CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

PAOLO MENGOZZI

prezentate la 23 mai 2007 ( 1 )

Cauza C–341/05

Laval un Partneri Ltd

împotriva

Svenska Byggnadsarbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan

și

Svenska Elektrikerförbundet.

Cuprins

I — Introducere II — Cadrul juridic A — Dreptul comunitar B — Dreptul naţional 1. Dreptul naţional privind detașarea lucrătorilor 2. Convenţiile colective în Suedia 3. Dreptul naţional privind acţiunea colectivă III — Acţiunea principală și întrebările preliminare IV — Procedura în faţa Curţii V — Analiza juridică A — Observaţii introductive 1. Cu privire la aplicabilitatea dreptului comunitar 2. Cu privire la admisibilitatea cererii de pronunţare a unei hotărâri preliminare B — Cu privire la întrebările preliminare 1. Observaţii generale 2. Cu privire la interpretarea Directivei 96/71 și aplicarea acesteia în Suedia 3. Concluzie intermediară 4. Cu privire la articolul 49 CE a) Observații generale b) Cu privire la existența unei restricții privind libera prestare a serviciilor c) Cu privire la justificările eventuale ale restricției i) Cu privire la proporționalitatea acțiunilor colective în măsura în care acestea urmăresc impunerea salariului stabilit conform Convenției colective a Byggnadsarbetareförbundet ii) Cu privire la proporționalitatea acțiunilor colective în măsura în care acestea urmăresc să impună toate condițiile prevăzute de Convenția colectivă a Byggnadsarbetareförbundet VI — Concluzie

„Libera prestare a serviciilor — Directiva 96/71/CE — Detașarea lucrătorilor din domeniul construcțiilor — Legislație națională care stabilește condițiile de muncă și de încadrare în muncă privind aspectele prevăzute la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf literele (a)-(g), cu excepția salariului minim — Convenție colectivă din domeniul construcțiilor ale cărei clauze stabilesc condiții mai favorabile sau privesc alte aspecte — Posibilitatea organizațiilor sindicale de a încerca să constrângă prin acțiuni colective întreprinderile stabilite în alte state membre să negocieze de la caz la caz pentru a stabili salariul care trebuie plătit lucrătorilor și să semneze Convenția colectivă din domeniul construcțiilor”

I — Introducere

1. Prin intermediul celor două întrebări preliminare, Arbetsdomstolen (Suedia) solicită, în esenţă, Curţii să stabilească dacă, în situaţia în care într-un stat membru nu există un sistem de declarare cu aplicare generală a convenţiilor colective, articolul 12 CE, articolul 49 CE și Directiva 96/71/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii ( 2 ) trebuie să fie interpretate în sensul că se opun declanșării de către organizaţiile sindicale a lucrătorilor dintr-un stat membru, în conformitate cu dreptul intern al acestui stat, a acţiunilor colective care urmăresc să constrângă un prestator de servicii dintr-un alt stat membru să subscrie la o convenţie colectivă în favoarea lucrătorilor detașaţi temporar de către acest prestator pe teritoriul primului stat membru, inclusiv atunci când acesta este deja parte la o convenţie colectivă încheiată în statul membru de stabilire.

2. Prezenta cauză ridică numeroase probleme juridice, a căror soluţionare nu este deloc simplă, cele mai complexe dintre acestea fiind caracterizate de necesitatea de conciliere a unor interese divergente.

3. Astfel, soluţia la prezenta cauză impune compararea exercitării de către organizațiile sindicale ale lucrătorilor a dreptului de a recurge la acţiunea colectivă pentru apărarea intereselor lucrătorilor – drept care, astfel cum propunem în prezentele concluzii, ar trebui să fie considerat ca aparţinând principiilor generale ale dreptului comunitar – cu exercitarea de către o întreprindere stabilită în Comunitate a liberei prestări a serviciilor, libertate fundamentală din Tratatul CE.

4. Această soluţie impune de asemenea să fie conciliate protecţia lucrătorilor detașaţi temporar pe teritoriul unui stat membru în cadrul unei prestări de servicii transfrontaliere, lupta împotriva dumpingului social și păstrarea principiului egalităţii de tratament între întreprinderile naţionale dintr-un stat membru și prestatorii de servicii din celelalte state membre.

5. În opinia noastră, soluţia presupune de asemenea examinarea în detaliu a corelării dintre dispoziţiile Directivei 96/71 și cele ale articolului 49 CE, având în vedere modelul special al raporturilor colective de muncă în vigoare în Suedia, model care, potrivit analizei desfășurate în prezentele concluzii, nu ar trebui să fie afectat de aplicarea dreptului comunitar, dar care trebuie totuși să asigure faptul că acţiunile colective pe care le autorizează respectă, în special, principiul proporţionalităţii.

6. În sfârșit, prezenta cauză ar putea oferi Curţii ocazia de a clarifica propria jurisprudenţă privind efectul direct orizontal al articolului 49 CE, efect pe care îi propunem Curții să îl recunoască în prezentele concluzii.

II — Cadrul juridic

A — Dreptul comunitar

7. Potrivit articolului 12 CE, în domeniul de aplicare al tratatului și fără a aduce atingere dispoziţiilor speciale pe care le prevede, se interzice orice discriminare exercitată pe considerente de cetăţenie sau de naționalitate.

8. Articolul 49 primul paragraf CE prevede că sunt interzise restricţiile privind libera prestare a serviciilor în cadrul Comunităţii cu privire la resortisanţii statelor membre stabiliţi într-un alt stat al Comunităţii decât cel al beneficiarului serviciilor.

9. Articolul 50 primul paragraf CE consideră servicii prestaţiile furnizate în mod obișnuit în schimbul unei remuneraţii, în măsura în care nu sunt reglementate de dispoziţiile privind, printre altele, libera circulaţie a capitalurilor și a persoanelor. În temeiul ultimului paragraf al prezentei dispoziţii, prestatorul poate, în vederea executării prestației, să își desfășoare temporar activitatea în țara în care prestează serviciul, în aceleași condiţii care sunt impuse de această țară propriilor resortisanţi.

10. Potrivit articolului 55 CE, dispoziţiile articolelor 45 CE-48 CE sunt aplicabile capitolului privind libera prestare a serviciilor. Se aplică astfel acestui capitol atât dispoziţiile articolului 46 CE, care conferă statelor membre dreptul de a aplica actele cu putere de lege și actele administrative care prevăd un regim special pentru resortisanţii străini din motive de ordine publică, siguranţă publică și sănătate publică, cât și dispoziţiile articolului 47 alineatul (2) CE, care permit astfel Consiliului, hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 CE, să adopte, printre altele, directive care au în vedere coordonarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre în materie de prestare de servicii.

11. Astfel, în baza articolului 57 alineatul (2) din Tratatul CE [devenit, după modificare, articolul 47 alineatul (2) CE] și a articolului 66 din Tratatul CE (devenit articolul 55 CE), Consiliul și Parlamentul European au adoptat, la 16 decembrie 1996, Directiva 96/71.

12. Constatând, în considerentul (3), că piaţa internă asigură un mediu dinamic prestării de servicii pe plan transnaţional, în care întreprinderile pot detașa temporar salariaţi pe teritoriul unui stat membru, altul decât statul în care sunt angajaţi în mod obișnuit, Directiva 96/71 are în vedere, astfel cum se subliniază în considerentul (5), să concilieze promovarea liberei prestări a serviciilor la nivel transnaţional cu necesitatea unei „concurenţe loiale” și a unor „măsuri care să garanteze respectarea drepturilor lucrătorilor”.

13. Astfel cum amintesc considerentele (8) și (10) ale Directivei 96/71, dispoziţiile Convenţiei de la Roma din 19 iunie 1980 privind legea aplicabilă obligaţiilor contractuale ( 3 ) prevăd că, în absenţa libertăţii de alegere, contractul de muncă este reglementat de legea ţării în care lucrătorul, executând contractul, își desfășoară în mod obișnuit activitatea, chiar dacă este detașat temporar într-o altă țară, sau de legea ţării în care se află unitatea care a angajat lucrătorul, fără a aduce totuși atingere posibilităţii, în anumite condiţii, de a aplica, în paralel cu legea declarată aplicabilă contractului, dispoziţiile imperative ale unei alte legi, în special cea a statului membru pe teritoriul căruia lucrătorul este detașat temporar.

14. În această privinţă, conform considerentelor (6) și (13), Directiva 96/71 are ca obiect coordonarea legislațiilor statelor membre care se aplică prestării de servicii la nivel transnaţional, prevăzând condiţiile de lucru și de angajare aplicabile raporturilor de muncă avute în vedere, care includ în special un „nucleu” de norme imperative de protecţie minimă care trebuie respectate în statul gazdă de angajatorii care detașează lucrători în vederea executării unor lucrări cu caracter temporar pe teritoriul statului membru în care sunt prestate serviciile.

15. Articolul 1 din Directiva 96/71 prevede: „(1) Prezenta directivă se aplică întreprinderilor înfiinţate într-un stat membru care, în cadrul prestării de servicii transnaţionale, detașează lucrători, conform alineatului (3), pe teritoriul unui [alt] stat membru. […] (3) Prezenta directivă se aplică în măsura în care întreprinderile menţionate la alineatul (1) iau una dintre următoarele măsuri cu caracter transnaţional: (a) detașarea unui lucrător, în numele întreprinderii sau sub coordonarea acesteia, pe teritoriul unui stat membru, în cadrul unui contract încheiat între întreprinderea care face detașările și destinatarul prestării de servicii care își desfășoară activitatea în statul membru respectiv, dacă există un raport de muncă între întreprinderea care face detașarea și lucrător pe perioada detașării sau (b) detașarea unui lucrător pe teritoriul unui stat membru la o unitate sau întreprindere care aparţine grupului, dacă există un raport de muncă între întreprinderea care face detașarea și lucrător pe perioada detașării sau (c) detașarea, în calitate de întreprindere cu încadrare în muncă temporară sau întreprindere care a pus la dispoziție un lucrător, a unui lucrător la o întreprindere utilizatoare înființată sau care își desfășoară activitatea pe teritoriul unui stat membru, dacă există un raport de muncă între întreprinderea cu încadrare în muncă temporară sau întreprinderea care a pus la dispoziție lucrătorul și lucrător pe perioada detașării. […]”

