ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31.

Prezentele concluzii sunt structurate după cum urmează: întrucât întrebările adresate Curții fac referire atât la DCAA, cât și la Regulamentul general, vom aborda mai întâi relația dintre aceste două ansambluri de norme (A). Sub rezerva verificării de către instanța națională, cauza de față intră sub incidența sistemului cărții verzi, care este instituit prin Regulamentul general. Acest din urmă act nu a fost elaborat de o instituție a Uniunii Europene. Prin urmare, vom analiza deținerea de către Curte a competenței pentru interpretarea sa (B). Vom aprecia apoi care sunt cerințele care decurg din dreptul Uniunii în ceea ce privește drepturile procedurale ale copârâților (C).
4.

Articolul 13 din acest regulament prevede: „(1) Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. (2) Sub rezerva articolelor 14-17: (a) persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru.”
4.

Articolul 13 din acest regulament prevede: „(1) Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. (2) Sub rezerva articolelor 14-17: (a) persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru;”
17.

Recurentul susține că nici simpla trimitere, cuprinsă în decizia în litigiu, la articolul 4 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 211/2011, nici examinarea articolelor 119-144 TFUE, la care aceasta din urmă face trimitere, nu ar fi suficiente pentru a constitui o motivare clară și detaliată, necesară atunci când este invocat caracterul vădit al necompetenței Comisiei. Caracterul vădit al necompetenței Comisiei nu poate fi justificat prin context. Dimpotrivă, complexitatea ridicată a contextului în care tinde să se înscrie propunerea de ICE ar necesita ca instanța Uniunii să impună o motivare detaliată și specifică a deciziilor de refuz de înregistrare a propunerilor de ICE. Decizia în litigiu conține doar o parafrază a articolului 136 alineatul (1) TFUE, apoi o singură trimitere generică la articolele 119-144 TFUE. Or, Tribunalul ar fi neglijat total acest aspect al dezbaterii referitor la insuficiența motivării. În plus, acesta ar fi săvârșit o eroare de drept considerând că motivarea unui act depinde de natura și de contextul actului menționat, întrucât articolul 296 TFUE nu cuprinde nicio referire la un astfel de context. Recurentul contestă, în plus, existența pretinsei lipse de claritate și de precizie a propunerii ICE. În orice caz, contextul Uniunii economice și monetare este complex și nu ar fi fost disponibilă o jurisprudență pentru a ghida propunerile cetățenilor în acest domeniu la momentul depunerii propunerii de ICE. Sensul și interpretarea dispozițiilor referitoare la această uniune sunt divergente. Recurentul citează exemplul Fondului european de stabilitate financiară și al mecanismului european de stabilitate financiară, ambele întemeiate pe articolul 122 TFUE. O repetare pură și simplă a dispozițiilor nu este suficientă pentru a constitui o motivare suficientă în raport atât cu articolul 296 TFUE, cât și cu articolul 4 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 211/2011.
4.

Lipsa deducerii de către aceste întreprinderi are drept consecință faptul că achiziționarea de prestații parțiale (supuse TVA‑ului) care pot fi prestate și separat poate influența negativ formarea prețului în raport cu valoarea TVA‑ului nedeductibil. Astfel, angajarea unui detectiv particular de către o companie de asigurări are, spre exemplu, drept urmare costuri corespunzând valorii costurilor de personal, angajarea unui detectiv extern are drept urmare costuri corespunzând valorii costurilor de personal ale acestuia și TVA‑ului aferent. Prin urmare, în mod normal, se menține un interes economic ca aceste prestații să fie efectuate chiar de respectivele întreprinderi și să nu fie achiziționate, prin operațiuni supuse impozitării, de la altă întreprindere. Așadar, în sistemul de TVA actual, pentru instituirea unei scutiri de impozit fără deducere, întreprinderea prestatoare scutită este considerată un consumator final. Nici acesta nu datorează TVA, dar nici nu poate invoca deducerea, chiar dacă prestează servicii cu plată sau vinde bunuri.
47.

Dacă două întreprinderi se asociază într‑un grup în așa fel încât una dintre ele participă într‑o mai mare măsură la activitățile grupului, articolul 11 din Directiva TVA nu are efecte transfrontaliere în ceea ce privește serviciile prestate de către grup acestei întreprinderi. Scutirea prevăzută la articolul 132 alineatul (1) litera (f) din Directiva TVA ar avea în schimb un efect transfrontalier. Dispoziția care impune mai puține condiții pentru tipul grupului are drept urmare o scutire transfrontalieră, dar reglementarea care impune condiții mai stricte nu are un astfel de efect.
1.

