Cauza T‑12/06

Deltafina SpA

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență — Înțelegeri — Piața italiană a achiziției și a primei procesări a tutunului brut — Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE — Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței — Imunitate la amenzi — Cooperare — Amenzi — Proporționalitate — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante”

Sumarul hotărârii

1. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate — Acordarea unei imunități condiționate la amenzi înainte de adoptarea deciziei finale a Comisiei — Întindere

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23, Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei punctul 8 literele (a) și (b), punctul 11 literele (a)-(c) și punctele 15, 16, 18 și 19]

2. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate — Imunitate totală — Condiții

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23, Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei, punctul 11 litera (a)]

3. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Comunicarea privind obiecțiunile — Caracter provizoriu

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (1)]

4. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate — Acordarea unei imunități condiționate la amenzi înainte de adoptarea deciziei finale a Comisiei — Refuzul Comisiei de a acorda imunitatea definitivă — Încălcarea principiului protecției încrederii legitime — Lipsă

(art. 81 CE; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei, punctul 11)

5. Acte ale instituțiilor — Linii directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în cazul încălcării normelor de concurență — Act prin care se urmărește producerea de efecte externe — Domeniu de aplicare

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei)

6. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Încălcări calificate drept foarte grave numai în temeiul naturii lor proprii

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei)

7. Concurență — Amenzi — Decizie de aplicare a unor amenzi — Obligația de motivare — Conținut

(art. 253 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23)

8. Concurență — Procedură administrativă — Acces la dosar — Obligația Comisiei de a divulga documente interne — Lipsă

(art. 81 CE)

1. Atunci când primește o cerere de imunitate la amenzi în temeiul Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cazurile de înțelegeri, Comisia evaluează elementele de probă furnizate de întreprinderea în cauză în susținerea cererii sale pentru a verifica dacă această întreprindere îndeplinește condițiile prevăzute, după caz, la punctul 8 litera (a) sau (b) din Comunicarea privind cooperarea. Dacă această întreprindere îndeplinește prima aceste condiții, Comisia îi acordă în scris imunitate condiționată la amenzi.

Acordarea imunității condiționate implică, prin urmare, crearea unui statut procedural special, în cursul procedurii administrative, în favoarea întreprinderii care îndeplinește condițiile prevăzute la punctul 8 din Comunicarea privind cooperarea, care produce anumite efecte juridice. Această imunitate condiționată nu poate fi totuși nicidecum asimilată cu imunitatea la amenzi definitivă, care se acordă numai la finalul procedurii administrative.

Mai exact, acordarea imunității condiționate, pe de o parte, dovedește că întreprinderea în cauză a îndeplinit prima condițiile menționate la punctul 8 litera (a) sau (b) din Comunicarea privind cooperarea, astfel încât Comisia nu va ține seama de alte cereri de imunitate la amenzi înainte de a dispune cu privire la cererea acesteia, și, pe de altă parte, asigură întreprinderea respectivă că Comisia îi va acorda imunitatea la amenzi dacă la finalul procedurii administrative reține că această întreprindere a respectat condițiile prevăzute la punctul 11 literele (a)-(c) din Comunicarea privind cooperarea.

Numai la finalul procedurii administrative, atunci când adoptă decizia finală, Comisia acordă sau nu acordă, în această decizie, imunitatea la amenzi propriu‑zisă întreprinderii care beneficiază de imunitatea condiționată. Doar din acest moment, statutul procedural care rezultă din imunitatea condiționată încetează să își mai producă efectele. Imunitatea definitivă la amenzi nu se acordă însă decât dacă întreprinderea respectivă îndeplinește, în cursul întregii proceduri administrative și până la momentul deciziei finale, cele trei condiții cumulative prevăzute la punctul 11 literele (a)-(c) din Comunicarea privind cooperarea.

Astfel, din sistemul prevăzut în Comunicarea privind cooperarea reiese că, înainte de decizia finală, întreprinderea care solicită imunitatea nu beneficiază de imunitate la amenzi propriu‑zisă, ci numai de un statut procedural care este susceptibil să se transforme în imunitate la amenzi la finalul procedurii administrative dacă sunt îndeplinite condițiile necesare.

(a se vedea punctele 113-115, 117 și 118)

2. Acordarea imunității totale la amenzi constituie o excepție de la principiul răspunderii personale a întreprinderii pentru încălcarea normelor de concurență, care se justifică prin scopul de a favoriza descoperirea, instrucția și represiunea, precum și descurajarea practicilor care fac parte dintre cele mai grave restrângeri ale concurenței. În aceste condiții, este, așadar, logic să se pretindă că, în schimbul acordării imunității totale la amenzi pentru comportamentul ilicit pe care l‑a avut, întreprinderea care solicită imunitatea trebuie să coopereze la investigația Comisiei, conform însuși punctului 11 litera (a) din Comunicarea privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cazurile de înțelegeri, „pe deplin, permanent și cu rapiditate”.

Din calificarea cooperării drept „deplină” rezultă că colaborarea pe care solicitantul de imunitate trebuie să o furnizeze Comisiei pentru a beneficia de imunitate trebuie să fie totală, absolută și fără rezerve. Calificarea drept „permanentă” și „rapidă” presupune că această colaborare trebuie să dureze pe parcursul întregii proceduri administrative și că, în principiu, trebuie să fie imediată.

În plus, o reducere a amenzii acordată în temeiul Comunicării privind cooperarea nu poate fi justificată decât atunci când informațiile furnizate și, în general, comportamentul întreprinderii în cauză demonstrează o veritabilă cooperare din partea acesteia. După cum rezultă din însăși noțiunea de cooperare, astfel cum este prevăzută în textul Comunicării privind cooperarea, într‑adevăr, doar atunci când comportamentul întreprinderii în cauză demonstrează un astfel de spirit de cooperare poate fi acordată o reducere pe baza comunicării respective. Acest raționament se aplică a fortiori cooperării necesare pentru a justifica acordarea imunității totale la amenzi, în măsura în care imunitatea constituie un tratament și mai favorabil decât o simplă reducere a amenzii.

Prin urmare, noțiunea de cooperare „deplină, permanentă și rapidă” care justifică acordarea imunității totale la amenzi presupune o colaborare reală, totală și care se caracterizează printr‑un veritabil spirit de cooperare.

În această privință, o întreprindere care urmărește să i se acorde imunitate totală la amenzi pe baza cooperării sale la investigație nu poate omite să informeze Comisia cu privire la situația de fapt relevantă pe care o cunoaște și care este de natură să afecteze, fie și numai ipotetic, desfășurarea procedurii administrative și eficiența instrucției Comisiei. Astfel, o cooperare reală și totală presupune ca, pe întreaga durată a procedurii administrative, întreprinderea în cauză să informeze Comisia în timp util cu privire la orice circumstanță pertinentă susceptibilă de a avea o influență negativă asupra desfășurării corespunzătoare a investigației, precum și asupra descoperirii și sancționării eficace a înțelegerii în cauză. Această obligație de informare este cu atât mai importantă atunci când o astfel de împrejurare vizează relațiile dintre această întreprindere și ceilalți membri ai înțelegerii și, cu atât mai mult, dacă apariția eventuală a circumstanței respective a făcut în prealabil obiectul unei discuții explicite între Comisie și această întreprindere în cadrul procedurii administrative.

Aprecierea privind existența unui comportament care reflectă un spirit de cooperare reală nu se poate realiza decât în funcție de circumstanțele existente la momentul în care a avut loc acest comportament. Astfel, ținând seama de caracterul „permanent” al cooperării necesare, care trebuie să dureze pe parcursul întregii proceduri, orice comportament contrar spiritului de cooperare reală este suficient în sine pentru a constitui o încălcare a obligației de cooperare. Prin urmare, împrejurări ulterioare acestui comportament nu pot justifica această încălcare.

Rezultă că, pentru a justifica acest comportament, nu poate fi invocată eventuala constatare ex post că comportamentul care încalcă obligația de cooperare nu a produs efecte negative.

(a se vedea punctele 125-130 și 132-134)

3. În materie de concurență, Comisia poate, în decizia sa finală prin care aplică o amendă pentru încălcarea normelor de concurență, să aducă modificări argumentelor expuse în comunicarea privind obiecțiunile, cu condiția ca decizia să respecte dreptul la apărare al părților, nereținând în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în expunerea obiecțiunilor și cuprinzând doar fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere.

(a se vedea punctul 176)

4. Dreptul de a invoca principiul protecției încrederii legitime presupune îndeplinirea a trei condiții. În primul rând, administrația trebuie să îi fi furnizat persoanei interesate asigurări precise, necondiționate și concordante, emise de surse autorizate și de încredere. În al doilea rând, aceste asigurări trebuie să fie de natură să determine persoana căreia i se adresează să nutrească o așteptare legitimă. În al treilea rând, asigurările date trebuie să fie conforme normelor aplicabile.

În cadrul unei proceduri administrative privind o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, o întreprindere care a formulat la Comisie o cerere de imunitate la amenzi nu poate invoca asigurări precise, necondiționate și concordante că la finalul procedurii administrative i se va acorda imunitatea definitivă. Astfel, în conformitate cu punctul 19 din Comunicarea privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cazurile de înțelegeri, Comisia apreciază dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la punctul 11 din comunicarea menționată numai în momentul în care adoptă decizia finală. Rezultă că, în etapa procedurii anterioară adoptării deciziei finale, Comisia nu poate furniza întreprinderii în cauză asigurări precise cu privire la acordarea imunității definitive.

În plus, Comisia nu este obligată să informeze solicitanții de imunitate că trebuie să respecte obligațiile rezultate din Comunicarea privind cooperarea și în special obligația de cooperare, întrucât însăși comunicarea indică în mod clar consecințele unei astfel de încălcări.

(a se vedea punctele 190-193)

5. Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO sunt un instrument menit să precizeze, cu respectarea dreptului de nivel superior, criteriile pe care Comisia intenționează să le aplice în cadrul exercitării puterii de apreciere la stabilirea amenzilor, conferită de articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Liniile directoare menționate nu constituie temeiul juridic al unei decizii prin care se aplică o amendă, întrucât această decizie este întemeiată pe Regulamentul nr. 1/2003, ci determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul stabilirii cuantumurilor amenzilor aplicate prin această decizie și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor.

Astfel, deși liniile directoare nu pot fi calificate ca normă de drept pe care administrația ar fi, în orice caz, obligată să o respecte, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația nu se poate îndepărta, într‑un caz particular, fără a prezenta justificări.

Autolimitarea puterii de apreciere a Comisiei ce rezultă din adoptarea liniilor directoare nu este totuși incompatibilă cu menținerea pentru Comisie a unei marje de apreciere semnificative. Astfel, faptul că, prin liniile directoare, Comisia și‑a precizat poziția cu privire la evaluarea gravității unei încălcări nu se opune ca aceasta să aprecieze acest criteriu în ansamblu, în funcție de toate împrejurările pertinente, inclusiv elemente care nu sunt menționate în mod expres în liniile directoare.

(a se vedea punctele 217-219)

6. Potrivit metodei prevăzute în liniile directoare, pentru calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, evaluarea gravității încălcării trebuie să ia în considerare natura sa, impactul său real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și mărimea pieței geografice relevante.

Cele trei aspecte ale evaluării gravității încălcării nu au însă aceeași pondere în cadrul examinării globale. Natura încălcării joacă un rol primordial în special în caracterizarea încălcărilor ca fiind „foarte grave”. În schimb, nici impactul real asupra pieței, nici întinderea pieței geografice nu constituie elemente necesare pentru calificarea încălcării drept foarte gravă în cazul unor înțelegeri orizontale care vizează în special stabilirea prețurilor. Astfel, înțelegerile orizontale care au în vedere în special stabilirea prețurilor pot fi calificate drept încălcări „foarte grave” numai în temeiul naturii lor, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței și fără ca întinderea limitată a pieței geografice vizate să facă imposibilă o astfel de calificare.