16. Articolul 3 din Directiva 96/71 privind condiţiile de muncă și de încadrare în muncă are următorul cuprins: „(1) Statele membre asigură că, indiferent de legea aplicabilă raporturilor de muncă, întreprinderile menţionate la articolul 1 alineatul (1) garantează lucrătorilor detașați pe teritoriul lor condiții de muncă și de încadrare în muncă cu privire la următoarele aspecte stabilite în statul membru pe teritoriul căruia sunt executate lucrările: — prin acte cu putere de lege și acte administrative și/sau — prin convenții colective sau sentințe arbitrale de generală aplicare în sensul alineatului (8), în măsura în care acestea se referă la activitățile menționate în anexă: (a) perioadele maxime de lucru și perioadele minime de odihnă; (b) durata minimă a concediilor anuale plătite; (c) salariul minim, inclusiv plata orelor suplimentare; prezenta literă nu se aplică sistemelor complementare de pensii; (d) condițiile de punere la dispoziție a lucrătorilor, în special de către întreprinderile cu încadrare în muncă temporară; (e) (e) securitatea, sănătatea și igiena la locul de muncă; (f) măsurile de protecție aplicabile condițiilor de muncă și de încadrare în muncă a femeilor însărcinate sau care au născut de curând, a copiilor și a tinerilor; (g) egalitatea de tratament între bărbați și femei, precum și alte dispoziții în materie de nediscriminare. În sensul prezentei directive, noțiunea de salariu minim, menționată la alineatul (1) litera (c), este definită de legislația și de practica națională a statului membru pe teritoriul căruia este detașat lucrătorul. […] (7) Alineatele (1)-(6) nu aduc atingere aplicării unor condiții de muncă și de încadrare în muncă mai favorabile pentru lucrători. Alocațiile specifice detașării sunt considerate parte a salariului minim, în măsura în care nu sunt vărsate cu titlu de rambursare a cheltuielilor suportate efectiv pentru detașare, cum ar fi cheltuielile de transport, cazare și masă. (8) Prin convenții colective sau sentințe arbitrale declarate de generală aplicare se înțelege convențiile colective sau sentințele arbitrale care trebuie respectate de către toate întreprinderile aparținând sectorului [respectiv] sau profesiei respective și care țin de domeniul teritorial de aplicare al acestora. În absența unui sistem de declarare cu aplicare generală a convențiilor colective sau a sentințelor arbitrale în sensul alineatului (1), statele membre pot, dacă hotărăsc acest lucru, să ia drept bază: — convențiile colective sau sentințele arbitrale cu efect general asupra tuturor întreprinderilor similare aparținând sectorului sau profesiei respective și care țin de domeniul teritorial de aplicare al acestora și/sau — convențiile colective încheiate de cele mai reprezentative organizații ale partenerilor sociali pe plan național, aplicate pe întreg teritoriul statului respectiv, dacă aplicarea acestora la întreprinderile menționate la articolul 1 alineatul (1) garantează, în ceea ce privește aspectele enumerate la alineatul (1) primul paragraf din prezentul articol, tratamentul egal aplicat acestor întreprinderi și întreprinderilor menționate în prezentul alineat, care se găsesc într-o situație asemănătoare. Există egalitate de tratament, în sensul prezentului articol, atunci când întreprinderile naționale aflate în situații similare: — sunt supuse, la locul de desfășurare a activității sau în sectorul respectiv, acelorași obligații, în ceea ce privește aspectele enumerate la alineatul (1) primul paragraf, ca și întreprinderile care efectuează detașări și — trebuie să impună [a se citi «respecte»] aceste obligații cu aceleași efecte. […] (10) Prezenta directivă nu împiedică statele membre să impună, în baza tratatului, întreprinderilor naționale și celor din alte state, în mod egal: — condiții de muncă și de încadrare în muncă privind alte aspecte decât cele menționate la alineatul (1) primul paragraf, în măsura în care este vorba despre dispoziții de ordine publică; — condiții de muncă și de încadrare în muncă stabilite prin acorduri colective [sau] sentințe arbitrale în sensul alineatului (8), cu privire la alte activități decât cele menționate în anexă.”

17. Din articolul 4 alineatele (1) și (3) din Directiva 96/71 reiese că, în cadrul cooperării în materie de informaţie, fiecare stat membru poate desemna unul sau mai multe birouri de legătură pe teritoriul său și ia măsurile corespunzătoare pentru ca informațiile privind condițiile de muncă și de încadrare în muncă menționate la articolul 3 să fie în general accesibile.

18. Pe de altă parte, în temeiul articolului 5 al doilea paragraf din Directiva 96/71, statele membre se asigură că lucrătorii și/sau reprezentanții acestora beneficiază de proceduri corespunzătoare în vederea aplicării obligațiilor prevăzute în cadrul prezentei directive.

19. În plus, considerentele (21) și (22) ale Directivei 96/71 amintesc că Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea sistemelor de asigurări sociale salariaților și familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității ( 4 ) stabilește dispozițiile aplicabile în materie de prestații și de contribuții la sistemul asigurărilor sociale, respectiv că Directiva 96/71 nu aduce atingere dreptului statelor membre privind acțiunile colective de apărare a intereselor profesionale și comerciale.

20. În sfârșit, anexa la Directiva 96/71 privește toate activităţile din domeniul construcţiilor, inclusiv cele referitoare la repararea, la întreținerea și la modificarea construcţiilor.

B — Dreptul naţional

1. Dreptul naţional privind detașarea lucrătorilor

21. Articolul 5 din Legea privind detașarea lucrătorilor [lagen (1999: 678) om utstationering av arbetstagare, denumită în continuare „Legea suedeză privind detașarea lucrătorilor”], care a transpus Directiva 96/71 în Suedia, precizează condiţiile de muncă și de încadrare în muncă aplicabile lucrătorilor detașaţi, indiferent de legea aplicabilă contractului de muncă. Acest articol are astfel în vedere condiţiile de muncă și de încadrare în muncă referitoare la aspectele enumerate la articolul 3 alineatul (1) literele (a)-(g) din Directiva 96/71, cu excepţia literei (c) privind salariul minim. Legea suedeză privind detașarea lucrătorilor nu precizează nimic în legătură cu remuneraţiile, care sunt în mod tradiţional reglementate în Suedia de convenţiile colective. Aceasta nu face trimitere nici la condiţiile de muncă și de încadrare în muncă, altele decât remuneraţia, care sunt reglementate de convenţiile colective.

22. Este cert că această situaţie se explică prin caracteristicile sistemului suedez care atribuie un rol preponderent convenţiilor colective încheiate de către partenerii sociali, pentru a asigura lucrătorilor protecţia recunoscută de legislaţie în celelalte state membre. Întrucât convenţiile colective au un grad mare de acoperire în Suedia, aplicându-se la mai mult de 90 % din lucrătorii din sectorul privat, iar mecanismele și procedurile aflate la dispoziţia partenerilor sociali asigură în mod satisfăcător respectarea normelor minime prevăzute de convenţiile colective, legiuitorul suedez nu a considerat necesar să extindă efectul convenţiilor prin intermediul unei declarări de aplicare generală. Potrivit legiuitorului suedez, o declarare de aplicare generală aplicabilă numai prestatorilor de servicii străine care își exercită temporar activitatea în Suedia ar fi avut ca rezultat crearea unei discriminări între acești prestatori și întreprinderile suedeze, în măsura în care convenţiile colective nu se aplică niciodată în mod automat acestora din urmă. Prin urmare, în Suedia nu există un sistem de declarare cu aplicare generală a convenţiilor colective, conform articolului 3 alineatele (1) și (8) din Directiva 96/71.

23. Potrivit articolului 9 din Legea suedeză privind detașarea lucrătorilor, biroul de legătură creat conform articolului 4 din Directiva 96/71 trebuie să semnaleze existenţa convenţiilor colective care pot fi aplicabile în cazul detașării lucrătorilor în Suedia și să invite toate persoanele interesate să se adreseze părţilor semnatare ale convenţiei colective pentru informaţii suplimentare.

2. Convenţiile colective în Suedia

24. Convenţiile colective, care sunt convenţii de drept civil, pot fi încheiate la niveluri diferite între angajatori și organizaţiile sindicale de lucrători, conform dispoziţiilor Legii privind participarea salariaţilor la deciziile negociate [Lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet ou medbestämmandelagen, denumită în continuare „MBL”] ( 5 ). Astfel cum a fost deja precizat, convenţiile colective au un grad de acoperire ridicat în sectorul privat suedez.

25. Convenţiile colective sunt încheiate în general la nivel naţional între organizaţiile de angajatori și de lucrători, în diverse domenii de activitate. Acestea sunt obligatorii ulterior pentru toţi angajatorii membri ai organizaţiei în cauză. O întreprindere care nu este membră a organizaţiei patronale semnatare, inclusiv o întreprindere străină, poate fi de asemenea parte la o convenţie colectivă, dacă aceasta încheie un acord denumit „de aderare” („hängavtal” în suedeză, denumit în continuare „acord de aderare”) la nivel local cu secția locală a organizaţiei sindicale a lucrătorilor respectivi. Prin semnarea unui acord de aderare, angajatorul se obligă să se conformeze convenţiilor colective aplicabile în general în ramura căreia îi aparține. Acest acord implică faptul că părţile trebuie să se supună unei obligaţii de pace socială, care le permite ulterior, în special, să demareze o negociere în legătură cu nivelul de remunerare aplicabil lucrătorilor respectivi.

26. Pe de altă parte, numeroase convenţii colective conţin „clauze de siguranţă” („stupstocksregeln” în limba suedeză sau „fall-back clause” în limba engleză) care reprezintă soluţii de ultimă instanţă pentru o problemă asupra căreia, la nivel local, părţile la negociere nu au reușit să se înţeleagă după un anumit termen. O astfel de clauză de siguranţă poate privi în special remuneraţia.

27. Conform MBL, o convenţie colectivă semnată de către un angajator la nivel naţional sau la care un angajator aderă prin semnarea unui acord de aderare la nivel local, se aplică tuturor lucrătorilor la locul de muncă, indiferent dacă sunt sau nu sunt organizaţi în plan sindical.

3. Dreptul naţional privind acţiunea colectivă

28. Dreptul de a întreprinde o acţiune colectivă în Suedia este un drept constituţional, garantat în capitolul 2 din Legea fundamentală privind organizarea puterilor publice (Regeringsformen 1974:152). Articolul 17 din această lege autorizează organizaţiile de lucrători și de angajatori să desfășoare acţiuni colective, sub rezerva dispoziţiilor contrare prevăzute de o lege sau de un acord.

29. MBL prevede limitări ale dreptului de a întreprinde o acţiune colectivă, printre care se numără și situaţia în care există pace socială între angajatori și lucrători legaţi printr-o convenţie colectivă.

30. Potrivit articolului 42 primul paragraf din MBL, astfel cum este interpretat de jurisprudenţă, este interzisă desfășurarea unei acţiuni colective în scopul obţinerii abrogării sau modificării unei convenţii colective încheiate de terţi. În hotărârea pronunțată de Arbetsdomstolen în 1989, cunoscută sub numele „Britannia” ( 6 ), s-a statuat că această interdicție se aplica și acțiunilor colective declanșate în Suedia în scopul obținerii abrogării sau modificării unei convenții colective încheiate între părți străine, într-un loc de muncă situat în străinătate, dacă o astfel de acțiune colectivă este interzisă de dreptul străin aplicabil părților semnatare ale acestei convenții colective.

31. Cu scopul de a limita domeniul de aplicare al principiului stabilit prin Hotărârea Britannia, citată anterior, legiuitorul suedez a adoptat o lege numită „lex Britannia”, intrată în vigoare la 1 iulie 1991, prin care au fost introduse trei dispoziţii în MBL, și anume articolul 25 a, articolul 31 a și articolul 42 al treilea paragraf.

32. Articolul 25 a din MBL prevede că „o convenţie colectivă privată de validitate în raport cu dreptul străin, pentru motivul că ar fi fost încheiată după o acţiune colectivă, este totuși valabilă în Suedia dacă acţiunea colectivă în cauză este autorizată în raport cu legea suedeză”.

33. În temeiul articolului 31 a din MBL, „în cazul în care un angajator care este parte la o convenţie colectivă, la care nu s-ar aplica direct prezenta lege, încheie ulterior o convenţie colectivă conform dispoziţiilor articolelor 23 și 24 din prezenta lege, convenţia colectivă ulterioară se va aplica de fiecare dată când convenţiile conţin clauze contrare”.

