anularea Deciziei 2009/95/CE în întregime ( 46 ). Prin Decizia 2009/95, Comisia a inclus un sit din Gibraltar pe lista siturilor de importanță comunitară în sensul Directivei 92/43/CEE a Consiliului (denumită în continuare „Directiva habitate”) ( 47 ). Government of Gibraltar nu a putut solicita anularea Deciziei 2009/95 doar în măsura în care a extins situl respectiv asupra unor zone geografice de pe teritoriul Regatului Unit. Potrivit Curții, zonele geografice diferite din care se susținea că era format situl în cauză nici nu erau menționate în Decizia 2009/95, nici nu erau identificate de Government of Gibraltar. În plus, în sistemul Directivei habitate, un sit nu poate fi divizat în zone diferite ( 48 ). În cadrul Ordonanței Government of Gibraltar/Comisia a rezultat cu claritate din dispozițiile Directivei habitate că un sit care îndeplinește condițiile pentru identificarea ca sit de importanță comunitară trebuie să fie evaluat în întregime. Dimpotrivă, în prezenta cauză, este irelevant că taxele compensatorii și angajamentul au fost evaluate împreună în ceea ce privește prejudiciul suferit de industria Uniunii. Motivul este că, dacă ar fi considerat că doar combinația dintre taxe și angajament poate să elimine prejudiciul respectiv, instituțiile nu ar fi impus prețul minim de import sub forma unei scutiri de taxe.
8.

Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd (denumită în continuare „societatea MBFS”) este o filială a Daimler AG și are sediul în Regatul Unit. Aceasta oferă servicii financiare legate de utilizarea și de achiziționarea de vehicule. În această privință, ea oferă trei modele de contracte‑tip pentru utilizarea vehiculelor: contractul de locațiune („leasing”), un contract de tipul „locațiune cu opțiune de cumpărare” [hire purchase]” și un contract mixt denumit „Agility”.
5.

Aceasta este poziția adoptată în prezenta cauză de Secretary of State for the Home Department (ministrul de interne, Regatul Unit) și susținută de Regatul Unit.
40.

Or, trebuie arătat că există o divergență lingvistică între versiunea în limba franceză a articolului 56 al doilea paragraf din statutul menționat și versiunea în limba engleză, limba de procedură a prezentei cauze. Astfel, pentru ca un reclamant să poată formula un recurs, potrivit versiunii în limba franceză, este necesar ca acesta să fi „succombé en ses conclusions”, în timp ce, potrivit versiunii în limba engleză, se impune ca reclamantul să fi fost „unsuccessful […] in its submissions”. Versiunea în limba franceză utilizează astfel termenul „conclusions”, care corespunde termenului utilizat la articolul 168 alineatul (1) litera (d), la articolul 169 alineatul (1) și articolul 170 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, în timp ce versiunea în limba engleză utilizează, în schimb, termenul „submissions”, care nu corespunde expresiei „form of order”, utilizată în dispozițiile respective, și care poate acoperi nu numai concluziile (petitum), ci și argumentele de drept invocate în fața Tribunalului. Diferențe se găsesc și în alte versiuni lingvistice ale articolului 56 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție al Uniunii Europene, unele dintre aceste versiuni nereferindu‑se la noțiunea care corespunde termenului în limba franceză „conclusions” utilizat în Regulamentul de procedură al Curții ( 18 ).
15.