Pentru a aprecia gravitatea încălcării, este decisiv să se știe că membrii înțelegerii au făcut tot ce puteau pentru a da un efect concret intențiilor lor. Întrucât ceea ce s‑a întâmplat ulterior, cu privire la prețurile de piață efectiv obținute, putea fi influențat și de alți factori, ce nu se aflau sub controlul membrilor înțelegerii, aceștia din urmă nu pot invoca în propriul beneficiu factori externi care s‑au opus eforturilor lor, făcând din aceștia elemente care să justifice reducerea amenzii.

Nu se poate impune Comisiei, dacă s‑a dovedit punerea în aplicare a unei înțelegeri, să demonstreze în mod sistematic că acordurile au permis efectiv întreprinderilor în cauză să atingă un nivel al prețului tranzacției mai mare sau, în cazul înțelegerilor privind achizițiile, mai mic decât cel care ar fi prevalat în lipsa înțelegerii. Ar fi disproporționat să se impună o astfel de demonstrație, care ar consuma resurse considerabile, dat fiind că necesită folosirea unor calcule ipotetice, bazate pe modele economice a căror exactitate nu poate fi verificată decât cu dificultate de către instanță și al căror caracter sigur nu este dovedit în niciun fel.

În plus, întinderea pieței geografice nu este un criteriu autonom, în sensul că numai încălcările care vizează majoritatea statelor membre ar fi susceptibile să fie calificate drept „foarte grave”. Nici tratatul, nici Regulamentul nr. 1/2003, nici Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu permit să se considere că numai restricțiile foarte întinse din punct de vedere geografic pot fi calificate astfel. De altfel, acorduri sau practici concertate care urmăresc în special, precum în speță, stabilirea prețurilor și împărțirea cantităților achiziționate pot duce, pentru simplul motiv al naturii proprii, la calificarea lor ca fiind foarte grave, fără să fie necesar ca aceste comportamente să fie caracterizate printr‑o întindere geografică deosebită. Rezultă că mărimea pieței geografice vizate, presupunând chiar că ar fi limitată, nu exclude în principiu calificarea drept „foarte gravă” a încălcării constatate.

(a se vedea punctele 220, 222-224, 226, 248-250, 277 și 279)

7. În cadrul stabilirii amenzilor în temeiul încălcării dreptului concurenței, obligația de motivare este îndeplinită atunci când Comisia arată, în cuprinsul deciziei sale, elementele de apreciere care i‑au permis să evalueze gravitatea și durata încălcării. În cazul unei decizii prin care se aplică amenzi mai multor întreprinderi, conținutul obligației de motivare trebuie apreciat în special în lumina faptului că gravitatea încălcării trebuie să fie stabilită în funcție de numeroase elemente, cum ar fi în special împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, fără a fi fost stabilită o listă imperativă sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu.

Întrucât impactul real asupra pieței nu constituie un element necesar pentru calificarea încălcării drept foarte gravă în cazul unor înțelegeri orizontale care vizează în special stabilirea prețurilor, Comisia nu are obligația să țină seama de el la stabilirea gravității încălcării. Circumstanța că Comisia nu a motivat faptul că nu a ținut seama de un criteriu pe care nu avea obligația să îl ia în considerare și a cărui luare în considerare nu i s‑a părut necesară în speță nu poate constitui o nemotivare în ceea ce privește stabilirea amenzii.

(a se vedea punctele 282 și 284)

8. Comisia nu este obligată să permită accesul în cursul procedurii administrative în materie de concurență la documente interne ale instituției. În plus, în cursul procedurii la instanța Uniunii, documentele interne ale Comisiei nu sunt aduse la cunoștința reclamanților, în afara cazului în care circumstanțe excepționale ale cauzei impun acest lucru, pe baza unor indicii serioase care trebuie furnizate de aceștia. Această restricționare a accesului la documentele interne se justifică prin necesitatea de a asigura buna funcționare a instituției vizate în domeniul sancționării încălcărilor normelor de concurență.

(a se vedea punctul 313)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)

9 septembrie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața italiană a achiziției și a primei procesări a tutunului brut – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței – Imunitate la amenzi – Cooperare – Amenzi – Proporționalitate – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante”

În cauza T‑12/06,

Deltafina SpA, cu sediul în Orvieto (Italia), reprezentată de R. Jacchia, A. Terranova, I. Van Bael, J.‑F. Bellis și F. Di Gianni, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii A. Whelan și F. Amato, ulterior de domnii A. Whelan și V. Di Bucci și în final de domnii É. Gippini Fournier și L. Malferrari, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare sau, în subsidiar, de reducere a amenzii aplicate Deltafina prin articolul 2 din Decizia C(2005) 4012 final a Comisiei din 20 octombrie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.281/B.2 – Tutun brut – Italia),

TRIBUNALUL (Camera a treia),

compus din domnul J. Azizi, președinte, doamna E. Cremona (raportor) și domnul S. Frimodt Nielsen, judecători,

grefier: domnul J. Palacio Gonzáles, administrator principal,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 29 septembrie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Reclamanta, Deltafina SpA, este o societate italiană ce are drept activități principale prima procesare a tutunului brut și comercializarea tutunului procesat. Aceasta este deținută în proporție de 100 % de Universal Corp., societate cu sediul în Richmond (Statele Unite).

I – Procedura administrativă

2 La 3, 4 și 5 octombrie 2001, Comisia Comunităților Europene a efectuat verificări, în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), la sediile din Bruxelles (Belgia) ale Fédération européenne des transformateurs de tabac și ale Maison des métiers du tabac. În aceeași zi, Fédération européenne des transformateurs de tabac i‑a informat cu privire la aceste verificări pe toți membrii săi, inclusiv Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, Asociația profesională a procesatorilor italieni de tutun brut), printre ai cărei membri se numără cele mai mari întreprinderi din acest sector.

3 La 3, 4 și 5 octombrie 2001, Comisia a efectuat de asemenea verificări la sediile primilor trei procesatori spanioli de tutun brut, precum și la sediile celor două asociații spaniole de procesatori și de producători de tutun. La 16 ianuarie 2002, cei trei procesatori spanioli de tutun brut care făcuseră obiectul verificărilor, precum și o societate din grupul Universal au depus la Comisie o cerere comună de imunitate în temeiul Comunicării Comisiei privind neaplicarea unor amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea din 1996”).

4 La 15 ianuarie 2002, Comisia a adresat o solicitare de informații către două asociații profesionale italiene, mai precis APTI, care reprezintă procesatorii de tutun, și Unione italiana tutunco (Unitab, Uniunea italiană din domeniul tutunului), care reprezintă producătorii de tutun brut. La 12 februarie 2002, APTI a răspuns la solicitarea de informații. În aceeași zi, s‑a reunit biroul acesteia și, cu ocazia acestei reuniuni, s‑a discutat cererea Comisiei.

5 La 19 februarie 2002, Deltafina a formulat la Comisie o cerere de imunitate la amenzi în temeiul titlului A din Comunicarea Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cazurile de înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea din 2002”) și, în subsidiar, o cerere de reducere a cuantumului amenzii, în temeiul titlului B din aceeași comunicare. Cererea de imunitate privea o presupusă înțelegere între procesatorii de tutun brut de pe piața italiană.

6 La 28 februarie 2002 a avut loc o conversație telefonică între unul dintre avocații Universal și funcționarul Direcției Generale „Concurență” care se ocupa de dosar.

7 La 6 martie 2002, Comisia a informat Deltafina că cererea formulată îndeplinește condițiile prevăzute la punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 și că la finalul procedurii administrative îi va acorda imunitatea la amenzi pentru toate încălcările constatate în urma anchetei efectuate de Comisie în legătură cu elementele de probă furnizate, cu condiția ca Deltafina să îndeplinească toate cerințele prevăzute la punctul 11 din comunicarea menționat[.

8 La 14 martie 2002 a avut loc o reuniune între serviciile Comisiei și reprezentanții Deltafina și Universal pentru a se discuta modalitățile cooperării Deltafina cu Comisia (denumită în continuare „reuniunea din 14 martie 2002”). Cu ocazia acestei reuniuni a fost menționată în mod special confidențialitatea cererii de imunitate formulate de Deltafina.

9 La 18, 21, 25 și 26 martie 2002, Deltafina a furnizat Comisiei informații suplimentare.

10 La 22 martie 2002 a avut loc o conversație telefonică între reprezentanții Deltafina și funcționarul Comisiei care se ocupa de dosar, cu privire la mai multe aspecte referitoare la cooperarea Deltafina cu Comisia.

11 La 2 aprilie 2002, consilierul juridic extern al Universal i‑a informat pe consilierii juridici externi ai Standard Commercial Corp. (denumită în continuare „SCC”) și Dimon Italia Srl, societățile‑mamă ale Transcatab SpA și, respectiv, Dimon Italia Srl, două societăți italiene de primă procesare a tutunului brut, că Deltafina a formulat la Comisie o cerere de imunitate cu privire la înțelegerile dintre procesatorii de pe piața tutunului din Italia.

12 În dimineața zilei de 4 aprilie 2002 a avut loc o reuniune a biroului APTI. Cu ocazia acestei reuniuni, președintele Deltafina a informat persoanele prezente că Deltafina a început să coopereze cu Comisia în sensul Comunicării privind cooperarea din 2002, transmițându‑i acesteia documente în defavoarea sa.

13 În după‑amiaza aceleiași zile, respectiv 4 aprilie 2002, Dimon Italia și Transcatab, ai căror reprezentanți au fost prezenți la reuniunea APTI menționată la punctul precedent, au formulat de asemenea o cerere de tratament favorabil în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 (mai precis, la ora 16.15 și, respectiv, la ora 18.47).

14 La 18 și la 19 aprilie 2002, Comisia a efectuat verificări, în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17, în incintele Dimon Italia și Transcatab, precum și în cele ale Trestina Azienda Tabacchi SpA (denumită în continuare „Trestina”) și ale Romana Tabacchi SpA.

15 La 18 aprilie 2002 și la 17 mai 2002, Deltafina a furnizat Comisiei alte informații suplimentare.

16 La 29 mai 2002 și la 11 iulie 2002 au avut loc alte două reuniuni între reprezentanții Deltafina și serviciile Comisiei.

17 La 8 octombrie 2002, Comisia a informat Dimon Italia și Transcatab că, întrucât au fost prima și, respectiv, cea de a doua întreprindere care au furnizat elemente de probă ale încălcării în sensul Comunicării privind cooperarea din 2002, intenționează să le acorde la finalul procedurii administrative o reducere cuprinsă între 30 și 50 % și, respectiv, între 20 și 30 % a cuantumului amenzii pe care le‑ar fi aplicat‑o în temeiul încălcărilor pe care eventual le‑ar constata.

18 La 25 februarie 2004, Comisia a adresat o comunicare privind obiecțiunile mai multor întreprinderi sau asocieri de întreprinderi, printre care Deltafina, Universal, Dimon Italia și Transcatab.

19 La 22 iunie 2004 a avut loc o audiere orală, la care a participat și Deltafina. Cu ocazia acestei audieri, un reprezentant al Dimon Italia a atras atenția Comisiei cu privire la două documente depuse la dosar – fotocopiate cu ocazia verificărilor efectuate de Comisie în localurile Dimon Italia la 18 aprilie 2002 și care constau în note olografe luate de reprezentanții acestei societăți – care sintetizează declarațiile președintelui Deltafina cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002.