34. Potrivit articolului 42 din MBL: „Organizaţiile patronale sau ale lucrătorilor nu au dreptul să organizeze sau să provoace, în orice alt mod, o acţiune colectivă ilegală. Acestea nu au dreptul nici să participe, prin susţinere sau în orice alt mod, la o acţiune colectivă ilegală […]. În cazul declanșării unei acţiuni colective ilegale, este interzisă participarea terţilor la aceasta. Dispoziţiile primelor două teze ale primului paragraf nu se aplică decât în cazul în care o organizaţie declanșează o acţiune colectivă întemeiată pe raporturile de muncă ce intră în mod direct în domeniul de aplicare al prezentei legi.”

35. Acţiunile colective vizate de MBL cuprind, pe lângă grevă și lock-out, blocarea, adică acţiunea de boicotare a unei organizaţii sindicale îndreptate împotriva unui angajator, cu scopul de a-l împiedica să recurgă la lucrătorii membri ai acestei organizaţii, precum și „acţiunea de solidaritate” („sympatiåtgärd”) care presupune, în special, că o organizaţie sindicală, care nu ia parte la un conflict social, susţine acţiunea colectivă a unei alte organizaţii, prin adoptarea unei acţiuni în același sens.

III — Acţiunea principală și întrebările preliminare

36. La începutul lunii mai 2004, Laval un Partneri Ltd (denumită în continuare „Laval”), societate de drept leton cu sediul social în Riga, a detașat câteva zeci de lucrători din Letonia pentru a lucra pe șantierele din Suedia. Lucrările au fost realizate de o societate filială, cu numele L & P Baltic Bygg AB (denumită în continuare „Baltic Bygg”). Printre aceste lucrări se numărau renovarea și extinderea unei instituţii școlare în orașul Vaxholm, situat în regiunea Stockholm. În urma unei licitaţii, contractul de achiziții publice de lucrări a fost atribuit societăţii Baltic Bygg. Contractul încheiat între administraţia comunală și întreprindere prevedea că acordurile de aderare suedeze și convenţiile colective ar fi aplicabile pe șantier, însă, potrivit Laval, părţile au convenit ulterior să nu aplice această clauză.

37. În luna iunie 2004, au fost stabilite contacte între, pe de o parte, un reprezentant al Laval și al Baltic Bygg și, pe de altă parte, delegatul secției sindicale (locale) nr. 1 (Svenska Byggnadsarbetareförbundet avdelning 1, denumită în continuare „secția sindicală locală”) a Sindicatului suedez al lucrătorilor din sectorul construcţiilor și al lucrărilor publice (Svenska Byggnadsarbetareförbundet, denumită în continuare „Byggnadsarbetareförbundet”) ( 7 ). Au fost iniţiate negocieri cu secția sindicală locală în vederea încheierii unui acord de aderare la Convenţia colectivă din domeniul construcţiilor, semnată de Byggnadsarbetareförbundet și de Sindicatul suedez al angajaţilor din domeniul construcţiilor (Sveriges Byggindustrier) (denumită în continuare „Convenţia colectivă a Byggnadsarbetareförbundet”). Acordul de aderare ar fi avut drept consecinţă extinderea aplicării Convenţiei colective a Byggnadsarbetareförbundet lucrătorilor detașaţi de către Laval pe șantierul localităţii Vaxholm. Totuși, nu s-a putut încheia niciun acord. Conform informaţiilor furnizate de către instanţa de trimitere în ordonanţa sa, secția sindicală locală impunea, pe de o parte, încheierea acordului de aderare pentru șantierul în cauză și, pe de altă parte, ca un salariu de 145 SEK pe oră ( 8 ) să fie garantat lucrătorilor de pe șantier care, potrivit secției sindicale locale, constituia un salariu mediu pe oră. Dacă un astfel de acord nu era încheiat, secția sindicală locală a arătat că Byggnadsarbetareförbundet ar fi pregătită să declanșeze o acţiune colectivă.

38. Conform actelor de la dosar, la sfârșitul anului 2004, secția sindicală locală s-a declarat dispusă să abandoneze revendicarea salarială de 145 SEK pe oră, cu condiţia ca Laval să semneze acordul de aderare. În acest caz, Laval ar fi putut beneficia de pacea socială și negocierile privind salariile ar fi putut demara, conform Convenţiei colective a Byggnadsarbetareförbundet ( 9 ). Dacă aceste negocieri ar fi eșuat, înainte de toate la nivel local cu secția sindicală locală, după care la nivel central cu Byggnadsarbetareförbundet, Laval ar fi putut încă să se prevaleze de clauza de siguranţă privind salariul prevăzută în Convenția colectivă a Byggnadsarbetareförbundet, în temeiul căreia a fost stabilit un salariu de bază de 109 SEK pe oră ( 10 ) pentru a doua jumătate a anului 2004.

39. În lunile septembrie și octombrie 2004, Laval a încheiat două convenţii colective cu sindicatul lucrătorilor din domeniul construcţiilor din Letonia. Personalul detașat al societății Laval nu s-a afiliat sindicatelor suedeze.

40. O acţiune colectivă declanșată de Byggnadsarbetareförbundet și de secția sindicală locală a acesteia a început la 2 noiembrie 2004, după un preaviz de blocare a tuturor lucrărilor în toate punctele de lucru ale Laval. Începând cu 3 decembrie 2004, Sindicatul suedez al lucrătorilor electricieni (Svenska Elektrikerförbundet, denumit în continuare „SEF”) ( 11 ) s-a alăturat mișcării din solidaritate. Astfel, toate lucrările de electricitate în curs pe șantierul din Vaxholm au fost oprite. În urma întreruperii lucrărilor pe acest șantier pentru o anumită perioadă, Baltic Bygg a făcut obiectul unei proceduri colective de lichidare. Între timp, lucrătorii letoni detașaţi de Laval pe șantierul de la Vaxholm s-au întors în Letonia. Conform informaţiilor furnizate de către instanţa de trimitere în ordonanţa sa, acţiunea colectivă a sindicatelor era în curs de desfășurare în luna septembrie 2005.

41. În luna decembrie 2004, Laval a sesizat Arbetsdomstolen cu o acțiune care urmărea, mai întâi, ca acțiunea colectivă a Byggnadsarbetareförbundet și a secției sindicale locale a acesteia, care afecta toate șantierele societății Laval, precum și acţiunea de solidaritate a SEF privind blocarea lucrărilor sale să fie declarate ilegale; în continuare, să se dispună încetarea acestor acţiuni; în sfârșit, obligarea acestor organizații sindicale la repararea prejudiciului suferit de Laval. De asemenea, Laval a introdus la Arbetsdomstolen o cerere de aplicare a unor măsuri provizorii, prin care se solicita încetarea acțiunilor colective. Această cerere a fost respinsă prin Ordonanţa din 22 decembrie 2004.

42. În decizia de fond, Arbetsdomstolen a concluzionat că aprecierea legalităţii acţiunii colective descrise mai sus ridică întrebări privind interpretarea dreptului comunitar și a adresat Curţii următoarele întrebări preliminare: „1) Este compatibilă cu normele Tratatului CE privind libertatea de a presta servicii și interzicerea oricărei discriminări pe considerente de cetățenie sau de naționalitate, precum și cu Directiva 96/71[…] încercarea unor organizații sindicale, printr-o acțiune colectivă care ia forma unei blocări, de a constrânge un prestator de servicii străin să adere în statul gazdă la o convenție colectivă privind condițiile de muncă și de încadrare în muncă, precum cea prezentată în decizia [de trimitere], dacă situația în statul gazdă este de asemenea natură încât legislația care transpune directiva menționată nu cuprinde nicio dispoziție expresă privind aplicarea condițiilor de muncă și de încadrare în muncă în convențiile colective? 2) [MBL] interzice unei organizații sindicale să întreprindă o acțiune colectivă care urmărește să înlăture o convenție colectivă încheiată între alți parteneri sociali. Cu toate acestea, potrivit unei dispoziții speciale care constituie o parte din lex Britannia, această interdicție nu se aplică decât în cazul care o organizație sindicală declanșează o acțiune colectivă referitoare la condițiile de muncă în privința cărora [MBL] este în mod direct aplicabilă, ceea ce, în practică, înseamnă că interdicția nu se aplică în privința acțiunilor colective îndreptate împotriva unor societăți străine care exercită temporar o activitate în Suedia cu propriul lor personal. Normele tratatului privind libertatea de a presta servicii și interzicerea discriminărilor pe motiv de cetăţenie sau de naționalitate, precum și Directiva 96/71 se opun aplicării acestei din urmă norme – care, împreună cu celelalte dispoziții din lex Britannia, are ca efect faptul că, în practică, convențiile colective suedeze devin aplicabile și au întâietate față de convențiile colective străine încheiate deja – în privința unei acțiuni colective care ia forma unei blocări exercitate de organizații sindicale suedeze împotriva unui prestator de servicii cu ședere temporară în Suedia?”

IV — Procedura în faţa Curţii

43. În ordonanţa sa, Arbetsdomstolen a solicitat Curţii să dispună judecarea trimiterii preliminare potrivit unei proceduri accelerate, conform articolului 104a primul paragraf din Regulamentul de procedură.

44. Prin Ordonanţa din 15 decembrie 2005, președintele Curţii a respins această cerere.

45. Conform articolului 23 din Statutul Curţii de Justiţie, au fost prezentate observaţii scrise de către recurenta și pârâtele din acțiunea principală, 14 state membre, și anume Regatul Belgiei, Republica Cehă, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Estonia, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Irlanda, Republica Letonia, Republica Lituania, Republica Austria, Republica Polonă, Republica Finlanda, Regatul Suediei, precum și de către Comisia Comunităţilor Europene, Republica Islanda, Regatul Norvegiei și Autoritatea AELS de Supraveghere.

46. Aceste părţi au fost audiate în ședinţa din 9 ianuarie 2007, cu excepţia Regatului Belgiei și Republicii Cehe, care nu s-au prezentat. Pe de altă parte, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord a prezentat de asemenea observaţii verbale cu ocazia acestei ședinţe.

V — Analiza juridică

A — Observaţii introductive

47. Înainte de a începe analizarea întrebărilor preliminare, trebuie să se răspundă la obiecţiile de natură generală ridicate de către guvernele danez și suedez privind aplicabilitatea dreptului comunitar, precum și la cele, specifice, invocate de către pârâtele din acțiunea principală privind admisibilitatea cererii de pronunţare a unei hotărâri preliminare.

1. Cu privire la aplicabilitatea dreptului comunitar

48. Guvernul danez consideră că dreptul de a declanșa o acţiune colectivă în scopul de a constrânge un angajator să încheie o convenţie colectivă, conform legislaţiei naţionale, nu intră în domeniul de aplicare al dreptului comunitar întrucât Comunitatea, astfel cum este precizat la articolul 137 alineatul (5) CE, nu are competenţa de a reglementa, în mod direct sau indirect, o astfel de acţiune.

49. Acest guvern susţine de asemenea, precum guvernul suedez, că inaplicabilitatea dreptului comunitar, în special a libertăţilor de circulaţie prevăzute de tratat, ar decurge din statutul de drept fundamental recunoscut dreptului de a recurge la acţiunea colectivă, în temeiul, în special, al unor diferite instrumente internaţionale privind protecţia drepturilor omului.

50. În ceea ce privește, mai întâi, primul argument prezentat de către guvernul danez, se va observa că, contrar celor sugerate de anumite părţi care au participat la ședinţă, obiecţia acestuia nu se rezumă la susţinerea faptului că domeniul social nu ar intra, ca atare, în domeniul de aplicare al dreptului comunitar. În afară de dificultăţile de a defini cu exactitate expresia „domeniu social”, o astfel de poziţie ar fi fost în mod evident nejustificată și anacronică; într-adevăr, pe de o parte, legislaţiile sociale ale statelor membre nu beneficiază de nicio derogare generală de la aplicarea normelor tratatului, în special a celei privind libertăţile de circulaţie stabilite de acesta, competenţa care revine statelor membre în acest sector trebuind să fie exercitată cu respectarea dreptului comunitar ( 12 ), și, pe de altă parte, Comunitatea beneficiază de asemenea, în temeiul capitolului 1 din titlul XI din tratat, de o competenţă în domeniul social, deși limitată, care urmărește susţinerea și completarea acţiunii statelor membre, în condiţiile prevăzute la articolele 137 CE-145 CE.