În Concluziile noastre prezentate în cauza Asociación Profesional Elite Taxi, am constatat că serviciul UberPop furnizat de Uber este un serviciu unic complex, constituit dintr‑o prestație de punere în legătură a pasagerilor cu conducătorii auto prin intermediul unui software pentru smartphone‑uri și dintr‑o prestație de transport. Am arătat în plus că, în prezența unui astfel de serviciu mixt, componenta sa furnizată prin mijloace electronice poate fi considerată drept un serviciu al societății informaționale, în scopul aplicării definiției unor astfel de servicii prevăzute la articolul 1 punctul 2 din Directiva 98/34 modificată, numai în cazul în care este independentă din punct de vedere economic de componenta care nu este furnizată prin astfel de mijloace sau în cazul în care aceasta constituie prestația principală din cadrul serviciului mixt. Astfel, aplicarea reglementării Uniunii privind serviciile societății informaționale (și anume, atât a Directivei 98/34 modificate, cât și a Directivei 2000/31 ( 11 )) în cazul prestațiilor care nu sunt independente și nici principale în raport cu cele care nu intră sub incidența acestei reglementări ar fi în contradicție cu litera dispozițiilor în cauză, ar încălca obiectivul acestora și ar genera incertitudine juridică, în măsura în care aceste alte prestații pot fi reglementate în mod diferit în dreptul național, astfel cum este în special cazul într‑un domeniu specific precum transportul ( 12 ).
6.

În dreptul Regatului Unit, regimul comun forfetar pentru producători agricoli a fost introdus prin articolul 54 din Value Added Tax Act 1994 (Legea din 1994 privind taxa pe valoarea adăugată, denumită în continuare „Legea din 1994”). Value Added Tax (Flat‑rate Scheme for Farmers) (Percentage Addition) Order 1992, SI 1992/3221 [Decretul din 1992 privind taxa pe valoarea adăugată (regimul forfetar pentru producători agricoli) (procentul adăugat), instrument normativ delegat 1992/3221] stabilește procentul de compensare în cotă forfetară la 4 %. Acest procent se aplică tuturor producătorilor agricoli care au aderat la regimul forfetar. Articolul 206 din Value Added Tax Regulations 1995 (Regulamentul din 1995 privind taxa pe valoarea adăugată, denumit în continuare „VAT 1995”), care figurează în partea XXIV din acesta, prevăzută în executarea articolului 54 din Legea din 1994, definește împrejurările în care Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Administrația Fiscală și Vamală din Regatul Unit, denumită în continuare „Administrația Fiscală”) poate anula certificatul de aderare a exploatației agricole la regimul forfetar. Aceste împrejurări includ situația în care Administrația Fiscală consideră că anularea certificatului este necesară pentru protejarea veniturilor.
43.

În plus, am observat că a doua întrebare preliminară are, mai mult sau mai puțin, același obiect cu cea dintâi întrebare, transpusă doar în privința regimului restituirilor la exportul de animale. Astfel, întrucât propunem să se răspundă la întrebările preliminare plecând de la premisa că regimul restituirilor la exportul de animale este aplicabil, nu este necesar să se răspundă la prima întrebare în mod independent.
16.

Articolul 17 din LCD, intitulat „Vânzarea în pierdere”, prevede: „1. Sub rezerva unor dispoziții legislative și administrative contrare, stabilirea prețurilor este liberă. 2. Cu toate acestea, vânzarea realizată sub cost sau sub prețul de achiziție se consideră neloială în următoarele situații: a) atunci când este susceptibilă să inducă în eroare consumatorii cu privire la nivelul prețurilor altor produse sau servicii ale aceleiași entități; b) atunci când are ca efect discreditarea imaginii unui produs sau a unei entități terțe; c) atunci când face parte dintr‑o strategie concepută pentru a elimina un concurent sau un grup de concurenți de pe piață.”
19.