20 La 21 decembrie 2004, Comisia a adoptat un addendum la comunicarea privind obiecțiunile din 25 februarie 2004 (denumit în continuare „addendum”), prin care a informat Deltafina și celelalte întreprinderi în cauză cu privire la intenția sa de a nu îi acorda acesteia imunitatea la amendă în considerarea încălcării de către Deltafina a obligației de cooperare prevăzute la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.

21 La 1 martie 2005 a avut loc o audiere privind addendumul. În urma acestei audieri, Comisia a primit noi comentarii din partea Universal, a Deltafina, a Dimon și a SCC.

II – Decizia atacată

22 După consultarea comitetului consultativ privind înțelegerile și pozițiile dominante și având în vedere raportul final al consilierului auditor, la 20 octombrie 2005, Comisia a adoptat Decizia C(2005) 4012 final privind o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.281/B.2 – Tutun brut – Italia) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 13 februarie 2006 (JO L 353, p. 45).

23 Decizia atacată a fost notificată Deltafina la 10 noiembrie 2005.

24 Decizia atacată cuprinde printre altele următoarele dispoziții:

„Articolul 1

(1) Deltafina […], Universal […] au încălcat articolul 81 alineatul (1) [CE] în perioadele indicate prin participarea la acorduri și/sau practici concertate în sectorul tutunului brut în Italia.

Perioadele de încălcare sunt următoarele:

(a) în ceea ce privește Deltafina, Universal […], între 29 septembrie 1995 și 19 februarie 2002;

[…]

Articolul 2

Se aplică următoarele amenzi pentru încălcările menționate la articolul 1:

(a) Deltafina și Universal, în solidar, 30 000 000 de euro;

[…]”

25 Decizia atacată este întemeiată pe considerațiile expuse în continuare.

A – Cu privire la încălcarea și la imputabilitatea comportamentului ilicit

26 În decizia atacată, după descrierea situației de fapt relevante și după aprecierea juridică a acestei situații de fapt, Comisia concluzionează că s‑a stabilit că Deltafina a participat în mod direct, cu mai multe întreprinderi, la acorduri și/sau la practici concertate interzise de articolul 81 alineatul (1) CE. Această apreciere nu este repusă în discuție în prezenta cauză.

27 Comisia analizează în continuare aspectul imputabilității comportamentului ilicit al întreprinderilor participante la acestea și concluzionează că atât Deltafina, cât și societatea‑mamă a acesteia, Universal, trebuie considerate răspunzătoare pentru încălcările în cauză și trebuie să fie destinatarele deciziei atacate.

B – Cu privire la calculul cuantumului amenzii

1. Stabilirea cuantumului de bază al amenzii

28 În ceea ce privește calculul amenzii care va fi aplicată Deltafina, Comisia amintește mai întâi, în cuprinsul considerentului (357) al deciziei atacate, că, pentru a putea stabili cuantumul acesteia, trebuie să țină seama de toate împrejurările cauzei, și în special de gravitatea și de durata încălcării, conform articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167).

29 Astfel, Comisia examinează mai întâi gravitatea încălcării. Ea amintește că la evaluarea acesteia, trebuie să se țină seama de natura acesteia, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante [considerentul (365) al deciziei atacate].

30 Comisia precizează în continuare că producția de tutun din Italia reprezenta 38 % din producția Uniunii Europene supusă unei cote, ceea ce însemna 67 338 de milioane de euro în 2001, ultimul an complet al încălcării [considerentul (366) al deciziei atacate].

31 În ceea ce privește natura încălcării, Comisia consideră că aceasta este foarte gravă, întrucât privește stabilirea prețurilor de achiziție a soiurilor de tutun brut în Italia, precum și împărțirea cantităților achiziționate [considerentul (367) al deciziei atacate].

32 În cuprinsul considerentului (368) al deciziei atacate, referindu‑se la partea din decizia atacată care privește analiza restricționării concurenței [considerentul (277) și următoarele], Comisia afirmă că o înțelegere în domeniul achizițiilor poate să denatureze voința producătorilor de a da un anumit randament, precum și să limiteze concurența dintre procesatori pe piețele în aval și că această situație se regăsește în mod special atunci când, precum în prezenta cauză, produsul vizat prin înțelegere (tutunul brut) constituie o „materie primă” importantă a activităților exercitate de participanții din aval (în cauză, prima procesare a tutunului brut și vânzarea de tutun prelucrat).

33 Având în vedere aceste considerații, Comisia concluzionează că încălcarea săvârșită de Deltafina trebuie să fie calificată drept foarte gravă [considerentul (369) al deciziei atacate].

34 În continuare, Comisia afirmă că, la stabilirea cuantumului amenzii, trebuie să se țină seama de ponderea specifică a fiecărei întreprinderi și de repercusiunile probabile ale comportamentului ilicit al acesteia. Astfel, Comisia consideră că amenzile trebuie stabilite în funcție de poziția pe piață a fiecărei părți în cauză. În acest sens, în opinia Comisiei, cuantumul de plecare al amenzii aplicate Deltafina trebuie să fie mai ridicat în considerarea calității acesteia de cel mai mare cumpărător, având în vedere că în 2001 cota sa de piață era de aproximativ 25 % [considerentele (370)-(372) ale deciziei atacate].

35 Comisia consideră totuși că un cuantum de plecare care reflectă numai poziția pe piață nu ar avea un efect suficient de disuasiv asupra Deltafina, întrucât, în pofida cifrei sale de afaceri relativ limitate, aceasta face parte dintr‑un grup multinațional dotat cu o forță economică și financiară considerabilă, care se numără printre principalii comercianți de tutun mondiali care operează la diferite niveluri de activitate în cadrul industriei tutunului și pe diferite piețe geografice [considerentul (374) al deciziei atacate].

36 În consecință, pentru a conferi amenzii un caracter disuasiv, Comisia aplică un coeficient multiplicator la cuantumul de plecare, ținând seama de dimensiunea întreprinderilor în cauză. În ceea ce privește Deltafina, coeficientul multiplicator este 1,5. Astfel, în cuprinsul considerentului (376) al deciziei atacate, Comisia stabilește cuantumul de plecare al amenzii Deltafina, după înmulțirea cu coeficientul multiplicator, la 37,5 milioane de euro.

37 În continuare, Comisia majorează această valoare cu 60 % în considerarea duratei încălcării [considerentul (377) al deciziei atacate], astfel încât cuantumul de bază al amenzii Deltafina este stabilit la 60 de milioane de euro [considerentul (379) al deciziei atacate].

2. Circumstanța atenuantă

38 Comisia ține seama în continuare, cu titlu de circumstanță atenuantă în favoarea Deltafina, de cooperarea efectivă a acesteia în cadrul procedurii, în afara domeniului de aplicare al Comunicării privind cooperarea din 2002. Comisia începe prin a aminti că, pentru motivele expuse la punctul 43 și următoarele de mai jos, Deltafina nu mai îndeplinește condițiile pentru a beneficia de imunitatea totală sau de reducerea amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 [considerentul (385) al deciziei atacate].

39 Comisia precizează în continuare că, în cazurile în care Comunicarea privind cooperarea din 2002 se poate aplica, în principiu, cooperarea întreprinderilor care sunt părți în procedură trebuie apreciată în cadrul acestei comunicări. Comisia adaugă că numai în împrejurări excepționale se poate considera că, în aplicarea Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”), cooperarea unei părți are un efect atenuant asupra cuantumului amenzii care trebuie aplicată atunci când Comunicarea privind cooperarea din 2002 era aplicabilă în principiu [considerentele (386) și (387) ale deciziei atacate].

40 Comisia consideră că această situație se regăsește în prezenta cauză în ceea ce privește Deltafina, pentru două motive. În primul rând, Deltafina a fost prima întreprindere care a formulat o cerere de aplicare a Comunicării privind cooperarea din 2002 (la doar câteva zile după adoptarea acesteia) și prima întreprindere căreia Comisia i‑a acordat imunitate condiționată. De asemenea, este vorba despre prima decizie referitoare la consecințele încălcării obligațiilor de cooperare impuse întreprinderilor care au formulat o cerere de imunitate în aplicarea punctului 11 din Comunicarea privind cooperarea din 2002. În al doilea rând, Comisia recunoaște că Deltafina a contribuit de la început în mod semnificativ la investigația sa și a continuat să o facă pe parcursul întregii proceduri, cu excepția actelor care justifică refuzarea imunității finale [considerentele (388)-(390) ale deciziei atacate].

41 Pentru aceste motive, Comisia are în vedere în mod favorabil cooperarea Deltafina în cursul procedurii. Comisia adaugă în sfârșit că Deltafina nu a contestat niciodată situația de fapt care a făcut obiectul deciziei atacate. Având în vedere aceste considerații și comportamentul în general al Deltafina în cursul procedurii, Comisia concluzionează că amenda care urmează să i se aplice acesteia trebuie redusă cu 50 % [considerentele (391)-(398) ale deciziei atacate].

42 Ținând seama de această circumstanță atenuantă, Comisia stabilește cuantumul amenzii care trebuie aplicată în solidar Deltafina și Universal la 30 de milioane de euro.

C – Cu privire la cererea de imunitate a Deltafina

43 În continuare, Comisia expune motivele care au determinat‑o să concluzioneze că Deltafina nu poate beneficia de imunitate la amenzi în sensul Comunicării privind cooperarea din 2002.

44 Comisia arată că, după examinarea cererii de imunitate la amenzi formulată de Deltafina, întrucât aceasta a îndeplinit condițiile prevăzute la punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, i‑a acordat o imunitate condiționată de respectarea condițiilor cumulative prevăzute la punctul 11 din comunicarea menționată, una dintre aceste condiții fiind respectarea obligației de cooperare [punctul 11 litera (a) din această comunicare] [considerentele (405)-(409) ale deciziei atacate].

45 Cu toate acestea, Comisia subliniază, în cuprinsul considerentului (410) al deciziei atacate, că la audierea din 22 iunie 2004 a rezultat că Deltafina a făcut cunoscută cererea sa de imunitate cu ocazia reuniunii APTI menționate la punctul 12 de mai sus, la care au participat și reprezentanții Dimon Italia, Transcatab și Trestina, înainte ca înțelegerea în cauză să poată fi verificată de Comisie. De asemenea, Comisia subliniază că această situație de fapt a fost tratată în obiecțiunile reținute împotriva Deltafina în addendum (a se vedea punctul 20 de mai sus).

46 Astfel, Comisia a examinat mai întâi în detaliu situația de fapt relevantă, pentru a reține ulterior neîndeplinirea de către Deltafina a condițiilor stabilite la punctul 11 din Comunicarea privind cooperarea din 2002.

1. Situația de fapt relevantă

47 Comisia subliniază că în cadrul reuniunii din 14 martie 2002 s‑a ridicat problema caracterului confidențial al cererii de imunitate a Deltafina. În opinia Comisiei, cu ocazia acestei reuniuni, serviciile sale au precizat, într‑adevăr, că intenționează să efectueze verificări inopinate privind înțelegerea divulgată de Deltafina, că aceste verificări nu pot avea loc anterior perioadei cuprinse între 18 și 20 aprilie 2002 și că, prin urmare, este necesar să se păstreze caracterul confidențial până la data menționată pentru a nu avertiza concurenții și a nu compromite eficacitatea verificărilor [considerentul (412) al deciziei atacate].

48 De asemenea, Comisia subliniază că, în cadrul acestei reuniuni, Deltafina a explicat serviciilor Comisiei că îi va fi dificil să nu divulge cererea sa de imunitate până la data prevăzută pentru verificări, din mai multe motive, printre care, în primul rând, organizarea unor reuniuni imediate cu concurenții săi în cadrul APTI, în cursul cărora va fi dificil să păstreze caracterul confidențial, în al doilea rând, necesitatea de a informa cadrele medii ale Deltafina cu privire la cerere (aproximativ cincisprezece persoane) și, în al treilea rând, necesitatea de a divulga această cerere de imunitate în cadrul operațiunilor de finanțare în care este implicată Universal în Statele Unite [considerentul (412) al deciziei atacate].