„[…] the file being shared in the swarm is the treasure, the BitTorrent client is the ship, the .torrent file is the treasure map, The Pirate Bay provides treasure maps free of charge and the tracker is the wise old man that needs to be consulted to understand the treasure map” ( 2 ).
3.

Aspectele juridice care necesită rezolvare în această cauză au o particularitate în plus. Pe baza puterii de apreciere acordate statelor membre în temeiul articolului 3 alineatul (3) a doua teză din Directiva privind transferul de întreprinderi, dreptul suedez obligă cesionarii, precum cea de a doua pârâtă, să respecte convențiile colective la care sunt parte cedenții doar timp de un an de la data transferului (denumit în continuare „termenul de un an opțional”). Până când BSA, JAH, JH și BL au primit preavizul de concediere de la cea de a doua pârâtă, această perioadă a expirat. Cu toate acestea, din dosarul cauzei rezultă că negocierea convenției colective care a guvernat ulterior relațiile dintre cei patru lucrători și cea de a doua pârâtă a avut loc la data transferului sau înainte de data transferului și cuprindea dispoziții identice cu privire la rolul pe care îl are vechimea în muncă la calculul termenelor de preaviz de concediere ( 3 ). În aceste împrejurări, activarea, în temeiul dreptului suedez, a termenului de un an opțional prevăzută la articolul 3 alineatul (3) din Directiva privind transferul de întreprinderi are vreo importanță pentru interpretarea care urmează a fi dată articolului 3 alineatul (1)?
75.

După cum am arătat deja, Tribunalul a făcut uz de posibilitatea sa de a nu analiza celelalte motive de anulare în cazul admiterii unuia dintre ele [în prezenta cauză, cel referitor la articolul 7 alineatul (1) litera (b)], astfel încât nu l‑a analizat nici pe cel referitor la încălcarea prevăzută la litera (c). Și, desigur, Curtea a recunoscut suprapunerea parțială a domeniilor de aplicare respective, subliniind diferența dintre cele două litere, care constă în faptul că prima se referă la toate situațiile în care un semn nu este apt să distingă produsele sau serviciile unei întreprinderi de cele ale altora ( 61 ), ceea ce ar putea susține poziția adoptată în hotărârea atacată de a nu analiza motivul menționat la litera (c).
16.

În plus, TV2 A/S nu invocă o denaturare vădită a faptelor de către Tribunal. De altfel, în acest caz, ar mai reveni TV2 A/S sarcina de a demonstra că, în cazul în care Tribunalul nu ar fi denaturat faptele (quod non), soluția litigiului ar fi fost diferită, ceea ce TV2 A/S nu a demonstrat.
54.

Pentru a da un alt exemplu de același tip, evocăm decizia Comisiei „Serviciile bancare universale” ( 25 ). La punctul 23 din această decizie, Comisia observă următoarele: „contribuțiile care vor fi plătite de către bănci (respectiv de întreprinderi private) către banca POCA drept probă a responsabilității lor sociale sunt voluntare. În practică, nu toate băncile contribuie. Fondurile strânse revin pur și simplu statului, care nu are nicio putere de apreciere în ceea ce privește atribuirea lor (cu alte cuvinte aceste contribuții nu sunt controlate de stat). Contribuțiile sunt transferate integral băncii POCA. Prin urmare, ele nu constituie resurse de stat (chiar dacă revin statului înainte de a fi plătite beneficiarului final) și nu reprezintă un ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE” („The contributions which will be paid by the banks [i.e. by private undertakings] to the POCA bank as evidence of their social responsibility are voluntary. In practice, not all banks are contributing. The funds collected pass simply through the hands of the State who has no discretion for their allocation [i.e. those contributions are not controlled by the State]. They are transferred integrally to the POCA bank. They therefore do not constitute State resources [even if they pass through the hands of the State en route to the ultimate beneficiary] and are not an aid under [Article 107(1) TFEU]” (sublinierea noastră).
41.