Consiglio di Stato (Consiliul de Stat), prin decizia din 1 decembrie 2015, a formulat următoarea întrebare preliminară: „Se opune corectei aplicări a articolului 45 alineatul (2) literele (c) și (g) și a articolului 45 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 […] și principiilor de drept al Uniunii ale protecției încrederii legitime și securității juridice, egalității de tratament, proporționalității și transparenței, interdicției privind îngreunarea procedurii și deschiderii maxime spre concurență a pieței contractelor de achiziții publice, precum și al caracterului exhaustiv și precis al sancțiunilor o reglementare națională precum cea prevăzută la articolul 38 alineatul 1 litera c) din Decretul legislativ nr. 163 din 12 aprilie 2006, Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE (Codul privind contractele de achiziții publice de lucrări, de servicii și de bunuri de transpunere a Directivelor 2004/17/CE și 2004/18/CE), cu modificările ulterioare, în măsura în care: – extinde conținutul obligației, prevăzută de dispozițiile amintite, de declarare a inexistenței unor hotărâri definitive de condamnare (inclusiv hotărârile de aplicare a pedepsei la cererea părților) pentru infracțiunile menționate la persoanele care ocupau funcții în cadrul întreprinderilor ofertante și al căror mandat a încetat în anul anterior publicării anunțului de cerere de ofertă; – prevede un motiv corelativ de excludere de la procedura de cerere de ofertă, în cazul în care întreprinderea nu dovedește că a existat o distanțare completă și efectivă de conduita sancționată penal a unor astfel de persoane, [și] – [lasă] la aprecierea autorității contractante evaluarea privind elementele constitutive ale conduitei de distanțare și permite autorității contractante să introducă în mod efectiv, sub sancțiunea excluderii de la procedura de cerere de ofertă: (i) sarcini de informare și de declarare referitoare la cauze penale încă nesoluționate prin hotărâre irevocabilă (și, prin urmare, a căror soluție este, prin definiție, incertă), care nu sunt prevăzute de lege nici măcar cu privire la persoanele în funcție; (ii) sarcini de distanțare spontană, nedeterminate în ceea ce privește tipul conduitelor care constituie cauze de nepedepsire, momentul de referință (chiar anticipat în raport cu momentul în care hotărârea penală devine irevocabilă) și etapa procedurii în care trebuie îndeplinite; (iii) sarcini de colaborare loială neprecizate, în afară de trimiterea la condiția generală a bunei‑credințe?”
64.

Dacă s‑ar considera că aceste semne nu intră sub incidența articolului 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2008/95, ci sub incidența dispozițiilor similare ale noii Directive 2015/2436, o astfel de interpretare ar necesita adoptarea unor dispoziții tranzitorii pentru a proteja încrederea legitimă a titularilor mărcilor înregistrate sub imperiul legislației actuale ( 28 ). Or, faptul că legiuitorul nu a considerat necesar să prevadă astfel de dispoziții tranzitorii poate indica faptul că acesta a apreciat că regimul juridic al acestor semne este același în cadrul celor două directive succesive.
86.

De altfel, această concluzie rezultă în mod clar chiar din textul articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115, care permite cumularea deciziei de returnare și/sau de îndepărtare cu o „decizie privind încetarea șederii legale”, respectiv cu o decizie care, punând capăt unei asemenea șederi, marchează începutul șederii ilegale a persoanei în cauză. Or, astfel cum am demonstrat mai sus, nu aceasta este situația respingerii unei cereri de azil atunci când, în temeiul dreptului Uniunii sau al dreptului național, această respingere nu este definitivă, iar solicitantul are dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză până la finalizarea procedurii de azil.
9.

EBU a depus o cerere la Her Majesty’s Revenue and Customs (Administrația Fiscală și Vamală din Regatul Unit) pentru a recupera TVA‑ul achitat pentru aceste taxe de acces, susținând că taxele făceau obiectul unei scutiri de TVA în temeiul articolului 132 alineatul (1) litera (m) din Directiva TVA. Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs au respins cererea respectivă prin decizia din 12 februarie 2014. EBU a introdus o acțiune împotriva respectivei decizii. First‑tier Tribunal [Tribunalul de Primă Instanță] a respins acțiunea EBU, dar a autorizat formularea unui apel în fața Upper Tribunal [Tribunalul Superior]. În urma ședinței din 14 iulie 2015, Upper Tribunal [Tribunalul Superior] s‑a pronunțat la 23 iulie 2015, considerând că este necesară o decizie cu privire la modul de interpretare a articolului 132 alineatul (1) litera (m) pentru a‑i permite să se pronunțe cu privire la apelul formulat. La 1 septembrie 2015, Upper Tribunal [Tribunalul Superior] a adresat Curții de Justiție următoarele întrebări preliminare: „1) Care sunt caracteristicile esențiale pe care trebuie să le prezinte o activitate pentru a fi un «sport» în sensul articolului 132 alineatul (1) litera (m) din [Directiva TVA]? În special, o activitate trebuie să aibă o dimensiune fizică semnificativă (sau nu nesemnificativă) care este esențială pentru rezultatul său ori este suficient să aibă o dimensiune mentală semnificativă care este esențială pentru rezultatul său? 2) Bridge‑ul simultan este un «sport» în sensul articolului 132 alineatul (1) litera (m) din [Directiva TVA]?”
69.