49 În cuprinsul considerentelor (413)-(415) ale deciziei atacate, Comisia reia conținutul unui proces‑verbal intern al reuniunii din 14 martie 2002 întocmit de serviciile Comisiei și al notelor luate de unul dintre reprezentanții Universal cu ocazia acestei reuniuni.

50 Comisia arată în plus, în cuprinsul considerentului (416) al deciziei atacate, că, în cadrul reuniunii din 14 martie 2002, serviciile Comisiei au solicitat Deltafina să îi furnizeze o serie de informații pentru a le da posibilitatea să efectueze verificări la fața locului. În cuprinsul considerentului (417) al deciziei atacate se face referire la textul unui memorandum intern al serviciilor Comisiei din 15 martie 2002, care prezintă în rezumat stadiul de avansare a cazului în urma reuniunii din ziua anterioară. Considerentul (418) al deciziei atacate reia textul procesului‑verbal al unei reuniuni a consiliului de administrație al Deltafina din 1 martie 2002, în care consiliul de administrație ia act de necesitatea de a înceta imediat comportamentele ilicite legate de înțelegere și invită participanții să respecte cel mai strict caracter confidențial în ceea ce privește cererea de imunitate.

51 În continuare, Comisia se referă la declarația președintelui Deltafina făcută cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002, bazându‑se, pe de o parte, pe conținutul celor două documente menționate de avocații Dimon Italia în cadrul audierii din 22 iunie 2004 și, pe de altă parte, pe conținutul unui memorandum semnat chiar de președintele Deltafina, care menționează termenii în care a avut loc divulgarea cererii de imunitate cu ocazia acestei reuniuni [considerentele (421)-(426) ale deciziei atacate].

52 Comisia subliniază că, exact în aceeași zi în care a avut loc această divulgare, Dimon Italia și Transcatab au formulat de asemenea o cerere de aplicare a Comunicării privind cooperarea din 2002 și că declarațiile făcute de președintele Deltafina cu ocazia reuniunii APTI nu au fost menționate în aceste cereri [considerentul (427) al deciziei atacate].

53 În sfârșit, din decizia atacată rezultă că la 29 mai 2002 a avut loc o altă reuniune între serviciile Comisiei și Deltafina, în cadrul căreia nici Comisia, nici Deltafina nu au ridicat problema confidențialității, iar Deltafina nu a declarat că a divulgat cererea sa de imunitate față de Dimon Italia și Transcatab cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002 [considerentul (429) al deciziei atacate].

2. Nerespectarea de către Deltafina a condiției stabilite la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002

54 În decizia atacată, Comisia afirmă că obligația de cooperare stabilită la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 constituie un element esențial al acordului încheiat între ea și solicitant în cazul în care se acordă o imunitate condiționată. În opinia Comisiei, această obligație trebuie interpretată din perspectiva logicii care se află la baza politicii sale în materie de imunitate, respectiv contribuția decisivă a solicitantului la deschiderea unei anchete sau la descoperirea încălcărilor săvârșite de o înțelegere. Având în vedere această logică, obligația menționată nu se limitează, așadar, în opinia Comisiei, la transmiterea unor elemente de probă referitoare la încălcare, ci presupune și abținerea de la a lua vreo măsură susceptibilă să compromită capacitatea sa de a investiga și/sau de a constata încălcarea [considerentele (431) și (432) ale deciziei atacate].

55 În cuprinsul considerentului (433) al deciziei atacate s‑a subliniat că, în cazul în care, precum în prezenta cauză, Comisia nu a efectuat încă verificări, iar sectorul respectiv nu are cunoștință despre verificări iminente din partea acesteia, orice divulgare a existenței unei cereri de imunitate riscă să compromită în mod complet și irevocabil capacitatea sa de a proceda la verificări eficace și de a constata încălcarea. Efectul util al Comunicării privind cooperarea din 2002 impune, în opinia Comisiei, ca verificările să nu fie compromise de comportamentul întreprinderilor care solicită să beneficieze de tratamentul favorabil. Prin urmare, acestea nu pot invoca o așteptare legitimă în sensul că, în lipsa unei dispoziții exprese, confidențialitatea nu poate fi parte din condiția prevăzută la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002. În opinia Comisiei, rezultă că trebuie să se considere că divulgarea intenționată și voluntară de către un solicitant de imunitate a acestei informații către concurenții săi constituie o neîndeplinire a obligației de cooperare stabilite la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.

56 Comisia adaugă că „tensiunea intrinsecă” dintre această obligație și cea stabilită la punctul 11 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, în temeiul căreia solicitantul trebuie să pună capăt participării sale la încălcare cel târziu la data cererii sale de imunitate, nu permite unui solicitant să îi informeze în mod voluntar pe ceilalți membri ai înțelegerii că a formulat o cerere de imunitate. Această situație ar fi diferită de situația în care solicitantul este obligat să ia măsuri care îi pot determina pe ceilalți participanți la înțelegere să îl suspecteze că a formulat o astfel de cerere [considerentul (434) al deciziei atacate].

57 Comisia consideră, pe de altă parte, că circumstanțele specifice ale prezentei cauze indică, într‑adevăr, că Deltafina a înțeles că obligația sa de cooperare include și confidențialitatea. În opinia Comisiei, aceasta rezultă în mod clar în special din decizia consiliului de administrație al Deltafina din 1 martie 2002, care impune „cea mai strictă confidențialitate” în această privință [a se vedea considerentul (418) al deciziei atacate și punctul 50 de mai sus], și din propriile afirmații ale președintelui Deltafina, potrivit cărora decizia Deltafina de a coopera cu Comisia „nu poate fi comunicată celorlalte întreprinderi decât cu maximă prudență și în caz de necesitate” [considerentul (440) al deciziei atacate].

58 Ținând seama de situația de fapt relevantă amintită mai sus și de domeniul de aplicare al condiției stabilite la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, Comisia concluzionează că Deltafina nu a respectat această condiție. Astfel, deși era la curent cu intenția Comisiei de a proceda la verificări la fața locului în perioada cuprinsă între 18 și 20 aprilie 2002, președintele Deltafina i‑a informat în mod voluntar pe cei doi principali concurenți ai săi despre formularea cererii sale de imunitate, înainte de efectuarea acestor verificări la fața locului [considerentul (441) al deciziei atacate].

59 În cuprinsul considerentului (442) al deciziei atacate, Comisia subliniază de asemenea că comportamentul Deltafina era perfect susceptibil să compromită rezultatul acestor verificări, ceea ce Deltafina știa sau, cel puțin, ar fi trebuit să știe, mai ales întrucât fusese informată în mod special de Comisie cu privire la efectuarea în viitor a verificărilor și întrucât i se pusese în vedere să păstreze caracterul confidențial al cererii de imunitate formulate, astfel încât să nu compromită rezultatul acestor verificări. În opinia Comisiei, este imposibil să se stabilească dacă s‑a adus atingere în mod real verificărilor sale și, de altfel, această împrejurare nu poate constitui, în niciun caz, un factor determinant pentru a se stabili răspunderea Deltafina [considerentul (443) al deciziei atacate].

60 În această privință, Comisia constată că nici discuțiile din cadrul reuniunii din 14 martie 2002, nici comportamentul său ulterior nu pun la îndoială faptul că nu a acceptat niciodată că Deltafina ar trebui în mod inevitabil să divulge concurenților săi cererea sa de aplicare a Comunicării privind cooperarea din 2002 și că, prin urmare, nu mai puteau avea loc verificări. Dimpotrivă, Comisia susține că a precizat că era necesară menținerea confidențialității încă o lună pentru pregătirea verificărilor respective, în vederea cărora a solicitat informațiile necesare și a început pregătirile din prima zi de după reuniune [considerentele (446) și (447) ale deciziei atacate].

61 Comisia afirmă că a recunoscut atât dificultățile practice ale Deltafina de a păstra confidențialitatea cererii de imunitate, cât și faptul că verificările ar fi devenit extrem de improbabile dacă Deltafina ar fi fost obligată să divulge concurenților săi cererea sa de imunitate. Totuși, Comisia consideră că, în prezenta cauză, divulgarea de către Deltafina a cererii sale de imunitate cu ocazia reuniunii APTI a fost voluntară și spontană. Un astfel de comportament nu ar putea fi justificat niciodată în cadrul unei cereri de imunitate [considerentele (444), (448) și (450) ale deciziei atacate].

62 Din cuprinsul considerentului (449) al deciziei atacate rezultă că faptul că Deltafina nu a informat Comisia niciodată cu privire la această divulgare lasă să se înțeleagă că se aștepta ca acest comportament al său să nu fie aprobat de Comisie.

63 Comisia subliniază că, în cursul procedurii administrative, Deltafina a arătat că divulgarea nu a fost voluntară, ci s‑a datorat mai curând presiunilor suportate din partea concurenților săi. Cu toate acestea, în opinia Comisiei, dacă încetarea participării la încălcare, pretinsă în urma formulării unei cereri de imunitate, poate prezenta dificultăți practice, Deltafina nu a demonstrat modul în care încetarea participării sale la practicile nelegale și refuzul său de a se întâlni cu concurenții săi „puteau obstacula comportamentul său comercial licit”. Pe de altă parte, în opinia Comisiei, presiunile exercitate de anturaj care nu reprezintă amenințări serioase și iminente nu pot exclude caracterul voluntar al divulgării în discuție. Întrucât președintele Deltafina nu a acționat sub efectul niciunei amenințări coercitive, Comisia concluzionează că divulgarea cererii de imunitate în cursul reuniunii APTI a fost voluntară [considerentele (451)-(453) ale deciziei atacate].

64 În sfârșit, Comisia consideră că faptul că, în urma unor presiuni exercitate de consilierii juridici externi ai societăților‑mamă ale Dimon Italia și Transcatab, consilierul juridic extern al Universal a confirmat, la 2 aprilie 2002, că Deltafina formulase la Comisie o cerere de imunitate nu ar putea justifica în sine sau remedia neîndeplinirea obligației de cooperare de către Deltafina. Astfel, Comisia consideră, în primul rând, că nu s‑a stabilit nicio legătură între divulgarea în Statele Unite și comportamentul președintelui Deltafina, în al doilea rând, că o eventuală încălcare distinctă a obligației de cooperare cu Comisia nu poate fi utilizată pentru a justifica o neîndeplinire ulterioară a aceleiași obligații (ex iniuria non oritur ius) și, în al treilea rând, că nu exista nicio probă privind presiunile exercitate de consilierii juridici externi ai SCC și ai Dimon, în afară de un mesaj telefonic lăsat de consilierul juridic extern al SCC în mesageria vocală a consilierului juridic al Universal [considerentele (454)-(459) ale deciziei atacate].

65 În continuare, Comisia subliniază că, în orice caz, Universal nu a informat cu rapiditate Comisia despre divulgarea făcută de consilierul său juridic extern [considerentul (459) al deciziei atacate].

66 În cuprinsul considerentului (460) al deciziei atacate, Comisia concluzionează că, având în vedere toate motivele expuse mai sus, Deltafina nu și‑a îndeplinit obligația de cooperare de care era ținută în temeiul punctului 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 și că, în consecință, nu i se poate acorda imunitatea, astfel încât trebuie să i se aplice o amendă pentru încălcările în cauză.