51. Aceste două aspecte ale integrării europene calificate deseori drept o „integrare negativă”, și anume, în special, o obligaţie a statelor membre de a nu se opune aplicării libertăţilor de circulaţie prevăzute de tratat, respectiv drept „o integrare pozitivă”, nu sunt totuși antagonice, precum arată, în special, articolul 136 CE, întrucât dezvoltarea politicii sociale a Comunităţii ( 13 ) este considerată susceptibilă să decurgă „atât din funcţionarea pieţei comune, care favorizează armonizarea sistemelor sociale, cât și din procedurile prevăzute de […] tratat și din apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative” ( 14 ).

52. Dat fiind acest lucru, obiecţia ridicată de guvernul danez împotriva aplicabilităţii dreptului comunitar în prezenta cauză se întemeiază mai precis pe articolul 137 alineatul (5) CE care prevede că „dispoziţiile prezentului articol nu se aplică remuneraţiilor, dreptului de asociere, dreptului la grevă și nici dreptului la lock-out”.

53. Totuși, nu considerăm că respectiva dispoziţie are aplicabilitatea generală pe care i-o atribuie Regatul Danemarcei.

54. Într-adevăr, din modul de redactare a articolului 137 alineatul (5) CE reiese că acesta urmărește doar să excludă din măsurile care pot fi adoptate de către instituţiile comunitare în domeniile enumerate în alineatul (1), potrivit modalităţilor prevăzute la alineatul (2) (majoritatea calificată sau unanimitatea în cadrul Consiliului și proceduri de codecizie sau de consultare a Parlamentului European, după caz), aspectele de politică socială ale statelor membre privind remuneraţiile, dreptul de asociere, dreptul la grevă și dreptul la lock-out.

55. Prin urmare, acest mod de redactare și, în egală măsură, locul pe care îl ocupă alineatul (5) al articolului 137 CE în cadrul tratatului pot determina cu greu o interpretare extensivă a alineatului respectiv, conform căreia acesta din urmă ar determina domeniul de aplicare al tuturor dispoziţiilor tratatului.

56. De altfel, nu este sigur că rezerva prevăzută la articolul 137 alineatul (5) CE în ceea ce privește dreptul la grevă și dreptul la lock-out privește, mai general, orice acţiune colectivă. Într-adevăr, trebuie observat că, în temeiul articolului 137 alineatul (1) litera (f) CE, Comunitatea poate completa acţiunea statelor membre în domeniul „reprezent[ării] și [al] apăr[ării] colectiv[e] a intereselor lucrătorilor și angajatorilor, inclusiv administrarea comună, sub rezerva alineatului (5)”. Acesta din urmă pare, așadar, că are funcţia de a limita atribuirea de competenţe normative Comunităţii în domeniile enumerate în mod exhaustiv.

57. Totuși, chiar dacă am accepta să interpretăm trimiterea la drepturile la grevă și la lock-out de la alineatul (5) al articolului 137 CE, în sensul că privește, mai general, dreptul de a recurge la acţiunea colectivă, ar rămâne valabil că această dispoziţie s-ar limita la excluderea adoptării de către instituţiile comunitare a măsurilor menționate la alineatul (2) al aceluiași articol, în special la excluderea adoptării directivelor care stabilesc cerinţele minime care ar reglementa dreptul la acţiunea colectivă. Pentru a menţine efectul util al alineatului (5) al articolului 137 CE, instituţiile comunitare nu ar putea, bineînţeles, să recurgă la alte temeiuri juridice din tratat, pentru a adopta măsurile care urmăresc apropierea legislaţiilor statelor membre în acest domeniu.

58. În orice caz, Directiva 96/71 nu se află în această situație, fiind întemeiată pe dispoziţiile tratatului care reglementează libera prestare a serviciilor, care are ca obiect coordonarea normelor conflictuale din legile statelor membre cu scopul de a determina dreptul naţional aplicabil unei prestări de servicii la nivel transfrontalier, în situaţia unei detașări temporare a lucrătorilor în cadrul Comunităţii, fără a armoniza nici normele materiale ale statelor membre privind dreptul muncii și condiţiile de muncă și de încadrare în muncă referitoare în special la salariu, nici dreptul de a recurge la acţiunea colectivă.

59. Acestea fiind spuse, chiar acceptând o interpretare a articolului 137 alineatul (5) CE potrivit căreia acesta din urmă ar rezerva statelor membre competenţă exclusivă în ceea ce privește reglementarea dreptului de a recurge la acţiunea colectivă, respectiva dispoziţie nu ar însemna că, în cadrul exercitării acestei competenţe, statele membre nu trebuie să se asigure că libertăţile fundamentale de circulaţie prevăzute de tratat sunt respectate pe teritoriul acestora.

60. În continuare rămâne de văzut – și analizăm acum obiecţia comună ridicată de guvernele danez și suedez privind aplicabilitatea dreptului comunitar în prezenta cauză – dacă dreptul de a recurge la acţiunea colectivă, astfel cum este garantat de legislațiile naţionale respective, poate totuși să nu intre în domeniul de aplicare al libertăţilor de circulaţie prevăzute de tratat, din cauza statutului presupus de drept fundamental al acestuia.

61. Această întrebare are o importanţă primordială întrucât, dacă aplicarea libertăţilor de circulaţie stabilite prin tratat, în cazul de faţă libera prestare a serviciilor, ar aduce atingere chiar substanței dreptului de a recurge la acţiunea colectivă, protejat în calitate de drept fundamental, această aplicare ar putea fi considerată nelegală, chiar dacă ar urmări un obiectiv de interes general ( 15 ).

62. Cu excepţia trimiterilor la drepturile la grevă și la lock-out deja discutate, tratatul nu menționează niciun drept – care, în plus, este fundamental – de a recurge la acţiunea colectivă în scopul de a apăra interesele profesionale ale membrilor unui sindicat.

63. În temeiul articolului 6 alineatul (2) UE, „Uniunea respectă drepturile fundamentale, astfel cum acestea sunt garantate de Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăţilor fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, precum și astfel cum rezultă acestea din tradiţiile constituţionale comune ale statelor membre, ca principii generale ale dreptului comunitar”.

64. Chiar dacă acest articol nu menţionează, printre instrumentele internaţionale, decât Convenţia europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăţilor fundamentale (denumită în continuare „CEDO”), redactarea acestuia se inspiră din jurisprudenţa Curţii, conform căreia acest tratat are o „semnificaţie particulară” ( 16 ), în perspectiva de a permite Curţii să identifice principiile generale ale dreptului comunitar.

65. Pentru a realiza acest lucru, Curtea are dreptul de a se inspira din alte instrumente de protecţie a drepturilor omului decât CEDO.

66. În ceea ce privește problema care ne preocupă, se va observa că preambulul Tratatului UE și articolul 136 CE menţionează atât Carta socială europeană semnată la Torino la 18 octombrie 1961, încheiată sub egida Consiliului Europei, cât și Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor adoptată în 1989, care nu este obligatorie din punct de vedere juridic, afirmând caracterul de „drepturi sociale fundamentale” al drepturilor enunţate de aceste instrumente. De asemenea, Curtea a făcut referire în jurisprudenţa sa la Carta socială europeană ( 17 ) și la Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ( 18 ).

67. Atitudinea Curţii, care constă în atribuirea unei „semnificaţii particulare” CEDO, fără a exclude totuși alte surse de inspiraţie, și-a găsit expresia în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată solemn la 7 decembrie 2000 la Nisa de Parlamentul European, de Consiliu și de Comisie, după ce a fost aprobată de către șefii de stat și de guvern ai statelor membre ( 19 ) (denumită în continuare „Carta drepturilor fundamentale”).

68. Desigur, Carta drepturilor fundamentale nu constituie un instrument juridic obligatoriu. Cu toate acestea, Curtea a subliniat deja că obiectivul său principal este acela de a reafirma, astfel cum rezultă din preambulul acesteia, că „drepturile care rezultă în principal din tradiţiile constituţionale și din obligaţiile internaţionale comune statelor membre, din Tratatul privind Uniunea Europeană și din tratatele comunitare, din [CEDO], din Cartele sociale adoptate de către Comunitate și de către Consiliul Europei, […] precum și din jurisprudenţa Curţii de Justiţie […] și a Curţii Europene a Drepturilor Omului” ( 20 ).

69. În ceea ce privește libertatea sindicală și dreptul de a recurge la acţiunea colectivă, se va observa mai întâi că articolul 11 din CEDO privind libertatea de întrunire și de asociere – în cadrul căreia libertatea sindicală nu constituie decât un aspect particular – ( 21 ) prevede, la paragraful 1, dreptul oricărei persoane la„libertatea de întrunire pașnică și la libertatea de asociere, inclusiv dreptul de a constitui cu alţii sindicate și de a se afilia la sindicate pentru apărarea intereselor sale”. Paragraful 2 al acestui articol precizează că „exercitarea acestor drepturi nu poate face obiectul altor restrângeri decât cele care, prevăzute de lege, constituie măsuri necesare, într-o societate democratică, pentru securitatea naţională, siguranţa publică, apărarea ordinii și prevenirea infracţiunilor, protejarea sănătăţii sau a moralei ori pentru protecţia drepturilor și libertăţilor altora […]”.

70. Articolul 11 paragraful 1 din CEDO protejează atât libertatea de a se afilia unui sindicat (aspect denumit „pozitiv” al libertăţii de asociere), cât și libertatea de a nu se asocia sau de a se retrage (aspect denumit „negativ” al acestei libertăţi) ( 22 ). În această privinţă, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a statuat că, deși constrângerea unei persoane de a se înscrie într-un sindicat anume nu intră întotdeauna în conflict cu CEDO, o formă de constrângere care, într-o situaţie dată, privește chiar substanța libertăţii de asociere, astfel cum este consacrată la articolul 11 din CEDO, aduce atingere acestei libertăţi. Prin urmare, autorităţile naţionale pot fi determinate ca, în anumite circumstanţe, să intervină în relaţiile dintre persoanele private, prin adoptarea unor măsuri rezonabile și corespunzătoare, cu scopul de a asigura respectarea efectivă a dreptului la libertatea de a nu se înscrie într-un sindicat ( 23 ).

71. Deși articolul 11 paragraful 1 din CEDO nu menţionează explicit dreptul de a recurge la acţiunea colectivă, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a considerat că expresia „pentru apărarea intereselor sale” din cuprinsul acestuia „demonstrează că [CEDO] protejează libertatea de a apăra interesele profesionale ale celor care au aderat la un sindicat prin acţiunea colectivă a acestuia, acţiune a cărei organizare și a cărei desfășurare trebuie autorizate și făcute posibile de către statele contractante” ( 24 ).