Cu toate acestea, trebuie să se țină seama de faptul că decizia se referă numai la anumite activități în cadrul unui domeniu profesional. Domnului DV nu i se interzice nici să preia alte funcții în cadrul unor întreprinderi de investiții și nici să exercite profesia de avocat. În plus, în cazul în care autoritatea de supraveghere nu ar fi solicitat demisia domnului DV, ci ar fi retras autorizația întreprinderii de investiții, se preconizau oricum pierderi financiare. În plus, potrivit articolului 8 primul paragraf litera (c) din directivă, aceasta ar fi avut acest drept, în condițiile în care întreprinderea de investiții l‑ar fi menținut pe domnul DV în funcție, contrar condițiilor prevăzute de Directiva 2004/39. În sfârșit, prezintă relevanță și faptul că, potrivit deciziei CSSF, domnului DV nu i se interzice să ocupe funcții de conducere pentru o durată considerabilă sau în mod permanent. Acest aspect reflectă mai degrabă opinia juridică a CSSF de la momentul adoptării deciziei. Eligibilitatea domnului DV va fi repusă în discuție atunci când o întreprindere de investiții la care acesta ocupă o funcție de conducere va solicita autorizarea la CSSF sau atunci când o întreprindere autorizată comunică intenția de a‑l angaja într‑o asemenea funcție. În continuare, trebuie să se țină seama de faptul că, după cum a subliniat și reprezentanta CSSF în cadrul ședinței, decizia acestei autorități nu a fost publicată. Prin urmare, efectele negative ale deciziei asupra reputației destinatarului în rândul opiniei publice nu sunt consecința directă a deciziei.
8.

Una dintre societățile care aparțineau grupului Giant era Shanghai Giant & Phoenix Bicycle Co. Ltd (denumită în continuare „GP”), o întreprindere comună formată din grupul Giant și Jinshan Development and Construction (denumită în continuare „Jinshan”) ( 6 ). Întrucât GP încetase orice activitate în luna septembrie a anului 2011 și era în lichidare, grupul Giant a solicitat Comisiei să fie exclusă din anchetă.
74.

Ca observație preliminară, în opinia noastră, utilizarea sintagmei „aduce atingere” în partea negativă a definiției nu ar trebui interpretată în sensul că se referă la modul în care norma are impact în practică asupra serviciilor societății informaționale ulterior intrării sale în vigoare. Este adevărat că la o citire literală, de exemplu, a versiunilor engleză și germană, o astfel de interpretare este posibilă. Cu toate acestea, situația respectivă nu se regăsește în cazul multor versiuni lingvistice, inclusiv în cazul versiunii daneze ( 29 ). În plus, o astfel de interpretare ar fi în totalitate imprevizibilă și neadecvată în lumina naturii ex ante a obligației de notificare ( 30 ). Aceasta ar impune ca legiuitorul național să cunoască momentul în care trebuie notificată reglementarea respectivă atunci când elaborează normele, mai exact care ar fi impactul acesteia în realitate.
9.

Domnul Nowak a fost contabil stagiar (Trainee Accountant) și în această calitate a participat la diferite examene organizate de Institute of Chartered Accountants of Ireland (Institutul Irlandez al Experților Contabili, denumit în continuare „CAI”) și le‑a promovat. În patru rânduri însă nu a reușit să promoveze examenul la materia Strategic Finance and Management Accounting. Era un examen la care candidații puteau să aibă asupra lor materiale de referință proprii („open book exam”).