Procedura și concluziile părților

67 Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 19 ianuarie 2006, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

68 Prin scrisoarea din 26 iunie 2006, Deltafina a solicitat Tribunalului să oblige Comisia să depună versiunea integrală a unui document anexat la memoriul în apărare. Prin comunicarea din 22 noiembrie 2006, grefa Tribunalului a informat Deltafina cu privire la decizia președintelui Camerei a treia de a respinge această cerere.

69 Prin scrisoarea din 16 septembrie 2010, Deltafina a informat Tribunalul că renunță la cel de al șaselea motiv.

70 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a hotărât să deschidă procedura orală.

71 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 29 septembrie 2010.

72 Deltafina solicită Tribunalului:

– anularea amenzii aplicate în ceea ce o privește prin articolul 2 din decizia atacată;

– în subsidiar, reducerea cuantumului acestei amenzi;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

73 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea Deltafina la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

74 Deltafina invocă șapte motive în susținerea concluziilor sale.

75 Primele patru motive sunt invocate în principal și au ca obiect anularea deciziei atacate întrucât obligă Deltafina la plata unei amenzi. Primul motiv este întemeiat pe o eroare vădită, întrucât retragerea imunității la amendă ar fi întemeiată pe o premisă de fapt eronată. Cel de al doilea motiv este întemeiat pe o eroare vădită de apreciere, întrucât Comisia a considerat că Deltafina a încălcat obligația de cooperare prevăzută la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002. Cel de al treilea motiv este întemeiat pe o eroare de vădită de apreciere, întrucât Comisia i‑ar fi retras imunitatea considerând că divulgarea de către Deltafina a cererii sale de imunitate a compromis investigația. Cel de al patrulea motiv este întemeiat pe o încălcare a principiilor protecției încrederii legitime, bunei administrări și proporționalității.

76 Ultimele trei motive sunt invocate în subsidiar și au ca obiect reducerea cuantumului amenzii impuse Deltafina. Cel de al cincilea motiv este întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității în considerarea caracterului excesiv al cuantumului de plecare al amenzii. Cel de al șaselea motiv este întemeiat pe o eroare, întrucât Comisia a considerat că Universal este răspunzătoare în solidar pentru comportamentul Deltafina și, în consecință, i‑ar fi aplicat o amendă excesivă acesteia din urmă. Cel de al șaptelea motiv este întemeiat pe o apreciere eronată a circumstanțelor atenuante.

77 Întrucât, prin scrisoarea din 16 septembrie 2010, Deltafina a renunțat la cel de al șaselea motiv, nu este necesară examinarea acestuia.

I – Cu privire la motivele invocate în principal

78 Cu titlu introductiv, trebuie să se sublinieze că primele trei motive invocate de Deltafina sunt întemeiate, toate, pe erori care s‑ar părea că determină caracterul nelegal al deciziei atacate, întrucât Comisia nu i‑a acordat imunitatea la amendă în considerarea încălcării de către aceasta a obligației de cooperare prevăzute la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.

79 Având în vedere că aceste motive sunt în strânsă legătură, este necesar să fie examinate împreună.

A – Cu privire la primele trei motive, întemeiate pe erori vădite referitoare la neacordarea imunității definitive Deltafina

1. Argumentele părților

80 În cadrul primului motiv, Deltafina arată că retragerea imunității de către Comisie este întemeiată pe o eroare vădită de fapt, în măsura în care se bazează pe o premisă eronată, potrivit căreia procesatorii italieni de tutun brut nu erau la curent cu investigația realizată de Comisie.

81 În opinia Deltafina, din considerentul (433) al deciziei atacate rezultă că Comisia a considerat că, având în vedere că exista pericolul să compromită eficacitatea investigației, comunicarea făcută de președintele său cu ocazia reuniunii din 4 aprilie 2002 reprezenta o încălcare a obligației de cooperare. Comisia ar fi afirmat în cuprinsul acestui considerent că orice scurgere de informații cu privire la existența unei cereri de imunitate i‑ar putea incita pe ceilalți participanți la înțelegere să elimine sau să ascundă probe. Totuși, pentru ca o astfel de poziție să fie justificată, o condiție esențială ar fi ca sectorul în cauză să nu fie deja la curent cu existența investigației și cu posibilitatea unor verificări inopinate. Numai în această situație comunicarea către terți a existenței unei cereri de imunitate ar putea să compromită, teoretic, capacitatea Comisiei de a‑și realiza investigația în mod eficient. Prin urmare, Deltafina susține că premisa fundamentală pentru retragerea imunității ar fi fost în mod necesar faptul că sectorul în cauză nu a avut cunoștință de investigația Comisiei.

82 Or, în opinia Deltafina, procesatorii italieni de tutun brut erau la curent cu existența investigației Comisiei, în urma verificărilor efectuate în octombrie 2001 de Comisie la Bruxelles și în Spania și a cererilor de informații adresate APTI și Unitab, la 15 ianuarie 2002, de Comisie. Numeroase alte elemente ar dovedi că sectorul era informat cu privire la investigație, cum ar fi o declarație a Dimon într‑un formular prezentat autorității de control al piețelor financiare americane, faptul că atât Dimon Italia, cât și Transcatab începuseră deja să își pregătească cererile de tratament favorabil înainte de divulgarea din 4 aprilie 2002 și împrejurarea că în cadrul unei reuniuni a APTI se discutase despre investigația Comisiei.

83 În plus, depunerea unei cereri de imunitate nu ar conduce în mod automat la verificări inopinate, acestea nefiind necesare în cazul în care solicitantul furnizează elemente de probă care permit Comisiei să constate o încălcare. Astfel, pentru constatarea unei încălcări sunt necesare verificări inopinate numai în ipoteza menționată la punctul 8 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002. Dimpotrivă, în cazurile menționate la punctul 8 litera (b) din această comunicare, verificările nu sunt indispensabile în măsura în care toate elementele de probă necesare au fost deja furnizate Comisiei de întreprinderea care a formulat cererea de imunitate. Or, în prezenta cauză, întrucât cererea de imunitate a Deltafina a îndeplinit, chiar în opinia Comisiei, condițiile de la punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, ar fi vorba despre un caz în care nu era necesară efectuarea de către Comisie a unor verificări inopinate.

84 În opinia Deltafina, în lumina tuturor acestor împrejurări, retragerea de către Comisie a imunității Deltafina ar fi, prin urmare, întemeiată pe o eroare vădită de fapt.

85 În cadrul celui de al doilea motiv, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere, întrucât Comisia a considerat că Deltafina a încălcat obligația de cooperare menționată la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, Deltafina invocă în esență trei serii de obiecțiuni.

86 În primul rând, Deltafina arată că, în mod contrar afirmațiilor Comisiei, și‑a respectat cu strictețe obligația de cooperare, astfel cum este menționată la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002. Deltafina susține că a avertizat Comisia în cadrul reuniunii din 14 martie 2002 cu privire la imposibilitatea de a nu divulga formularea cererii sale de imunitate. Această imposibilitate de a păstra secretul ar decurge din următoarele patru împrejurări: o procedură de control prealabil (due diligence) aflată în desfășurare pentru o operațiune financiară efectuată de Universal pe piața americană; o acțiune antitrust colectivă inițiată în Statele Unite împotriva Universal, a Dimon și a SCC; necesitatea de a informa cadrele medii ale Deltafina cu privire la formularea cererii de tratament favorabil pentru a se evita continuarea activităților cartelului; iminența reuniunii APTI, cu ocazia căreia, pentru prima dată după formularea cererii de tratament favorabil, Deltafina trebuia să se afle față în față cu ceilalți procesatori de tutun brut.

87 Întrucât piața în cauză se caracterizează printr‑o mărime foarte redusă, prin transparență și prin facilitatea contactelor personale între membrii înțelegerii, refuzul Deltafina de a participa la discuțiile curente în săptămânile care au urmat după formularea cererii de imunitate a acesteia ar fi dat naștere în mod inevitabil la suspiciuni din partea celorlalți membri ai înțelegerii. Riscul de a se putea deduce din acest comportament că a formulat o cerere de imunitate era cu atât mai mare ținând seama de contextul de fapt al cererii sale de imunitate și în special de verificările din Spania și de la Bruxelles din octombrie 2001, de formularea unei cereri colective de imunitate de către Dimon, Deltafina și Transacatab în ceea ce privește înțelegerile nelegale de pe piața spaniolă, de faptul că comportamentul Deltafina era tipic pentru autorul unei cereri de imunitate, de presiunile exercitate de concurenții acesteia, în special de Dimon și de SCC pentru a obține confirmarea faptului că Deltafina a formulat o cerere de imunitate. Deltafina susține că decizia atacată nu ține nicidecum seama de acest context de fapt.

88 În plus, Deltafina susține că obligația de a înceta imediat încălcarea este cea care a pus‑o într‑o situație imposibilă. Astfel, dacă Deltafina nu ar fi fost obligată să se retragă din înțelegere după formularea cererii de imunitate, nu ar fi fost obligată să comunice formularea acestei cereri în cadrul reuniunii APTI pentru a pune capăt unei situații devenite inacceptabile. Prin urmare, divulgarea cererii de imunitate ar fi consecința directă, în împrejurările cauzei, a obligației de a înceta încălcarea. Însăși Comisia ar recunoaște în mod deschis existența unei „tensiuni intrinseci” între obligațiile stabilite la punctul 11 literele (a) și (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 [considerentul (433) al deciziei atacate], dar nu ar acționa în consecință, astfel cum se impune. Deltafina ridică problema dacă punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 impune solicitantului să mintă pentru a beneficia în continuare de imunitatea condiționată.

89 De altfel, programele de clemență din Statele Unite și din numeroase state membre, printre care Regatul Unit, Germania și Franța, ar permite autorităților să îi autorizeze pe solicitanții de imunitate să continue să participe la înțelegere pentru a menține efectul de surpriză al verificărilor ulterioare. Această posibilitate ar fi fost introdusă în noua Comunicare privind cooperarea din 2006 [Comunicarea Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2006, C 298, p. 17, Ediție specială 08/vol. 5, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea din 2006”]. În plus, o obligație expresă de confidențialitate ar fi fost introdusă numai în Comunicarea privind cooperarea din 2006.

90 În al doilea rând, Deltafina susține că Comisia era perfect informată cu privire la faptul că, din motive de ordin practic, indicate cu ocazia reuniunii din 14 martie 2002, Deltafina a dezvăluit formularea unei cereri de imunitate înainte de perioada cuprinsă între 18 și 20 aprilie 2002, perioadă începând cu care Comisia a menționat că poate efectua verificări. Deltafina afirmă că împărtășise Comisiei preocuparea sa cu privire la imposibilitatea de a ascunde pentru mult timp formularea cererii sale de imunitate, atât la 28 februarie 2002, într‑o conversație telefonică între avocatul Universal și funcționarul Comisiei care se ocupa de dosar, cât și cu ocazia reuniunii din 14 martie 2002. În plus, cu ocazia audierii din 22 iunie 2004, acest funcționar ar fi confirmat că „a admis” că această dezvăluire trebuia să aibă loc și că „nu se putea nicidecum să se convină cu privire la confidențialitate”.

91 Nota reuniunii din 14 martie 2002 întocmită chiar de Comisie, precum și notițele avocatului Universal și ale avocaților Deltafina prezenți la reuniune ar demonstra că funcționarii Comisiei luaseră act de imposibilitatea Deltafina de a evita să divulge cererea sa de imunitate cu ocazia reuniunii APTI. Conținutul unei discuții telefonice din 22 martie 2002 între avocații Deltafina și funcționarul Comisiei care se ocupa de dosar ar confirma faptul că Comisia cunoștea perfect dezvăluirea iminentă de către Deltafina a cooperării acesteia.