Or, Curtea a recunoscut autorității contractante o marjă de apreciere mai mare în acest scop. Astfel cum a stabilit Curtea în Hotărârea ATI EAC e Viaggi di Maio și alții ( 18 ) și cum a reiterat în Hotărârile Lianakis și alții ( 19 ), Evropaïki Dynamiki/EMSA ( 20 ), precum și TNS Dimarso ( 21 ), pot fi introduși factori de ponderare a subcriteriilor în cadrul criteriilor de atribuire după expirarea termenului de prezentare a ofertelor, sub rezerva îndeplinirii a trei condiții. În primul rând, această determinare ex post nu poate să modifice criteriile de atribuire a contractului definite în caietul de sarcini sau în anunțul de participare. În al doilea rând, aceasta nu poate conține elemente care, dacă ar fi fost cunoscute la momentul pregătirii ofertelor, ar fi putut influența această pregătire. În al treilea rând, aceasta nu poate să fi fost adoptată pe baza unor elemente susceptibile să aibă un efect discriminatoriu față de unul dintre ofertanți.
28.

Europa Way și Persidera au formulat o acțiune în anulare a primei proceduri de cerere de ofertă la Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio ( 21 ) (denumit în continuare „TAR”), fără a avea însă câștig de cauză ( 22 ). Litigiul se află în prezent pe rolul Consiglio di Stato ( 23 ), care este instanța de trimitere, la care Europa Way și Persidera au declarat apel.
2.

Landgericht Saarbrücken (Tribunalul Regional Saarbrücken, Germania) solicită Curții pronunțarea unei hotărâri cu privire la legalitatea anumitor acte ale Uniunii care mențin organizația cunoscută sub denumirea „Liberation Tigers of Tamil Eelam” (denumită în continuare „LTTE”) pe lista persoanelor, grupurilor și entităților cărora li se aplică Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 al Consiliului din 27 decembrie 2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului ( 2 ). Trimiterea a fost formulată în cadrul unei proceduri penale împotriva domnului K. P. (denumit în continuare „inculpatul”). În cursul procedurii în fața Curții, domnul K. P. a ridicat o problemă suplimentară, referitoare la caracterul adecvat al raționamentului care a stat la baza deciziei inițiale a Consiliului prin care LTTE a fost înscrisă pe lista organizațiilor interzise și la aspectul dacă aceasta are vreo consecință asupra legalității actelor ulterioare ale Uniunii identificate de instanța de trimitere în decizia sa.
75.

Rezultă că dreptul național nu poate exclude la modul general dreptul tuturor organizațiilor de protecție a mediului care decurge din articolul 9 alineatul (3) sub pretextul introducerii în dreptul lor național a unor „criterii” pentru exercitarea acestor drepturi ( 68 ). În cauza Trianel ( 69 ), am sugerat că, la fel ca și un Ferrari cu ușile încuiate, un sistem de protecție are o utilitate practică redusă dacă este cu totul inaccesibil pentru anumite categorii de acțiuni.
25.

Mai exact, Curtea a constatat că directiva se aplică pompierilor profesioniști ( 19 ). În ceea ce privește extinderea sa la alte categorii de pompieri, am dori să formulăm observația că niciun element din decizia de trimitere nu sugerează că pompierii din categoria în care se încadrează domnul Matzak nu exercită o activitate reală și efectivă și că nu se află „sub îndrumarea unei alte persoane” sub forma unui serviciu de pompieri ( 20 ). Pentru ca acesta din urmă să funcționeze în mod eficient, toți membrii echipei de pompieri (indiferent dacă sunt pompieri profesioniști, pompieri din cadrul serviciului de permanență sau pompieri voluntari) trebuie în mod clar să lucreze sub îndrumare și trebuie să respecte ordinele care sunt date, inclusiv prin punerea personală la dispoziție în vederea prestării de servicii active prin rotație. În ceea ce privește întrebarea dacă sumele pe care le primește domnul Matzak în schimbul serviciilor sale constituie „remunerație” în sensul criteriului stabilit la punctul 24 de mai sus, cu excepția susținerilor (relativ lipsite de precizie) ale guvernului belgian, Curții i s‑au pus la dispoziție puține informații cu privire la măsurile exacte care reglementează situația din acest stat membru și, prin urmare, nu putem formula alte observații în această privință. Aspectul respectiv va trebui să fie stabilit de instanța națională, aplicând criteriul pe care tocmai l‑am menționat. Întrucât noțiunea „lucrător” este o noțiune de drept al Uniunii, desemnarea exactă a statutului persoanei care prestează servicii și calificarea sumelor pe care le primește în schimbul acestor servicii în temeiul dreptului național nu pot fi, prin definiție, determinante.
50.