72. Cu toate acestea, din jurisprudenţa Curţii Europene a Drepturilor Omului rezultă că articolul 11 paragraful 1 din CEDO, prin faptul că acordă fiecărui stat posibilitatea de a alege mijloacele necesare în acest scop, nu implică în mod necesar dreptul la grevă, întrucât interesele membrilor unui sindicat pot fi apărate prin alte mijloace, dreptul la grevă nefiind, de altfel, consacrat expres de articolul 11 din CEDO și putând fi supus de dreptul intern unei reglementări de natură să îi limiteze în anumite cazuri exercitarea ( 25 ). De asemenea, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a recunoscut faptul că încheierea de convenţii colective putea constitui în egală măsură un mijloc de apărare a intereselor membrilor unui sindicat ( 26 ), respingând însă dreptul, pe care un sindicat ar încerca să îl opună statului, de a încheia astfel de convenţii ( 27 ). Până în prezent, singura formă a acţiunii colective care a fost expres recunoscută de Curtea Europeană a Drepturilor Omului ca fiind un drept de sine stătător este dreptul de a fi „ascultat” de către stat ( 28 ).

73. Astfel, am putea rezuma această jurisprudenţă în sensul că articolul 11 paragraful 1 din CEDO impune ca părţile contractante să permită sindicatelor să lupte pentru apărarea intereselor membrilor acestora ( 29 ), fără a le impune însă mijloacele pentru a ajunge la acest rezultat.

74. În continuare, trebuie observat că, în temeiul articolului 6 alineatul (4) din Carta socială europeană, părţile contractante recunosc „dreptul lucrătorilor și angajatorilor la acţiuni colective în caz de conflict de interese, inclusiv dreptul la grevă, sub rezerva obligaţiilor care ar putea rezulta din convenţiile colective în vigoare”. Anexa la Carta socială europeană, care face parte integrantă din această convenţie ( 30 ), precizează, în legătură cu articolul 6 alineatul (4), că „se înţelege că fiecare [p]arte contractantă poate, în ceea ce o privește, să reglementeze prin lege exercitarea dreptului de grevă, cu condiţia ca orice altă restricţie eventuală la acest drept să poată fi justificată în temeiul articolului 31”. Din alineatul (1) al acestui articol rezultă că exercitarea efectivă a drepturilor și a principiilor consacrate prin Carta socială europeană nu poate face obiectul unor restricţii sau limitări nespecificate în părţile I și II ale respectivei carte, cu excepţia celor prevăzute de lege și care sunt necesare, într-o societate democratică, pentru a garanta respectarea drepturilor și libertăţilor celuilalt sau pentru a proteja ordinea publică, securitatea naţională, sănătatea publică sau bunele moravuri.

75. Pe de altă parte, punctul 13 din Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale prevede că „dreptul de a recurge la acţiuni colective în caz de conflicte de interese include dreptul la grevă sub rezerva obligaţiilor care rezultă din reglementările naţionale și din convenţiile colective”.

76. În sfârșit, în temeiul articolului 28 din Carta drepturilor fundamentale, „lucrătorii și angajatorii sau organizaţiile lor au dreptul, în conformitate cu dreptul [comunitar] și cu legislaţiile și practicile naţionale, […] de a recurge, în caz de conflicte de interese, la acţiuni colective pentru apărarea intereselor lor, inclusiv la grevă”. Articolul 52 alineatul (1) menţionează că „orice restrângere a exerciţiului drepturilor și libertăţilor recunoscute prin [Carta drepturilor fundamentale] trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanţa acestor drepturi și libertăţi. Prin respectarea principiului proporţionalităţii, pot fi impuse restrângeri numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesităţii protejării drepturilor și libertăţilor celorlalţi”.

77. În ceea ce privește tradiţiile constituţionale ale statelor membre, deși nu considerăm necesar să le examinăm în detaliu, având în vedere că, astfel cum s-a evidenţiat la punctul 68 din prezentele concluzii, Carta drepturilor fundamentale, chiar dacă nu are un caracter obligatoriu, are ca obiectiv principal reafirmarea drepturilor care rezultă din respectivele tradiţii, vom remarca totuși faptul că textele constituţionale din numeroase state membre protejează explicit libertatea de a crea organizaţii sindicale ( 31 ) și apărarea intereselor acestora prin acţiunea colectivă ( 32 ), dreptul la grevă fiind, în această privinţă, metoda citată în mod regulat ( 33 ).

78. Această analiză ne determină să considerăm că dreptul de a recurge la acţiunea colectivă în vederea apărării intereselor membrilor unui sindicat constituie un drept fundamental ( 34 ). Prin urmare, nu este vorba numai despre „principiul general al dreptului muncii”, astfel cum afirmase deja Curtea într-o jurisprudenţă relativ veche în materia funcţiei publice comunitare ( 35 ), ci într-adevăr și despre un principiu general al dreptului comunitar, în temeiul articolului 6 alineatul (2) UE. Acest drept trebuie, așadar, protejat în cadrul Comunităţii.

79. Totuși, contrar celor sugerate de guvernele danez și suedez, a recunoaște un astfel de statut și o astfel de protecţie dreptului de a recurge la acţiunea colectivă nu are ca rezultat excluderea aplicabilităţii normelor Tratatului CE privind libera circulaţie, într-o situaţie ca cea din acţiunea principală.

80. Mai întâi, astfel cum subliniază instrumentele internaţionale citate anterior și jurisprudenţa Curţii Europene a Drepturilor Omului, trebuie să se facă distincţie între dreptul de a recurge la acţiunea colectivă și metodele de exercitare ale acestuia, care pot varia de un stat membru la altul și nu beneficiază în mod automat de protecţia de care se bucură acest drept. Astfel, dacă o apreciere de acest tip pare valabilă în ceea ce privește dreptul la grevă, care, deși este menţionat în mod regulat ca fiind unul dintre cele mai importante mijloace de punere în aplicare a acţiunii colective, este garantat în general sub rezerva recunoașterii unui drept echivalent în favoarea angajatorilor ( 36 ), de cele mai multe ori sub forma unui lock-out, această apreciere este în orice caz pertinentă, în opinia noastră, în ceea ce privește modalitățile, în mod considerabil mai puţin comune, în care se prezintă acţiunile colective în cauza principală, și anume o blocare și o acţiune de solidaritate.

81. În continuare și în consecinţă, instrumentele de protecţie a drepturilor omului, citate anterior, precum și constituţiile statelor membre examinate, recunosc în unanimitate posibilitatea de a prevedea anumite restricţii la exercitarea dreptului de a recurge la acţiunea colectivă. Din aceste texte se poate deduce că astfel de restricţii trebuie prevăzute de un act cu putere de lege sau normativ, justificate prin urmărirea unui interes general imperativ, și nu trebuie să afecteze „conţinutul esenţial” al acestui drept, conform termenului menţionat la articolul 52 din Carta drepturilor fundamentale sau să aducă atingere chiar substanței dreptului sau a libertăţii astfel protejate ( 37 ).

82. Or, nu înțelegem de ce pot fi impuse numai limite de natură exclusiv naţională exercitării dreptului de a recurge la acţiunea colectivă, dacă, precum în cauza principală, acţiunile respective urmăresc să constrângă un prestator de servicii străine să semneze o convenţie colectivă și, prin urmare, acel operator, pentru a se opune unor astfel de acţiuni colective, tinde să se prevaleze, printre altele, de una dintre libertăţile fundamentale de circulaţie prevăzute de tratat, care nu este vădit străină de litigiul cu care este sesizată instanţa de trimitere, astfel cum vom analiza în cadrul celui de al doilea punct din prezentele observaţii introductive.

83. Desigur, incontestabil, le revine statelor membre sarcina de a se asigura că sindicatele pot apăra interesele membrilor lor printr-o acţiune colectivă pe teritoriul acestora ( 38 ). Din moment ce statele membre autorizează una sau mai multe metode de desfășurare a acţiunii respective pe teritoriul acestora, le revine de asemenea dreptul de a defini limitele și condiţiile de exercitare a acestei acţiuni, conform instrumentelor de protecţie a drepturilor omului deja citate. Cu toate acestea, le revine și sarcina de a se asigura că obligaţiile pe care s-au decis să și le asume în temeiul tratatului, printre care, în special, respectarea libertăţilor fundamentale de circulaţie prevăzute, sunt îndeplinite pe teritoriul lor.

84. Excluderea, în toate ipotezele, a aplicabilităţii libertăţilor de circulaţie din Tratatul CE pe motivul garantării protecţiei drepturilor fundamentale ar însemna în realitate consacrarea unei ierarhii între norme sau principii de drept primar care, chiar dacă nu este în mod necesar irelevantă, nu este admisă în stadiul actual al dreptului comunitar ( 39 ).

85. Astfel, departe de a fi exclusă în speţă, aplicarea libertăţilor fundamentale de circulaţie prevăzute de tratat trebuie, în definitiv, să fie conciliată cu exercitarea unui drept fundamental.

86. Întocmai necesitatea unei „comparări” a acestor cerințe a fost reținută de Curte în Hotărârea Schmidberger, asupra căreia vom reveni mai departe, într-un context în care autorităţile naţionale, autorizând o manifestație pe un drum public de importanţă majoră pentru circulaţia transalpină, s-au întemeiat pe necesitatea de a respecta drepturile fundamentale garantate atât de CEDO, cât și de Constituţia statului membru respectiv, pentru a permite ca o limitare să fie aplicată uneia dintre libertăţile de circulaţie fundamentale consacrate de tratat ( 40 ).

87. În mod evident, Curtea nu a considerat că, având în vedere drepturile fundamentale a căror exercitare a fost pusă în discuţie în această cauză, și anume libertăţile de exprimare și de întrunire avute în vedere la articolul 10, respectiv 11 din CEDO, normele tratatului privind libera circulaţie a mărfurilor erau inaplicabile.

88. Pe de altă parte, admiterea inaplicabilităţii normelor și a principiilor tratatului într-o situaţie ca cea din acţiunea principală, astfel cum pretind guvernele danez și suedez, ar putea intra, în opinia noastră, în conflict cu jurisprudenţa Curţii, conform căreia clauzele convenţiilor colective nu se sustrag de la aceasta, în special în ceea ce privește respectarea principiului nediscriminării ( 41 ), care își găsește expresia în principiul egalităţii de remunerare între lucrătorii bărbaţi și lucrătorii femei ( 42 ).

89. Într-adevăr, în opinia noastră, ar fi foarte puțin coerent, chiar contradictoriu, să se excludă din domeniul de aplicare al tratatului acţiunile colective, care iau forma unei blocări și a unei acţiuni de solidaritate, al căror scop este de a constrânge un angajator să semneze o convenţie colectivă și de a supune o astfel de convenţie, eventual în același timp, respectării principiului nediscriminării, astfel cum rezultă chiar din dispoziţiile acestui tratat.

90. În continuare, deși acest argument nu este decisiv în sine, ne permitem totuși să observăm, ţinând cont de numărul excepţional al părţilor care au depus observaţii în faţa Curţii, că, dintre cele 17 state care au intervenit în prezenta procedură, 15 nu au pus la îndoială aplicabilitatea în prezenta cauză a dreptului comunitar și, în special, cea a liberei prestări a serviciilor.

91. Prin urmare, propunem Curţii să rețină că intră în domeniul de aplicare al dreptului comunitar exercitarea de către sindicatele dintr-un stat membru a dreptului de a recurge la acţiuni colective în scopul de a constrânge un prestator de servicii străin să încheie o convenţie colectivă în statul membru în care acest prestator intenţionează să se prevaleze, printre altele, de libera prestare a serviciilor prevăzută de tratat.

92. Trebuie examinată acum obiecţia formulată de pârâtele din acțiunea principală privind admisibilitatea cererii de pronunţare a unei hotărâri preliminare.