92 În plus, din nota reuniunii din 14 martie 2002, întocmită de Comisie, ar reieși că funcționarul care se ocupa de dosar a declarat că, în cazul divulgării cererii de imunitate, „obligația Deltafina de a furniza Comisiei cât mai rapid posibil elemente de probă [ar fi] și mai presantă”. Or, Deltafina și‑a îndeplinit această obligație, astfel cum ar reieși din cuprinsul considerentelor (389)-(397) ale deciziei atacate. Prin urmare, ea și‑a respectat obligația de cooperare în măsura în care a furnizat informații suplimentare, astfel cum au solicitat serviciile Comisiei în cursul reuniunii din 14 martie 2002, acceptând așadar această sarcină mai dificilă în considerarea imposibilității de a păstra secretă cooperarea sa. În plus, conducătorii Deltafina au fost ascultați de Comisie îndelung la 29 mai 2002 și la 11 iulie 2002. În fapt, mare parte din probele reținute în decizia atacată ar proveni de la Deltafina. Astfel, Deltafina s‑ar fi conformat întru totul cererilor Comisiei din cadrul „celei de a doua cea mai bună opțiune” indicate de aceasta din urmă. Solicitând Deltafina furnizarea unor informații suplimentare, Comisia ar fi făcut posibil ca divulgarea cererii de imunitate să nu compromită investigația.

93 În opinia Deltafina, motivul pentru care nu a informat Comisia că a dezvăluit cererea sa de imunitate rezidă în împrejurarea că, în cadrul reuniunii din 14 martie 2002, a avertizat Comisia cu privire la imposibilitatea materială de a nu dezvălui această cerere cu ocazia reuniunii iminente a APTI. Astfel, în opinia Deltafina, funcționarii Comisiei care se ocupau de cauză erau perfect informați că Deltafina va face această comunicare cu ocazia reuniunii menționate.

94 În plus, cele două documente referitoare la reuniunea APTI din 4 aprilie 2002, pe baza cărora Dimon Italia a acuzat Deltafina că și‑a încălcat obligația de cooperare, făceau parte din dosarul Comisiei de mult timp, mai precis, după verificarea efectuată la Dimon Italia la 18 aprilie 2002, iar Comisia nu identificase în acestea niciodată nimic de reproșat.

95 În al treilea rând, Deltafina pretinde că interpretarea inițială eronată de către Comisie a comportamentului său ar fi influențat concluziile formulate în decizia atacată. Ea susține că, în addendum, Comisia s‑ar fi întemeiat pe premisa potrivit căreia Deltafina, Dimon Italia și Transcatab și‑au organizat împreună comportamentul pentru formularea cererilor de imunitate. Această constatare ar rezulta din cuprinsul punctelor 57 și 60 din addendum. În cuprinsul acestui din urmă punct, Comisia ar fi calificat în mod special comportamentul Deltafina drept „vădit fraudulos”. Totuși, dosarul ar arăta că Deltafina, Dimon Italia și Transcatab și‑au pregătit cererile de imunitate respective în mod autonom și fără nicio concertare în ceea ce privește ordinea în care vor fi formulate cererile. Astfel, comportamentul Deltafina ar fi fost conform Comunicării privind cooperarea din 2002.

96 Deși acuzațiile aduse Deltafina în addendum nu au fost preluate în decizia atacată, în aceasta se mai găsesc totuși reminiscențe, în special în cuprinsul considerentului (441), atunci când Comisia afirmă că Deltafina ar fi divulgat depunerea cererii „celor doi concurenți principali ai săi”, precum și în titlul care urmează după considerentul (420) al deciziei atacate („Declarațiile Deltafina în fața Dimon și a Transcatab la 4 aprilie 2002”).

97 În cadrul celui de al treilea motiv, Deltafina arată că decizia atacată ar fi afectată de o eroare vădită de apreciere, întrucât Comisia a considerat că divulgarea de către Deltafina a cererii sale de imunitate a compromis investigația. Astfel, în opinia Deltafina, în măsura în care nu putea dezvălui celorlalți membri ai înțelegerii nimic din ce nu cunoșteau deja, această divulgare nu putea compromite nicidecum investigația Comisiei, contrar susținerilor din cuprinsul considerentului (433) al deciziei atacate.

98 În ceea ce privește în mod special Dimon Italia și Transcatab, informarea acestora de către consilierul juridic al Universal cu privire la formularea cererii de imunitate de către Deltafina ar fi avut numai efectul de a accelera formularea cererilor acestora de tratament favorabil, pe care, în orice caz, le pregăteau. Cooperarea acestor două societăți nu ar fi compromis investigația. Dimpotrivă, ar fi redus efortul de investigație al Comisiei. În plus, din dosar ar rezulta că Comisia a convenit cu aceste două întreprinderi verificările efectuate.

99 În cuprinsul considerentului (443) al deciziei atacate, însăși Comisia ar recunoaște că „ar fi imposibil să se stabilească dacă s‑a adus atingere în mod real verificări[lor] [sale]”. În plus, împrejurarea, menționată în cuprinsul aceluiași considerent al deciziei atacate, că verificările efectuate în incintele Trestina nu au dat rezultate, nu ar fi o consecință a declarației președintelui Deltafina, ci ar rezulta mai curând din faptul că însăși Comisia, prin comportamentul său, avertizase în prealabil întregul sector italian cu privire la investigație. În plus, în cazul Romana Tabacchi, Comisia nu s‑ar plânge de faptul că investigația nu a dat rezultate.

100 Prin urmare, în temeiul tuturor acestor considerații, Deltafina solicită Tribunalului anularea deciziei atacate în măsura în care o obligă la plata unei amenzi.

101 Comisia solicită respingerea primelor trei motive ale Deltafina.

2. Aprecierea Tribunalului

102 Înainte de a examina diferitele argumente invocate de Deltafina, trebuie amintit contextul juridic din care acestea fac parte.

a) Cu privire la programul de clemență

103 În cadrul activității sale de investigare a încălcărilor articolului 81 CE, Comisia a instituit un program de clemență având ca obiect acordarea unui tratament favorabil întreprinderilor care cooperează cu ea la investigațiile privind înțelegeri secrete care afectează Uniunea.

104 Acest program de clemență, stabilit inițial prin Comunicarea privind cooperarea din 1996, a fost completat ulterior în Comunicarea privind cooperarea din 2002, aplicabilă în prezenta cauză, și apoi în Comunicarea privind cooperarea din 2006.

105 Din Comunicarea privind cooperarea din 2002 reiese că crearea unui program de clemență își găsește justificarea în faptul că este în interesul Uniunii să se acorde un tratament favorabil întreprinderilor care cooperează cu Comisia la investigațiile referitoare la înțelegerile secrete care privesc practicile care fac parte dintre cele mai grave încălcări ale articolului 81 CE, mai precis, cele care privesc în special fixarea prețurilor, atribuirea cotelor de producție sau de vânzări, împărțirea piețelor sau restricții la importuri sau la exporturi.

106 Astfel, Comisia consideră că interesul consumatorilor și al cetățenilor în a se asigura detectarea și pedepsirea înțelegerilor secrete depășește interesul cu privire la sancționarea pecuniară a acelor întreprinderi care permit Comisiei să descopere și să interzică asemenea practici (a se vedea punctul 4 din Comunicarea privind cooperarea din 2002, preluat la punctul 3 din Comunicarea privind cooperarea din 2006).

107 Programul de clemență urmărește astfel un obiectiv de instrucție, de represiune și de descurajare a practicilor care fac parte dintre cele mai grave încălcări ale articolului 81 CE. Programul este întemeiat pe un gen de acord încheiat între Comisie și întreprinderile care au participat la respectivele înțelegeri nelegale și care decid să coopereze cu Comisia.

108 Astfel, aceste întreprinderi oferă o cooperare activă și voluntară la investigație, facilitând sarcina Comisiei care constă în descoperirea și în sancționarea încălcărilor normelor de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF și UCB/Comisia, T‑101/05 și T‑111/05, Rep., p. II‑4949, punctul 90 și jurisprudența citată). În schimbul acestei cooperări, pot obține un tratament favorabil în ceea ce privește amenzile care le‑ar fi fost aplicate în caz contrar, sub rezerva îndeplinirii condițiilor prevăzute în Comunicarea privind cooperarea.

109 Programul de clemență, astfel cum este prevăzut în Comunicarea privind cooperarea din 2002, prevede posibilitatea Comisiei atât de a acorda o imunitate totală la amenzi primei întreprinderi care cooperează la investigație, cât și de a acorda reduceri ale amenzilor întreprinderilor care cooperează ulterior. În primul caz, întreprinderea în cauză va beneficia de o excepție absolută de la principiul răspunderii personale, în temeiul căruia, în cazul în care o întreprindere încalcă normele de concurență, răspunderea pentru această încălcare revine întreprinderii respective (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 24 septembrie 2009, Erste Group Bank și alții/Comisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P și C‑137/07 P, Rep., p. I‑8681, punctul 77). În celelalte cazuri, gradul de aplicare a acestei excepții va varia în funcție de ordinea cronologică a formulării cererii de cooperare și de calitatea cooperării furnizate.

110 În această privință, trebuie să se sublinieze că logica programului de clemență presupune ca numai unul dintre membrii unei înțelegeri să poată beneficia de imunitatea totală la amendă, dat fiind că efectul urmărit este acela de a crea un climat de incertitudine în cadrul înțelegerilor prin încurajarea de a dezvălui Comisiei existența acestora. Or, această incertitudine rezultă tocmai din faptul că participanții la înțelegere știu că numai unul dintre ei va putea beneficia de imunitatea totală prin denunțarea celorlalți participanți la încălcare, expunându‑i astfel riscului de a li se aplica amenzi.

111 Reiese din Comunicarea privind cooperarea din 2002 că, în cadrul programului de clemență prevăzut de această comunicare, preluat în esență în Comunicarea privind cooperarea din 2006, procedura de acordare a imunității totale la amenzi unei întreprinderi prezintă trei etape distincte.

112 Într‑o primă fază, întreprinderea care intenționează să coopereze cu Comisia trebuie să o abordeze și îi furnizeze elemente de probă în ceea ce privește o presupusă înțelegere care afectează concurența în Uniune. Aceste elemente de probă trebuie să fie de natură să permită Comisiei fie să adopte o decizie prin care se dispun verificări, în cazul prevăzut la punctul 8 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, fie să constate o încălcare a articolului 81 CE, în cazul prevăzut la punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.

113 În cea de a doua etapă, odată primită cererea de imunitate, Comisia evaluează elementele de probă furnizate în susținerea acestei cereri pentru a verifica dacă întreprinderea în cauză îndeplinește condițiile prevăzute, după caz, la punctul 8 litera (a) sau (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002. Dacă această întreprindere îndeplinește prima aceste condiții, Comisia îi acordă în scris imunitate condiționată la amenzi (punctele 15 și 16 din Comunicarea privind cooperarea din 2002).

114 Acordarea imunității condiționate implică, prin urmare, crearea unui statut procedural special, în cursul procedurii administrative, în favoarea întreprinderii care îndeplinește condițiile prevăzute la punctul 8 din Comunicarea privind cooperarea din 2002, care produce anumite efecte juridice. Această imunitate condiționată nu poate fi totuși nicidecum asimilată cu imunitatea la amenzi definitivă, care se acordă numai la finalul procedurii administrative.

115 Mai exact, acordarea imunității condiționate, pe de o parte, dovedește că întreprinderea în cauză a îndeplinit prima condițiile menționate la punctul 8 litera (a) sau (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, astfel încât Comisia nu va ține seama de alte cereri de imunitate la amenzi înainte de a dispune cu privire la cererea acesteia (punctul 18 din Comunicarea privind cooperarea din 2002), și, pe de altă parte, asigură întreprinderea respectivă că Comisia îi va acorda imunitatea la amenzi dacă la finalul procedurii administrative reține că această întreprindere a respectat condițiile prevăzute la punctul 11 literele (a)-(c) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.