ECHA răspunde că definiția noțiunii „intermediar” trebuie să fie interpretată în sens strict deoarece aceasta constituie punctul de plecare al exceptării acestor substanțe de la aplicarea anumitor dispoziții din Regulamentul REACH. Pentru ca o substanță să se califice drept intermediar în sensul articolului 3 punctul 15, principalul scop al transformării acestei substanțe trebuie să fie acela de a contribui la structura unei alte substanțe a cărei producere se urmărește. În plus, intermediarii sunt supuși unor cerințe de înregistrare mai puțin stricte atunci când sunt utilizați în condiții strict controlate la un „loc de producere”, astfel cum acesta este definit la articolul 3 punctul 16. Prin urmare, atunci când o substanță este folosită pentru o anumită utilizare finală, în locul în care această utilizare finală se presupune că are loc (de exemplu utilizarea acrilamidei în etanșeizare), această utilizare nu este intermediară. În plus, Tribunalul a utilizat doar Orientările ECHA privind intermediarii pentru a‑și susține concluziile.
22.

În anii anteriori anului 2010 au fost declarate la autoritățile vamale germane diferite mărfuri în vederea plasării lor sub regimul tranzitului comunitar extern conform articolului 91 și următoarelor din Codul vamal comunitar ( 8 ). Acest regim permite ca mărfurile să fie transportate între două locuri aflate pe teritoriul vamal al Uniunii fără ca mărfurile să fie supuse unor taxe la import. Respectivul regim este însă condiționat de prezentarea în vamă a mărfurilor în cauză la locul de destinație, pentru ca autoritățile vamale să poată controla ajungerea mărfurilor la locul de destinație ( 9 ). În cazul în care nu se întâmplă acest lucru, mărfurile sunt considerate ca fiind importate în Uniune, astfel încât ia naștere o datorie vamală la import. Dacă nu se cunoaște locul și momentul în care mărfurile în cauză au fost sustrase de la controlul vamal, momentul plasării mărfurilor sub regimul tranzitului comunitar extern va fi considerat ca fiind momentul nașterii datoriei vamale. Acest lucru înseamnă că autoritățile statului membru în care mărfurile au fost plasate sub regimul tranzitului comunitar extern trebuie să colecteze datoria vamală și să pună resursele proprii în cauză la dispoziția Comisiei.
1.

Prin recursurile formulate, The Tea Board solicită Curții anularea în parte a Hotărârilor Tribunalului Uniunii Europene din 2 octombrie 2015, The Tea Board/OAPI – Delta Lingerie (Darjeeling) (T‑624/13, EU:T:2015:743), din 2 octombrie 2015, The Tea Board/OAPI – Delta Lingerie (Darjeeling collection de lingerie) (T‑625/13, nepublicată, EU:T:2015:742), din 2 octombrie 2015, The Tea Board/OAPI – Delta Lingerie (DARJEELING collection de lingerie) (T‑626/13, nepublicată, EU:T:2015:741) și din 2 octombrie 2015, The Tea Board/OAPI – Delta Lingerie (Darjeeling) (T‑627/13, nepublicată, EU:T:2015:740) (denumite în continuare, împreună, „hotărârile atacate”), prin care Tribunalul a respins în parte acțiunile în anulare formulate de The Tea Board împotriva Deciziilor Camerei a doua de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 11 și din 17 septembrie 2013 (R 1387/2012-2, R 1501/2012-2, R 1502/2012-2 și R 1504/2012-2, denumite în continuare „deciziile în litigiu”), privind proceduri de opoziție între The Tea Board și Delta Lingerie. Aceste hotărâri fac de asemenea obiectul a patru recursuri incidente formulate de Delta Lingerie.
5.