2. Cu privire la admisibilitatea cererii de pronunţare a unei hotărâri preliminare

93. Pârâtele din acţiunea principală susţin că cererea de pronunţare a unei hotărâri preliminare ar fi inadmisibilă. În susţinerea acestei concluzii, acestea consideră că întrebările adresate de către instanţa de trimitere nu ar avea nicio legătură cu situația de fapt din acțiunea principală, întrucât, având în vedere că Laval este stabilită în Suedia prin intermediul filialei sale, nici Directiva 96/71, nici articolul 49 CE nu pot fi aplicabile. Astfel, situaţia de fapt de la originea litigiului s-ar întemeia pe o construcţie artificială care privește evitarea aplicării dreptului suedez al muncii, Laval urmărind în final să asigure accesul lucrătorilor letoni pe piaţa muncii a statului membru gazdă, dorind în același timp să se sustragă de la obligaţiile care rezultă din aplicarea dreptului muncii din respectivului stat.

94. În opinia noastră, acest argument merită să fie înlăturat, întrucât urmărește, în esenţă, contestarea aprecierii situației de fapt efectuate de către instanţa de trimitere.

95. Or, potrivit jurisprudenţei, procedura prevăzută la articolul 234 CE, fiind întemeiată pe o separare netă a funcţiilor între instanţele naţionale și Curte, implică faptul că aprecierea situației de fapt din cauză intră în competenţa instanţei naţionale. De asemenea, numai instanţa naţională sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunţată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții ( 43 ).

96. Astfel cum Curtea a arătat în egală măsură, prezumția de pertinență a întrebărilor adresate cu titlu preliminar de către instanțele naționale nu poate fi înlăturată decât în cazuri excepționale, și anume atunci când apare în mod evident că interpretarea solicitată a dispozițiilor dreptului comunitar menționate în aceste întrebări nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale sau atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate. Cu excepția unor asemenea ipoteze, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe cu privire la întrebările preliminare care îi sunt adresate ( 44 ).

97. În speţă, astfel cum am subliniat deja, instanţa de trimitere solicită interpretarea articolelor 12 CE și 49 CE, precum și a dispoziţiilor Directivei 96/71 privind detașarea lucrătorilor efectuată în cadrul unei prestări de servicii. Din ordonanţa de trimitere reiese că aceste întrebări sunt formulate în cadrul litigiului dintre Laval, o societate din Letonia, și sindicatul suedez Byggnadsarbetareförbundet, secția sindicală locală a acestuia, precum și SEF, cu privire la acţiunile colective declanșate de către aceștia din urmă ca urmare a refuzului din partea Laval de a semna Convenţia colectivă a Byggnadsarbetareförbundet care urmărește reglementarea condiţiilor de muncă și de încadrare în muncă a lucrătorilor letoni detașaţi de către Laval pe un șantier situat în Suedia și administrat de o întreprindere care aparţine grupului Laval. Este cert că, în urma acţiunilor colective și a întreruperii executării lucrărilor, lucrătorii detașaţi s-au întors în Letonia.

98. Or, interpretarea dreptului comunitar solicitată de instanţa de trimitere nu pare că nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acţiunii principale și nici nu pare să fie de natură ipotetică.

99. Am vrea să adăugăm că, având în vedere actele de la dosar, instanţa de trimitere a considerat în mod corect că activitatea economică a Laval constituie o prestare de servicii în temeiul articolului 49 CE și al Directivei 96/71.

100. În această privinţă și ţinând cont, în egală măsură, de argumentul prezentat de pârâtele din acţiunea principală, conform căruia punerea la dispoziție a forţei de muncă de către Laval urmărea asigurarea accesului lucrătorilor letoni pe piaţa muncii suedeze, considerăm oportun să formulăm, în acest stadiu, câteva observaţii privind corelarea dispoziţiilor tratatului evocate de către instanţa de trimitere cu cele ale Actului privind condiţiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Letonia ( 45 ) (denumit în continuare „Actul de aderare din 2003”), care, trebuie amintit, reglementa de asemenea, la momentul desfășurării faptelor din acțiunea principală, raporturile dintre Republica Letonia și celelalte state membre, dar care nu este menţionat în cererea de pronunţare a unei hotărâri preliminare.

101. În temeiul articolului 2 din Actul de aderare din 2003, dispoziţiile tratatelor originare ( 46 ) și actele adoptate înainte de aderare de instituţii sunt obligatorii pentru noile state membre și se aplică în statele membre respective în condiţiile prevăzute în aceste tratate și în actul respectiv.

102. Prin urmare, dispoziţiile tratatului, în special în materie de liberă prestare de servicii, se aplică, în principiu, raporturilor dintre Republica Letonia și celelalte state membre începând cu data aderării, și anume 1 mai 2004, sub rezerva condiţiilor prevăzute în Actul de aderare din 2003.

103. Articolul 24 din Actul de aderare din 2003 face trimitere la anexele acestui act care enumeră, pentru fiecare dintre cele 10 noi state membre, măsurile tranzitorii care le sunt aplicabile și specifică condiţiile de aplicare ale acestora.

104. Anexa VIII la Actul de aderare din 2003, aplicabilă Letoniei, privește întocmai articolul 39 CE și articolul 49 primul paragraf CE, precum și Directiva 96/71.

105. Cu toate acestea, condiţiile de aplicare a acestor dispoziţii, astfel cum rezultă din anexa VIII la Actul de aderare din 2003, nu au niciun efect asupra circumstanţelor prezentei cauze.

106. În ceea ce privește mai întâi articolul 49 primul paragraf CE și Directiva 96/71, din cuprinsul punctului 13 din anexa VIII la Actul de aderare din 2003 rezultă că dispoziţiile tranzitorii care derogă de la aplicarea deplină a acestui articol și a directivei menționate nu au în vedere decât circulaţia temporară a lucrătorilor, în cadrul prestărilor de servicii de către întreprinderile stabilite în Letonia, pe teritoriul Germaniei și Austriei, în condiţiile menţionate la acest punct. Prin urmare, punctul 13 din anexa VIII la Actul de aderare din 2003 nu se aplică ratione loci faptelor din acţiunea principală.

107. Având în vedere că Directiva 96/71 este de natură să se aplice activităţii economice desfășurate de Laval, trebuie observat că, în temeiul articolului 1 alineatul (3) litera (b) din respectiva directivă, intră în domeniul său de aplicare activitatea unei întreprinderi stabilite într-un stat membru care detașează un lucrător pe teritoriul unui alt stat membru, la o unitate sau întreprindere care aparține grupului, dacă există un raport de muncă între întreprinderea care face detașarea și lucrător pe perioada detașării.

108. Astfel cum reiese din ordonanţa de trimitere, aceasta pare să fie situaţia în care se aflau Laval și lucrătorii letoni pe care această întreprindere i-a detașat temporar în Suedia. În plus, trebuie observat că este cert faptul că activităţile pentru care Laval a detașat lucrătorii letoni în Suedia intră în domeniul de aplicare al anexei la Directiva 96/71, și anume că acestea se efectuează în sectorul construcţiilor.

109. În continuare, în ceea ce privește libera circulaţie a lucrătorilor, se va observa că la momentul desfășurării faptelor din acţiunea principală, statele membre puteau, în temeiul punctului 2 din anexa VIII la Actul de aderare din 2003, prin derogare de la articolele 1-6 din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității ( 47 ) și până la sfârșitul perioadei de doi ani care urmează datei aderării (și anume 30 aprilie 2006), să aplice măsuri naţionale sau măsuri care decurg din acordurile bilaterale reglementând accesul resortisanţilor letoni pe piaţa forţei de muncă a acestor state ( 48 ). Desigur, statele membre aveau libertatea de a decide, precum Regatul Suediei, să liberalizeze accesul pe piața muncii începând cu 1 mai 2004 ( 49 ). Totuși, această decizie trebuia să fie adoptată potrivit dreptului naţional și nu în temeiul dispoziţiilor de drept comunitar ( 50 ).

110. La acest punct al observaţiilor noastre intervine argumentul pârâtelor din acţiunea principală, menţionat mai sus, potrivit căruia punerea la dispoziţia filialei sale a forţei de muncă de către Laval urmărea asigurarea accesului lucrătorilor letoni la piaţa suedeză a muncii.

111. Acest argument pare a fi inspirat din consideraţia formulată de Curte în Hotărârea Rush Portuguesa, potrivit căreia derogarea de la libera circulaţie a lucrătorilor prevăzută de tratat, menţionată la articolul 216 din Actul de aderare a Republicii Portugheze, s-ar opune punerii la dispoziţie de către o întreprindere prestatoare de servicii, în alt stat membru, a unor lucrători proveniţi din Portugalia ( 51 ). Potrivit raţionamentului Curţii, o astfel de întreprindere, deși prestatoare de servicii în temeiul tratatului, ar urmări, în definitiv, asigurarea accesului lucrătorilor la piaţa muncii a statului membru gazdă, contrar derogării prevăzute de actul de aderare.

112. Cu toate acestea, în speţă, argumentul pârâtelor din acţiunea principală nu pare că este susținut de niciun act de la dosar, întrucât activitatea desfășurată de Laval nu pare să fi avut ca obiect permiterea accesului lucrătorilor letoni la piaţa suedeză a muncii ( 52 ).

113. Pentru o analiză completă – chiar dacă această observaţie depășește și cadrul admisibilităţii întrebărilor preliminare stricto sensu, însă nu vom mai reveni asupra acestui subiect –, argumentul pârâtelor din acţiunea principală, inspirat din Hotărârea Rush Portuguesa, are ca efect, în opinia noastră, contracararea și, în sfârșit, înlăturarea tezei acestora, dezvoltată în observaţiile scrise, conform căreia prezenta cauză ar trebui să fie examinată doar în raport cu libera circulaţie a lucrătorilor prevăzută la articolul 39 CE, și nu în lumina articolului 49 CE și/sau a Directivei 96/71.

114. Într-adevăr, este suficient să se constate că, datorită punerii în aplicare a primei etape a măsurilor tranzitorii prevăzute în anexa VIII la Actul de aderare din 2003 la momentul desfășurării faptelor din acţiunea principală și chiar dacă Regatul Suedia decisese, în temeiul dreptului naţional, să deschidă piaţa muncii tuturor lucrătorilor proveniţi din statele membre care au aderat la Uniunea Europeană la 1 mai 2004, lucrătorii letoni nu puteau să se prevaleze direct de dispoziţiile articolului 39 CE.

115. În sfârșit, niciunul dintre actele de la dosar, contrar a ceea ce lasă de înţeles pârâtele din acţiunea principală, nu demonstrează și nici nu arată că activităţile desfășurate de Laval ar fi fost îndreptate în întregime sau în principal către teritoriul suedez cu scopul de a se sustrage de la normele care i s-ar aplica în cazul în care această întreprindere ar fi fost stabilită în Suedia ( 53 ).

116. La finalul acestor observaţii introductive, considerăm că dreptul comunitar este aplicabil în prezenta cauză și că cererea de pronunţare a unei hotărâri preliminare trebuie declarată admisibilă. Totuși, trebuie subliniat că răspunsurile pe care le propunem la întrebările preliminare analizate în continuare nu s-ar impune în mod necesar în toate cazurile, în special al unei situații de fapt diferite, de natură să declanșeze aplicarea dispoziţiilor Actului de aderare din 2003.

B — Cu privire la întrebările preliminare

1. Observaţii generale

117. Astfel cum reiese din formularea celor două întrebări preliminare, instanţa de trimitere adresează întrebări Curții cu privire la interpretarea articolelor 12 CE și 49 CE și a Directivei 96/71.