116 În această privință, trebuie să se sublinieze că, în conformitate cu punctul 11 literele (a)-(c) din Comunicarea privind cooperarea din 2002:

„În afară de condițiile stabilite la punctul 8 [litera] (a) și la punctul 9 sau la punctul 8 [litera] (b) și la punctul 10, după caz, toate condițiile următoare trebuie îndeplinite în orice caz pentru a putea beneficia de imunitate la amendă:

(a) întreprinderea trebuie să coopereze cu Comisia pe deplin, permanent și cu rapiditate în cursul întregii proceduri administrative și să îi furnizeze toate elementele de probă referitoare la presupusa înțelegere care i‑ar parveni sau la care are acces. În special, trebuie să rămână la dispoziția Comisiei pentru a răspunde cu rapiditate oricărei cereri care poate contribui la stabilirea faptelor;

(b) întreprinderea își încetează participarea la presupusa activitate ilicită cel mai târziu la momentul în care furnizează elementele de probă menționate la punctul 8 [litera] (a) [sau] (b), după caz;

(c) întreprinderea nu a luat măsuri pentru a constrânge alte întreprinderi să ia parte la încălcare.”

117 În sfârșit, abia în cea de a treia etapă, la finalul procedurii administrative, atunci când adoptă decizia finală, Comisia acordă sau nu acordă, în această decizie, imunitatea la amenzi propriu‑zisă întreprinderii care beneficiază de imunitatea condiționată. Doar din acest moment, statutul procedural care rezultă din imunitatea condiționată încetează să își mai producă efectele. Imunitatea definitivă la amenzi nu se acordă însă decât dacă întreprinderea respectivă îndeplinește, în cursul întregii proceduri administrative și până la momentul deciziei finale, cele trei condiții cumulative prevăzute la punctul 11 literele (a)-(c) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 (punctul 19 din această comunicare).

118 Astfel, din sistemul prevăzut în Comunicarea privind cooperarea din 2002 reiese că, înainte de decizia finală, întreprinderea care solicită imunitatea nu beneficiază de imunitate la amenzi propriu‑zisă, ci numai de un statut procedural care este susceptibil să se transforme în imunitate la amenzi la finalul procedurii administrative dacă sunt îndeplinite condițiile necesare.

119 Or, în înscrisurile sale, precum și în ședință, Deltafina a menționat în repetate rânduri o pretinsă decizie a Comisiei de a‑i „retrage” imunitatea condiționată care i‑a fost acordată în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002.

120 În această privință, trebuie să se sublinieze că, în speță, la 19 februarie 2002, Deltafina a formulat cererea sa de imunitate sau de reducere a amenzii. În continuare, la 6 martie 2002, Comisia, întrucât a considerat că îndeplinea condițiile prevăzute la punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, i‑a acordat, printr‑o scrisoare, statutul procedural al imunității condiționate. În sfârșit, la finalul procedurii administrative, întrucât a considerat că Deltafina nu a respectat condiția prevăzută la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, Comisia a decis să nu îi acorde imunitatea definitivă.

121 Rezultă că decizia atacată nu a procedat nicidecum, astfel cum pretinde Deltafina, la o „retragere” a imunității condiționate, având în vedere că statutul procedural care corespunde acesteia din urmă a încetat să își producă efectele în momentul în care Comisia a adoptat decizia finală. Prin urmare, în această decizie, Comisia nu a retras imunitatea condiționată, ci a decis să nu acorde Deltafina imunitatea definitivă.

122 În măsura în care nu a avut loc o „retragere” a imunității condiționate, argumentele Deltafina trebuie interpretate în sensul că se referă la decizia Comisiei de a nu îi acorda imunitatea definitivă.

b) Cu privire la întinderea obligației de cooperare

123 Având în vedere că Deltafina invocă în principal nelegalitatea deciziei atacate întrucât Comisia a decis că nu îi acorde imunitatea definitivă în considerarea încălcării obligației de cooperare prevăzute la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, trebuie să se clarifice în prealabil întinderea acestei obligații.

124 Reiese chiar din termenii punctului 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 (a se vedea punctul 116 de mai sus), și în special din calificarea cooperării necesare drept „deplină, permanentă și rapidă”, că obligația de cooperare a întreprinderii care solicită imunitatea este o obligație foarte generală, cu limite care nu sunt definite cu precizie și a cărei întindere exactă nu poate fi înțeleasă decât în contextul din care face parte, mai precis, în cadrul programului de clemență.

125 Rezultă din considerațiile expuse la punctul 103 și următoarele de mai sus că acordarea imunității totale la amenzi constituie o excepție de la principiul răspunderii personale a întreprinderii pentru încălcarea normelor de concurență, care se justifică prin scopul de a favoriza descoperirea, instrucția și represiunea, precum și descurajarea practicilor care fac parte dintre cele mai grave restrângeri ale concurenței. În aceste condiții, este, așadar, logic să se pretindă că, în schimbul acordării imunității totale la amenzi pentru comportamentul ilicit pe care l‑a avut, întreprinderea care solicită imunitatea trebuie să coopereze la investigația Comisiei, conform Comunicării privind cooperarea din 2002, „pe deplin, permanent și cu rapiditate”.

126 Or, din calificarea cooperării drept „deplină” rezultă că colaborarea pe care solicitantul de imunitate trebuie să o furnizeze Comisiei pentru a beneficia de imunitate trebuie să fie totală, absolută și fără rezerve. Calificarea drept „permanentă” și „rapidă” presupune că această colaborare trebuie să dureze pe parcursul întregii proceduri administrative și că, în principiu, trebuie să fie imediată.

127 În plus, din jurisprudența constantă reiese că o reducere a amenzii acordată în temeiul Comunicării privind cooperarea nu poate fi justificată decât atunci când informațiile furnizate și, în general, comportamentul întreprinderii în cauză demonstrează o veritabilă cooperare din partea acesteia (a se vedea, în ceea ce privește Comunicarea privind cooperarea din 1996, Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 395, Hotărârea Curții din 29 iunie 2006, Comisia/SGL Carbon, C‑301/04 P, Rec., p. I‑5915, punctul 68, și Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia, punctul 109 de mai sus, punctul 281).

128 După cum rezultă din însăși noțiunea de cooperare, astfel cum este prevăzută în textul Comunicării privind cooperarea din 2002, într‑adevăr, doar atunci când comportamentul întreprinderii în cauză demonstrează un astfel de spirit de cooperare poate fi acordată o reducere pe baza comunicării respective (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește Comunicarea privind cooperarea din 1996, Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 127 de mai sus, punctul 396, și Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia, punctul 109 de mai sus, punctul 282).

129 Acest raționament se aplică a fortiori cooperării necesare pentru a justifica acordarea imunității totale la amenzi, în măsura în care imunitatea constituie un tratament și mai favorabil decât o simplă reducere a amenzii.

130 Rezultă din considerațiile precedente că noțiunea de cooperare „deplină, permanentă și rapidă” care justifică acordarea imunității totale la amenzi presupune o colaborare reală, totală și care se caracterizează printr‑un veritabil spirit de cooperare.

131 În această privință, trebuie amintit că Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că, atunci când o întreprindere furnizează Comisiei o prezentare a faptelor incompletă sau inexactă, comportamentul acesteia nu poate fi considerat reflectarea unui spirit de cooperare reală, în sensul jurisprudenței sale (a se vedea în acest sens Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 127 de mai sus, punctul 397; Hotărârea Comisia/SGL Carbon, punctul 127 de mai sus, punctul 69, și Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia, punctul 109 de mai sus, punctul 283).

132 De asemenea, o întreprindere care urmărește să i se acorde imunitate totală la amenzi pe baza cooperării sale la investigație nu poate omite să informeze Comisia cu privire la situația de fapt relevantă pe care o cunoaște și care este de natură să afecteze, fie și numai ipotetic, desfășurarea procedurii administrative și eficiența instrucției Comisiei. Astfel, o cooperare reală și totală presupune că, pe întreaga durată a procedurii administrative, întreprinderea în cauză informează Comisia în timp util cu privire la orice circumstanță pertinentă susceptibilă de a avea o influență negativă asupra desfășurării corespunzătoare a investigației, precum și asupra descoperirii și sancționării eficace a înțelegerii în cauză. Această obligație de informare este cu atât mai importantă atunci când o astfel de împrejurare vizează relațiile dintre această întreprindere și ceilalți membri ai înțelegerii și, cu atât mai mult, dacă apariția eventuală a circumstanței respective a făcut în prealabil obiectul unei discuții explicite între Comisie și această întreprindere în cadrul procedurii administrative.

133 Trebuie să se sublinieze de asemenea că aprecierea privind existența unui comportament care reflectă un spirit de cooperare reală conform cerințelor indicate la punctele 124-132 de mai sus și, în special, conform jurisprudenței menționate la punctele 127 și 128 de mai sus nu se poate realiza decât în funcție de circumstanțele existente la momentul în care a avut loc acest comportament. Astfel, ținând seama de caracterul „permanent” al cooperării necesare, care trebuie să dureze pe parcursul întregii proceduri, orice comportament contrar spiritului de cooperare reală este suficient în sine pentru a constitui o încălcare a obligației de cooperare. Astfel, împrejurări ulterioare acestui comportament nu pot justifica această încălcare.

134 Rezultă că, pentru a justifica acest comportament, nu poate fi invocată eventuala constatare ex post că comportamentul care încalcă obligația de cooperare nu a produs efecte negative.

135 Situația de fapt relevantă și argumentele invocate de Deltafina trebuie apreciate în lumina acestor considerații.

c) Cu privire la încălcarea de către Deltafina a obligației de cooperare

136 În cadrul primelor trei motive, Deltafina susține, în esență, că Comisia a săvârșit mai multe erori atunci când nu i‑a acordat imunitatea la amenzi la finalul procedurii administrative, în considerarea încălcării de către ea a obligației de cooperare prevăzute la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002.

137 În această privință, în primul rând, este cert că, la 4 aprilie 2002, cu ocazia unei reuniuni a APTI, președintele Deltafina a făcut o declarație spontană prin care a informat persoanele prezente că Deltafina a formulat la Comisie o cerere de imunitate în cadrul programului de clemență în ceea ce privește înțelegerile existente între procesatorii de pe piața tutunului din Italia și că, astfel, Deltafina începuse să coopereze cu Comisia. Această comunicare este descrisă în detaliu de însuși președintele Deltafina într‑o declarație scrisă, preluată literal în cuprinsul considerentului (426) al deciziei atacate. Din această declarație reiese că președintele Deltafina a afirmat că el singur a decis să facă comunicarea menționată cu ocazia reuniunii din 4 aprilie 2002.

138 Deltafina nu contestă circumstanța, menționată în special în cuprinsul considerentului (449) al deciziei atacate, potrivit căreia, deși s‑a întâlnit cu serviciile Comisiei în repetate rânduri după această divulgare, nu le‑a informat niciodată cu privire la declarația făcută de președintele său cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002. În acțiunea formulată, Deltafina confirmă chiar în mod expres această împrejurare.

139 Mi mult, este cert că Comisia nu a avut cunoștință de divulgarea făcută de președintele Deltafina decât în urma unei precizări a Dimon Italia, făcută cu ocazia audierii din 22 iunie 2004, mai precis, la mai mult de doi ani după această divulgare [a se vedea considerentele (410), (422), (423) și (449) ale deciziei atacate].