Articolul 148 literele (a), (c) și (d) din Directiva TVA prevede: „Statele membre scutesc următoarele operațiuni: (a) livrarea de bunuri pentru alimentarea și aprovizionarea navelor utilizate pentru navigația în largul mării și pentru transportul de călători cu plată sau utilizate pentru activități comerciale, industriale sau de pescuit sau pentru salvare ori asistență pe mare sau pentru pescuitul de coastă, exceptând, în cazul navelor utilizate pentru pescuitul de coastă, proviziile de la bordul navelor; […] (c) livrarea, modificarea, repararea, întreținerea, navlosirea și închirierea navelor prevăzute la litera (a) și livrarea, închirierea, repararea și întreținerea echipamentelor, inclusiv echipamente de pescuit, încorporate sau utilizate pe navele respective; (d) prestarea de servicii altele decât cele prevăzute la litera (c), pentru satisfacerea nevoilor directe ale navelor prevăzute la litera (a) sau a încărcăturilor lor;
34.

În plus, trebuie subliniat că articolul 11 alineatul (1) litera (a) din Directiva 90/434 permite statelor membre să nu aplice dispozițiile Directivei 90/434 cu o singură condiție, și anume dacă operațiunea care intră sub incidența acestei directive „are ca obiectiv principal sau ca unul din obiectivele principale frauda și evaziunea fiscală” ( 17 ). Precum Comisia, considerăm că din continuarea alineatului (1) litera (a) al articolului menționat reiese clar că, dacă faptul că operațiunea în cauză nu este îndeplinită din motive economice valabile poate constitui o prezumție că această operațiune are ca obiectiv principal sau ca unul din obiectivele principale frauda și evaziunea fiscală, lipsa unor motive economice valabile nu constituie o justificare independentă și suplimentară pentru neaplicarea dispozițiilor Directivei 90/434 ( 18 ).
5.

Potrivit articolului 47 din cartă, intitulat „Dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil”: „Orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite de prezentul articol. Orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege. Orice persoană are posibilitatea de a fi consiliată, apărată și reprezentată. [...]”
9.

Articolul 4a din decizia‑cadru are următorul cuprins: „(1) Autoritatea judiciară de executare poate refuza, de asemenea, executarea mandatului european de arestare emis în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri privative de libertate, în cazul în care persoana nu a fost prezentă în persoană la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, cu excepția cazului în care mandatul european de arestare precizează că persoana, în conformitate cu alte cerințe procedurale definite în legislația națională a statului membru emitent: (a) în timp util (i) fie a fost citată personal și, prin urmare, informată cu privire la data și locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, fie a primit efectiv, prin alte mijloace, o informare oficială cu privire la data și locul stabilite pentru respectivul proces, în așa fel încât s‑a stabilit fără echivoc faptul că persoana în cauză a avut cunoștință de procesul stabilit; și (ii) a fost informată că poate fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces; sau (b) având cunoștință de procesul stabilit, a mandatat un avocat care a fost numit fie de către persoana în cauză, fie de către stat pentru a o apăra la proces și a fost într‑adevăr apărată de avocatul respectiv la proces; sau (c) după ce i s‑a înmânat decizia și a fost informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, în cadrul căreia persoana are dreptul de a fi prezentă și care permite ca situația de fapt a cauzei, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și care poate conduce la desființarea deciziei inițiale: (i) a indicat în mod expres că nu contestă decizia; sau (ii) nu a solicitat rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac în intervalul de timp corespunzător; sau (d) nu i s‑a înmânat personal decizia, însă: (i) i se va înmâna decizia personal și fără întârziere după predare și va fi informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, la care are dreptul de a fi prezentă și care permite ca situația de fapt a cauzei, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și care poate conduce la desființarea deciziei inițiale; și (ii) va fi informată cu privire la intervalul de timp în care trebuie să solicite rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac, astfel cum se menționează în mandatul de arestare european relevant. […]”
31.

În cazul de față, livrarea de combustibil către constructorul navei a fost tratată de furnizor ca impozabilă. Acest fapt a fost conform cu dreptul Uniunii, astfel cum rezultă din comparația articolului 14 alineatul (1) litera (c) cu articolul 15 alineatul (1) litera (j) din Directiva 2003/96. Apoi, livrarea de combustibil în scopul utilizării pentru fabricarea și testarea navelor nu se circumscrie utilizării combustibilului pentru navigația comercială în apele comunitare, prevăzută la articolul 14 litera (c) din Directiva 2003/96. În plus, livrarea de combustibil în scopul utilizării pentru fabricarea și testarea navelor poate fi scutită de impozitare de statele membre potrivit articolului 15 alineatul (1) litera (j) din Directiva 2003/96, însă nu este o obligație. Lituania nu a utilizat această posibilitate de scutire de impozitare.