118. În ceea ce privește articolul 12 CE care prevede interzicerea oricărei discriminări exercitate pe motiv de cetăţenie sau de naţionalitate, această dispoziţie este aplicabilă, astfel cum reiese din formularea sa, „fără a aduce atingere dispoziţiilor speciale pe care [tratatul] le prevede”, ceea ce implică, potrivit jurisprudenţei, faptul că aceasta nu are vocație de a se aplica în mod autonom decât în situațiile reglementate de dreptul comunitar pentru care tratatul nu conține o normă specială de interzicere a discriminării ( 54 ).

119. Or, acest principiu general a fost instituit și concretizat atât prin articolul 49 CE ( 55 ), cât și prin Directiva 96/71 care prevede, în esenţă, la articolul 3, că condițiile de muncă și de încadrare în muncă stabilite în statul gazdă, care țin de aspectele enumerate în această directivă și la care aceasta face trimitere, se aplică prestatorilor de servicii care detașează temporar lucrători pe teritoriul acestui stat membru și întreprinderilor naţionale care se află într-o situaţie similară, cu respectarea egalităţii de tratament.

120. Prin urmare, în opinia noastră, Curtea nu trebuie să se pronunţe cu privire la articolul 12 CE în prezenta cauză.

121. Cu privire la Directiva 96/71 și la articolul 49 CE, ţinem să atragem atenţia asupra faptului că marea majoritate a părţilor care au depus observaţii scrise în prezenta procedură au propus examinarea de către Curte a întrebărilor preliminare în lumina atât a dispoziţiilor Directivei 96/71, cât și a articolului 49 CE, indiferent de răspunsul pe care aceste părţi îl sugerează pentru respectivele întrebări ( 56 ). O minoritate a părţilor care au intervenit în faţa Curţii nu a examinat întrebările preliminare decât în raport cu articolul 49 CE ( 57 ), în timp ce numai Comisia și guvernul norvegian au analizat întrebările adresate de instanţa a quo exclusiv în lumina dispoziţiilor Directivei 96/71.

122. Dată fiind diversitatea acestor poziţii, pare util să se clarifice anumite aspecte ale dezbaterii.

123. În ceea ce privește Directiva 96/71, mai multe dintre părţile care au depus observaţii în faţa Curţii, printre care în mod clar pârâtele din acţiunea principală, guvernul suedez și Autoritatea AELS de Supraveghere, au susţinut că examinarea acesteia ar fi lipsită de interes, în măsura în care este cert, pe de o parte, că în litigiul care se află la originea întrebărilor preliminare se confruntă persoane private și, pe de altă parte, că dispoziţiile unei directive, în temeiul jurisprudenţei Curţii, nu ar putea beneficia de niciun efect direct „orizontal”.

124. Acest argument nu este întemeiat decât parţial, întrucât nu considerăm că acesta poate avea drept consecinţă excluderea Directivei 96/71 din examinarea pe care Curtea este invitată să o efectueze.

125. În această privinţă, pentru un raţionament clar, trebuie precizată logica pe care se întemeiază întrebările formulate de instanţa de trimitere în legătură cu Directiva 96/71 și cu transpunerea realizată de Regatul Suediei, în special atunci când instanţa evocă circumstanţa, în prima întrebare preliminară, conform căreia Legea suedeză privind detașarea lucrătorilor nu ar conţine nicio dispoziţie expresă referitoare la aplicarea condiţiilor de muncă și de încadrare în muncă în convenţiile colective.

126. Vă amintim că articolul 3 din Directiva 96/71, dispoziţie fundamentală a acestui act, impune ca statele membre să garanteze lucrătorilor detașați temporar pe teritoriul lor, în cadrul unei prestări de servicii, condiţii de muncă și de încadrare în muncă cu privire la aspectele enumerate la alineatul (1) al acestui articol. Aceste aspecte conţin, printre altele, salariile minime.

127. Aspectele enumerate la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 96/71 sunt stabilite prin acte cu putere de lege și acte administrative și/sau, în ceea ce privește activităţile din sectorul construcţiilor, precum cele din cauza principală, prin convenţii colective sau sentinţe arbitrale declarate de generală aplicare, în temeiul alineatului (8) al articolului respectiv.

128. Primul paragraf al alineatului (8) al articolului 3 precizează că convenţiile declarate cu generală aplicare sunt cele care trebuie respectate de către toate întreprinderile aparținând sectorului sau profesiei respective și care țin de domeniul teritorial de aplicare al acestora.

129. Al doilea paragraf al alineatului (8) al aceluiași articol permite statelor membre, în absența unui sistem de declarare cu aplicare generală a convențiilor colective, să ia drept bază, dacă hotărăsc acest lucru: a) convențiile colective cu efect general asupra tuturor întreprinderilor similare aparținând sectorului sau profesiei respective și care țin de domeniul teritorial de aplicare al acestora și/sau b) convențiile colective încheiate de cele mai reprezentative organizații ale partenerilor sociali pe plan național, aplicate pe întreg teritoriul statului respectiv cu condiţia ca, în fiecare dintre aceste cazuri, să fie respectată egalitatea de tratament între prestatorii străini de servicii și întreprinderile naţionale care se află într-o situaţie asemănătoare.

130. Este cert, astfel cum am subliniat în expunerea cadrului juridic de mai sus, că Regatul Suediei nu are un sistem de declarare cu aplicare generală în sensul articolului 3 alineatul (8) primul paragraf din Directiva 96/71 și că acesta nu s-a prevalat de al doilea paragraf al acestei dispoziţii. Pe de altă parte, astfel cum a fost arătat la punctul 21 de mai sus, majoritatea condiţiilor de muncă și de încadrare în muncă privind aspectele enumerate la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 96/71 au fost reluate în Legea suedeză privind detașarea lucrătorilor care transpune această directivă.

131. În schimb, metoda aleasă de Regatul Suediei, care urmărește să garanteze că lucrătorii detașaţi temporar pe teritoriul său beneficiază de condiţiile de muncă și de încadrare în muncă prevăzute de convenţiile colective, printre care, în principiu, cele privind salariul, constă în a lăsa în sarcina organizaţiilor sindicale de lucrători, în cazul în care respectivele convenţii nu sunt semnate de un prestator de servicii, iniţierea de acţiuni colective în scopul de a constrânge acest prestator să subscrie la aceste convenţii fie direct, fie prin intermediul unui acord de aderare, inclusiv atunci când – și aceasta privește a doua întrebare adresată de instanţa de trimitere – prestatorul respectiv este deja parte la o convenţie colectivă încheiată în statul membru în care este stabilit.

132. Or, trebuie remarcat de asemenea că aplicarea „nucleului dur” al condiţiilor de muncă și de încadrare în muncă care trebuie garantat de statul membru gazdă lucrătorilor detașaţi temporar pe teritoriul acestuia, conform articolului 3 din Directiva 96/71, constituie o derogare de la principiul aplicării legislaţiei statului membru de origine în cazul prestatorului de servicii din acest stat membru care detașează lucrătorii respectivi pe teritoriul primului stat membru.

133. În consecinţă, adresând Curţii o întrebare cu privire la eventuala transpunere incorectă a articolului 3 din Directiva 96/71 în dreptul intern suedez, instanţa de trimitere solicită Curţii, în esenţă, să îi permită să stabilească dacă Laval poate opune organizaţiilor sindicale, pârâte în acţiunea principală, faptul că Regatul Suediei nu a recurs la modalităţile prevăzute la articolul 3 din respectiva directivă pentru a extinde sau a valida printr-un act al unei autorități publice aplicarea convenţiilor colective încheiate pe teritoriul acestuia prestatorilor străini de servicii care detașează temporar lucrători în Regatul Suediei. Potrivit tezei susținute de Laval, subiacentă celor două întrebări formulate de instanţa de trimitere, această abţinere a Regatului Suediei ar presupune, în speţă, că numai legislaţia și convenţiile colective letone ar fi aplicabile detașării și, în consecinţă, ar priva organizaţiile sindicale suedeze de posibilitatea de a încerca să constrângă Laval, prin recurgerea la acţiunile colective, să semneze Convenţia colectivă a Byggnadsarbetareförbundet în cauză în acţiunea principală.

134. Prin urmare, este adevărat, astfel cum susţin pârâtele din acţiunea principală, guvernul suedez și Autoritatea AELS de Supraveghere, că interpretarea Directivei 96/71 solicitată de instanţa de trimitere ar fi de natură să o determine pe aceasta din urmă să aplice direct respectiva directivă între Laval și organizaţiile sindicale pârâte din acţiunea principală.

135. Or, Curtea pare acum să se opună ferm posibilităţii ca o directivă să poată crea obligaţii în sarcina unui particular și, prin urmare, ca aceasta să fie invocată ca atare împotriva respectivului particular ( 58 ).

136. Pe de altă parte, nu credem că acest obstacol poate fi înlăturat prin tentativa, schiţată în observaţiile scrise ale Laval, de a lărgi conceptul de stat astfel încât, în speţă, organizaţiile sindicale ale lucrătorilor să fie considerate drept o subdiviziune a statului suedez, împotriva căreia Laval ar putea invoca direct Directiva 96/71, cu condiţia ca aceasta să răspundă criteriilor substanţiale ale efectului direct.

137. Într-adevăr, aceste organizaţii nu sunt sub nicio formă autorităţi publice ( 59 ) și nu sunt însărcinate, în temeiul unui act al unei autorităţi publice, să desfășoare, sub controlul acesteia din urmă, un serviciu de interes public, beneficiind în acest scop de puteri exorbitante în raport cu normele aplicabile în raporturile dintre particulari ( 60 ).

138. În plus, problematica legată de efectul direct orizontal al Directivei 96/71 nu s-ar manifesta decât în ipoteza în care Curtea ar fi determinată să constate că Regatul Suediei a transpus în mod incorect articolul 3 din respectiva directivă.

139. Aceasta înseamnă, pe de o parte, că Directiva 96/71 nu este exclusă din examinarea pe care trebuie să o efectueze Curtea din moment ce, în prima întrebare formulată, instanţa de trimitere ridică indirect, dar în mod necesar, problema dacă Regatul Suediei a transpus efectiv în mod corect acest act.

140. Pe de altă parte, presupunând chiar că această transpunere ar fi incorectă și dacă nu pot fi aplicate direct dispoziţiile Directivei 96/71 în acţiunea principală, trebuie amintit că, în conformitate cu jurisprudenţa, instanţele naţionale trebuie să interpreteze dreptul intern, în cea mai mare măsură posibilă, în lumina textului și a finalităţii directivei în cauză pentru a obţine rezultatul urmărit de aceasta ( 61 ). Obligaţia de interpretare conformă care revine instanţelor naţionale, care privește toate dispoziţiile de drept naţional, atât anterioare, cât și ulterioare directivei în cauză, urmărește să le permită să asigure deplina eficacitate a dreptului comunitar în litigiul pe care acestea trebuie să îl soluţioneze prin aplicarea metodelor de interpretare recunoscute de dreptul intern ( 62 ).

141. Desigur, tot potrivit jurisprudenţei, obligaţia de interpretare conformă este limitată de principiile generale ale dreptului, în special de cel al securității juridice și de cel al neretroactivității, și nu poate servi drept temei pentru o interpretare contra legem a dreptului naţional ( 63 ).