140 În al doilea rând, este de asemenea cert că, la 2 aprilie 2002, consilierul juridic extern al Universal, societate‑mamă a Deltafina, i‑a informat pe consilierii juridici externi ai SCC și ai Dimon, societăți‑mamă ale Transcatab și, respectiv, ale Dimon Italia, concurente ale Deltafina pe piața italiană, că Deltafina a formulat la Comisie o cerere de imunitate în ceea ce privește înțelegerile dintre procesatori pe piața tutunului din Italia. Această circumstanță, care nu este contestată de Deltafina, reiese din declarația făcută de consilierul juridic extern al Universal, preluată în cuprinsul considerentului (455) al deciziei atacate, și în special din ultima teză a acestei declarații, în care afirmă în mod expres că, „la 2 aprilie 2002, i‑a informat cu privire la aceasta pe consilierii juridici ai celorlalte părți”.

141 Deltafina nu neagă împrejurarea că, deși atât ea, cât și Universal s‑au întâlnit cu serviciile Comisiei în repetate rânduri după această comunicare, abia în luna februarie 2005, în urma trimiterii de către Comisie a addendumului, ea și Universal au informat‑o cu privire la comunicarea făcută de consilierul juridic extern al Universal la 2 aprilie 2002 [a se vedea considerentul (454) al deciziei atacate]. În acțiunea formulată, Deltafina chiar confirmă în mod expres această împrejurare.

142 Prin urmare, Comisia nu a avut cunoștință de comunicarea efectuată de consilierul juridic extern al Universal decât la aproximativ trei ani după această comunicare. Circumstanța că Comisia nu a fost informată cu rapiditate despre această comunicare este menționată în mod expres în cuprinsul considerentului (459) in fine al deciziei atacate.

143 Or, întrucât a formulat o cerere de imunitate la 19 februarie 2002 și întrucât, la 6 martie 2002, Comisia i‑a acordat statutul procedural al imunității condiționate, Deltafina avea obligația, pentru a i se acorda la finalul procedurii administrative imunitatea definitivă, să respecte întru totul obligațiile rezultate de la punctul 11 din Comunicarea privind cooperarea din 2002 și în special obligația de cooperare totală, permanentă și rapidă prevăzută la punctul 11 litera (a) din această comunicare.

144 Astfel cum s‑a amintit la punctele 127, 128 și 131 de mai sus, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că numai atunci când comportamentul întreprinderii care a solicitat să i se acorde tratamentul favorabil prevăzut de Comunicarea privind cooperarea din 2002 demonstrează un spirit de cooperare reală, acestei întreprinderi i se poate acorda un astfel de tratament favorabil. În plus, atunci când o întreprindere furnizează Comisiei o prezentare a faptelor incompletă sau inexactă, nu se poate considera că comportamentul său reflectă un spirit de cooperare reală în sensul acestei jurisprudențe.

145 În prezenta cauză, este cert că Deltafina a omis să informeze Comisia cu privire la circumstanțe relevante pentru investigație, mai precis, împrejurarea că președintele său a dezvăluit, cu ocazia reuniunii APTI din 4 aprilie 2002, că Deltafina a formulat cererea de imunitate și că la 2 aprilie 2002 consilierul juridic extern al societății sale mamă, Universal, făcuse același lucru față de societățile‑mamă ale unora dintre concurenții săi. Rezultă de asemenea că Comisia nu a avut cunoștință de aceste circumstanțe relevante pentru investigație timp de mai mult de doi ani.

146 În plus, reiese din decizia atacată și din dosar că cerința de a păstra secretă formularea cererii de imunitate pentru a nu avertiza concurenții și a nu compromite eficacitatea verificărilor făcuse obiectul unor discuții exprese între părți cu ocazia contactelor care au avut loc în cadrul programului de clemență și în special cu ocazia reuniunii din 14 martie 2002 [a se vedea punctele 8 și 47-49 de mai sus, precum și procesele‑verbale ale acestei reuniuni, menționate în cuprinsul considerentelor (413)-(415) ale deciziei atacate și depuse la dosar de Deltafina]. În special, reiese din aceste documente că Comisia a solicitat în mod expres Deltafina să păstreze secretă cererea de imunitate, având în vedere intenția sa de a efectua verificări. Astfel, Deltafina a fost atenționată că se consideră că o eventuală divulgare a cererii de imunitate este o circumstanță relevantă susceptibilă să aibă, cel puțin ipotetic, o influență asupra desfășurării corespunzătoare a investigației și asupra capacității Comisiei de a descoperi, de a investiga și de a sancționa în mod eficient înțelegerea în cauză.

147 De altfel, nu se poate nega că, la acel moment, o eventuală divulgare a cererii de imunitate era percepută atât de Deltafina, cât și de Comisie drept o circumstanță susceptibilă să determine, cel puțin potențial, efecte negative asupra investigației. Aceasta se confirmă, pe de o parte, prin împrejurarea că însăși Deltafina considera necesar să mențină cea mai strictă confidențialitate cu privire la cererea de imunitate (a se vedea punctul 50 in fine de mai sus), ceea ce arată că era conștientă de posibilele efecte negative ale dezvăluirii acestei informații, și, pe de altă parte, prin împrejurarea că ea însăși susține că, din cauza imposibilității de a păstra secretă cooperarea sa, a acceptat o sarcină mai difícilă (a se vedea punctele 92 de mai sus și 163 de mai jos), ceea ce arată că recunoștea că o dezvăluire a acestei informații era o problemă ce necesita găsirea unei soluții pentru a o remedia. Astfel, Deltafina nu poate susține că nu știa că se considera că menținerea confidențialității cererii de imunitate este un element important pentru succesul investigației.

148 În aceste împrejurări, trebuie să se constate că un comportament care demonstrează un spirit de cooperare reală ar fi impus ca Deltafina să informeze cu rapiditate Comisia despre divulgarea cererii sale de imunitate.

149 Or, întrucât a omis să informeze Comisia cu privire la divulgarea cererii de imunitate survenită la 2 și la 4 aprilie 2002, deși aceasta era susceptibilă, cel puțin ipotetic, să afecteze desfășurarea corespunzătoare a investigației, Deltafina nu poate susține că comportamentul său a demonstrat o cooperare reală din partea sa în sensul jurisprudenței menționate la punctele 127, 128 și 131 de mai sus și că, astfel, nu a încălcat obligația de cooperare rezultată de la punctul 11 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, care îi revenea în calitate de solicitant de imunitate.

150 Argumentele specifice invocate de Deltafina în cadrul primelor trei motive formulate nu pot repune în discuție această concluzie.

d) Cu privire la argumentele specifice invocate de Deltafina, întemeiate pe erori care afectează decizia atacată întrucât Comisia nu i‑a acordat imunitatea definitivă

Cu privire la argumentul întemeiat pe faptul că Comisia a acceptat ca Deltafina să divulge cererea sa de imunitate cu ocazia reuniunii APTI

151 Trebuie să se examineze mai întâi argumentul Deltafina, invocat în cadrul celui de al doilea motiv, potrivit căruia Comisia era la curent și acceptase ca Deltafina să dezvăluie, cu ocazia reuniunii iminente a APTI, că a formulat o cerere de imunitate. Astfel, în cererea introductivă, Deltafina susține că nu a informat Comisia despre această dezvăluire deoarece o avertizase în prealabil, cu ocazia reuniunii din 14 martie 2002, cu privire la imposibilitatea de a nu face dezvăluirea respectivă la reuniunea APTI. Astfel, serviciile Comisiei ar fi fost informate că Deltafina va face această dezvăluire cu prilejul acestei reuniuni.

– Cu privire la pretinsa informare prealabilă a Comisiei

152 În această privință, trebuie să se constate că nu reiese nici din decizia atacată, nici din înscrisurile depuse la dosar că Deltafina a informat în prealabil Comisia în mod expres și clar că, în cursul reuniunii iminente a APTI, unul dintre reprezentanții săi urma să facă o divulgare spontană a cererii sale de imunitate, precum cea făcută de președintele Deltafina la 4 aprilie 2002.

153 Astfel, nici procesul‑verbal al reuniunii din 14 martie 2002, întocmit de serviciile Comisiei, nici notele luate de unul dintre reprezentanții Universal cu ocazia acestei reuniuni nu menționează împrejurarea că, în cursul acesteia, Deltafina a prevenit Comisia în mod expres că va face această divulgare [a se vedea considerentele (413)-(415) ale deciziei atacate].

154 Desigur, cu ocazia acestei reuniuni, Deltafina a invocat patru motive, printre care și reuniunea iminentă a APTI, pentru care considera că îi era imposibil să păstreze pentru încă o lună secretul cu privire la cererea sa de imunitate. Totuși, din procesul‑verbal al acestei reuniuni, redactat de însuși reprezentantul Universal, reiese că Deltafina s‑a limitat să sublinieze dificultățile sale privind păstrarea secretă a cererii sale de imunitate în măsura în care un comportament diferit din partea sa cu ocazia reuniunii iminente a APTI față de cel pe care îl avusese cu ocazia reuniunilor precedente ar fi fost susceptibil să trezească bănuieli printre concurenții săi în ceea ce privește formularea unei cereri de imunitate [a se vedea în special considerentul (415) al deciziei atacate]. În schimb, Deltafina nu a menționat intenția de a face o divulgare spontană a cererii sale de imunitate.

155 Pe de altă parte, drept răspuns la o întrebare adresată de Tribunal în ședință, însăși Deltafina a recunoscut, în esență, că, în cadrul întâlnirii din 14 martie 2002 cu serviciile Comisiei, nu le‑a informat în mod expres că, la reuniunea iminentă a APTI, urma să divulge în mod spontan cererea sa de imunitate.

156 În plus, din niciun înscris depus la dosar nu reiese că, în altă împrejurare, Deltafina a avertizat Comisia în prealabil și în mod expres că va face o astfel de declarație spontană.

157 În special, nu poate fi primit argumentul Deltafina potrivit căruia informase Comisia cu privire la faptul că va divulga cererea sa de imunitate cu ocazia conversației telefonice din 22 martie 2002 dintre funcționarul care se ocupa de dosar și reprezentanții Deltafina, mai precis, cu aproximativ zece zile înainte de divulgarea din 4 aprilie 2002 (a se vedea punctele 10 și 91 de mai sus).

158 Astfel, din rezumatul conținutului acestei conversații telefonice, întocmit de unul dintre avocații Deltafina pentru uz intern, reiese că, în cursul acestei discuții, reprezentanții Deltafina ar fi „făcut aluzie” la faptul că reuniunea APTI va avea loc în curând și că, astfel, caracterul confidențial va înceta („tenuta confidenzialità era conseguentemente alla fine”). Or, trebuie să se constate că o astfel de „aluzie” nu constituie o informare prealabilă expresă și clară cu privire la faptul că președintele Deltafina va face o divulgare spontană a cererii de imunitate cu ocazia reuniunii iminente a APTI. Astfel, Deltafina nu poate deduce în mod valabil din faptul că funcționarul care se ocupa de dosar a răspuns la această „aluzie” că „aspectul a fost discutat suficient la Bruxelles și este clar” că Comisia acceptase ca Deltafina să divulge în mod spontan cererea de imunitate. Această apreciere este confirmată de altfel de un rezumat al conținutului aceleiași conversații telefonice întocmit de Comisie pentru uz intern, din care reiese doar că, în cursul acestei conversații, discuția cu privire la posibilitatea de a păstra secretă cererea de imunitate a privit, la fel ca la reuniunea din 14 martie 2002, riscul ca, în cadrul reuniunii iminente a APTI, ceilalți membri ai înțelegerii să își dea seama că Deltafina coopera cu Comisia.

159 În plus, în ședință, funcționarul care se ocupa de dosar, care participase atât la reuniunea din 14 martie 2002, cât și la conversația telefonică din 22 martie 2002, a afirmat că nu a înțeles niciodată că Deltafina avea inte