142. În prezenta cauză, această limitare ar însemna cu certitudine că interpretarea conformă a dreptului naţional pe care instanţa de trimitere ar adopta-o nu ar putea să o determine să aducă atingere chiar substanței dreptului de a recurge la acţiunea colectivă pentru apărarea intereselor lucrătorilor, în legătură cu care am admis, în observaţiile noastre introductive, că reprezenta un principiu general al dreptului comunitar, consacrat de asemenea de Constituţia suedeză. În plus, niciun risc de acest gen nu poate deriva dintr-o interpretare a dreptului naţional conformă Directivei 96/71, întrucât preambulul acesteia din urmă amintește, în mod redundant, în considerentul (22), că acest act nu aduce atingere dreptului statelor membre privind acțiunile colective de apărare a intereselor profesionale ( 64 ).

143. În pofida imposibilităţii de a recunoaște dispoziţiilor acesteia un efect direct orizontal, examinarea Directivei 96/71 de către Curte este, prin urmare, departe de a fi lipsită de interes, astfel cum va reieși mai departe din prezentele concluzii.

144. Rămâne de stabilit dacă Curtea are posibilitatea de a nu analiza întrebările preliminare în raport cu articolul 49 CE sau trebuie să le examineze în lumina acestei dispoziţii.

145. Se va preciza, în această privinţă, că, astfel cum au considerat, în esenţă și în mod corect, mai multe părţi care au depus observaţii scrise în prezenta cauză, Directiva 96/71 constituie o interpretare specifică a articolului 49 CE, conform jurisprudenţei Curţii.

146. Într-adevăr, pornind de la premisa recunoscută de Curte în interpretarea sa dată articolului 49 CE ( 65 ) și amintită în considerentul (12) al Directivei 96/71, potrivit căreia dreptul comunitar nu se opune extinderii de către statele membre a domeniului de aplicare al legislaţiei acestora sau a convenţiilor colective de muncă încheiate de partenerii sociali la orice persoană care efectuează o muncă salariată, inclusiv temporară, chiar dacă angajatorul este stabilit într-un alt stat membru, Directiva 96/71 urmărește, la articolul 3, să precizeze normele imperative de protecţie minimă a lucrătorilor pe care trebuie să le respecte prestatorii de servicii străini care detașează lucrători în statul membru gazdă și pe care, prin urmare, libera prestare de servicii transfrontalieră ar trebui să le tolereze.

147. Cu toate acestea, prin caracterul său „minimalist”, Directiva 96/71 nu reprezintă o aplicare completă a articolului 49 CE ( 66 ).

148. În definitiv, răspunsul problema ridicată la punctul 144 de mai sus depinde, în opinia noastră, în mod esenţial, de rezultatul analizei care va fi efectuată din perspectiva Directivei 96/71.

149. Într-adevăr, o măsură incompatibilă cu Directiva 96/71 va fi a fortiori contrară articolului 49 CE, întrucât această directivă urmărește să pună în aplicare, în domeniul specific al acesteia, conţinutul respectivului articol ( 67 ).

150. Pe de altă parte, recunoașterea unei măsuri ca fiind conformă cu Directiva 96/71 nu înseamnă în mod necesar că aceasta răspunde cerinţelor prevăzute la articolul 49 CE, astfel cum este interpretat de Curte.

151. În special, deși Directiva 96/71 admite că statele membre pot aplica prestatorului de servicii dintr-un stat membru care detașează temporar lucrători pe teritoriul unui alt stat membru condiţii de muncă și de încadrare în muncă mai favorabile pentru lucrători decât cele prevăzute în special la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 96/71, recunoașterea unei astfel de posibilități trebuie să respecte libera prestare a serviciilor garantată la articolul 49 CE ( 68 ).

152. De asemenea, Curtea a considerat, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 96/71 coroborat cu articolul 5 din aceasta, că statele membre trebuie să se asigure, printre altele, că lucrătorii detașaţi dispun de proceduri adecvate în scopul obţinerii efective a salariului minim, ceea ce implică faptul că marja de apreciere atribuită statelor membre prin articolul 5 sus-menţionat ar trebui să fie utilizată cu respectarea liberei prestări a serviciilor garantate prin tratat ( 69 ).

153. În măsura în care, astfel cum se va prezenta mai în detaliu la punctele 194-217 din prezentele concluzii, anumite aspecte ale problematicii ridicate de instanţa de trimitere depășesc domeniul de aplicare al Directivei 96/71 sau sunt tolerate de aceasta, considerăm că întrebările preliminare ar trebui să fie examinate de asemenea în raport cu articolul 49 CE.

154. Pentru o analiză completă, această apreciere nu este contestată de argumentul dezvoltat de pârâtele din acţiunea principală, conform căruia Laval nu poate invoca direct împotriva acestora articolul 49 CE, fie și numai având în vedere obligația, deja amintită mai sus, care impune instanţei a quo să interpreteze dreptul intern conform dreptului comunitar în cea mai mare măsură posibilă.

155. Însă, considerăm în egală măsură, în conformitate cu cele susţinute cu argumente precise de Laval, de guvernul eston și de Autoritatea AELS de Supraveghere, că articolul 49 CE poate fi direct aplicat în cauza principală.

156. În această privinţă, trebuie subliniat că în nenumărate rânduri Curtea a recunoscut faptul că respectarea interzicerii de a discrimina prevăzută la articolul 49 CE se impune nu numai autorităţilor publice, ci și reglementărilor care nu au o natură publică și care urmăresc să reglementeze, în mod colectiv, activitățile independente și prestările de servicii. Într-adevăr, potrivit jurisprudenţei, eliminarea obstacolelor din calea liberei prestări a serviciilor dintre statele membre ar fi compromisă dacă eliminarea barierelor de origine statală ar putea fi neutralizată prin obstacole rezultate din exercitarea autonomiei lor juridice de către asociații sau organisme care nu țin de dreptul public ( 70 ).

157. Curtea justifică de asemenea această abordare pe motivul că, în diversele state membre, condiţiile de muncă sunt reglementate fie prin intermediul actelor cu putere de lege sau al actelor normative, fie prin convenţii și prin alte acte încheiate sau adoptate de persoane private. O limitare a interzicerii discriminării la actele autorităților publice ar risca astfel să creeze inegalităţi în aplicarea acesteia ( 71 ).

158. Admitem desigur că prezenta cauză este diferită de situaţiile din hotărârile în care Curtea a constatat până în acest moment că articolul 49 CE se aplica acţiunilor persoanelor private. Într-adevăr, în aceste cauze era examinată legalitatea regulamentelor sau a altor norme stabilite de entităţile în cauză. În schimb, în prezenta cauză, este vorba despre exercitarea de către organizațiile sindicale a dreptului de a desfășura o acţiune colectivă împotriva unui prestator de servicii străin, pentru a-l constrânge să subscrie la o convenţie colectivă suedeză.

159. Totuși, această diferenţă nu prezintă importanță, în opinia noastră, decât pentru a stabili dacă acţiunile colective în cauză constituie un obstacol în calea liberei prestări a serviciilor. Aceasta este nesemnificativă în ceea ce privește problema dacă organizaţiile sindicale sunt obligate, în principiu, să respecte interdicţiile prevăzute la articolul 49 CE. Pe de altă parte, trebuie amintit că, în cadrul determinării condiţiilor de muncă și de încadrare în muncă în statele membre, Curtea consideră că principiul nediscriminării pus în aplicare de articolul 49 CE se impune persoanelor private la elaborarea convenţiilor (colective) și cu ocazia încheierii sau a adoptării altor acte ( 72 ).

160. În speţă, astfel cum s-a putut observa deja, modelul suedez al raporturilor colective de muncă acordă o mare autonomie partenerilor sociali, orientată după principiile responsabilității și autoreglementării respectivilor parteneri ( 73 ). Organizaţiile sindicale se bucură, în special, de competenţe ample care le permit să extindă domeniul de aplicare al convenţiilor colective adoptate în Suedia la angajatorii neafiliaţi unei organizaţii patronale semnatare în acest stat membru, printre care recurgerea, dacă este cazul, la acţiunea colectivă. Astfel, aceste competenţe și exercitarea lor au un efect colectiv asupra pieţei suedeze a muncii. Declanșarea unei acţiuni colective constituie, în definitiv, o formă a exercitării, de către organizaţiile sindicale a autonomiei lor juridice în scopul reglementării prestărilor de servicii în sensul jurisprudenţei sus-menţionate.

161. Prin urmare, în opinia noastră, articolul 49 CE poate fi aplicat direct în cauza principală.

162. Din aceste observaţii generale reiese că, prin intermediul celor două întrebări preliminare care, în opinia noastră, pot fi analizate împreună, instanţa de trimitere solicită, în esenţă, să se stabilească dacă, în situaţia în care într-un stat membru nu există un sistem de declarare cu aplicare generală a convenţiilor colective, Directiva 96/71 și articolul 49 CE trebuie interpretate în sensul că se opun declanșării de către organizaţiile sindicale ale lucrătorilor dintr-un stat membru, în conformitate cu dreptul intern al acestui stat, a acţiunilor colective care urmăresc să constrângă un prestator de servicii dintr-un alt stat membru să subscrie, prin intermediul unui acord de aderare, la o convenţie colectivă în beneficiul lucrătorilor detașaţi temporar de acest prestator pe teritoriul primului stat membru, inclusiv atunci când acest prestator este deja parte la o convenţie colectivă încheiată în statul membru în este stabilit.

163. Astfel cum s-a menţionat anterior, această întrebare trebuie să ne determine mai întâi să verificăm dacă declanșarea unor astfel de acţiuni colective se întemeiază pe o punere în aplicare corectă a Directivei 96/71 în dreptul suedez. În cazul unui răspuns afirmativ, aceasta va trebui analizată în continuare în raport cu articolul 49 CE.

2. Cu privire la interpretarea Directivei 96/71 și la punerea în aplicare a acesteia în Suedia

164. Astfel cum am remarcat deja, este cert că, prin punerea în aplicare a Directivei 96/71 în dreptul intern, legiuitorul suedez, urmând tradiţia suedeză a raporturilor colective de muncă și în lipsa unei declarări de aplicare generală a convenţiilor colective, a lăsat în sarcina partenerilor sociali stabilirea principalelor condiţii de muncă și de încadrare în muncă stabilite de convenţiile colective în Suedia, printre care cele privind remuneraţia.

165. Potrivit guvernului suedez, Directiva 96/71 nu ar impune statelor membre obligația de a introduce în legislaţie un salariu minim. În opinia guvernului suedez, Directiva 96/71 ar permite statelor membre să acorde o protecţie mai mare lucrătorilor detașaţi temporar pe teritoriul unuia dintre aceste state decât protecţia prevăzută de acest text. Prin urmare, lucrătorii detașaţi temporar pe teritoriul unui stat membru în cadrul unei prestări de servicii transfrontaliere trebuie să poată, potrivit acestui guvern, să beneficieze, în statul membru respectiv, de condiţiile privind remunerarea prevăzute de convenţiile colective sau la care aceste convenţii fac trimitere.

166. Chiar mecanismele și procedurile puse la dispoziţia partenerilor sociali și garantate de lege, printre care în special dreptul de a recurge la acţiunea colectivă, ar asigura, în opinia guvernului suedez, respectarea condiţiilor de muncă și de încadrare în muncă prevăzute de convenţiile colective. În acest sens, aceste mecanisme și aceste proceduri ar permite realizarea obiectivului prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 96/71, care, prin urmare, nu ar aduce atingere dreptului de a recurge la acţiunea colectivă. Guvernul suedez adaugă faptul că nu era deloc necesar ca Regatul Suediei să se prevaleze de articolul 3 alineatul (8) al doilea paragraf din respectiva directivă, întrucât această dispoziţie nu prevede decât o modalitate facultativă oferită statelor membre care nu dispun de un sistem de declarare cu aplicare generală a convenţiilor colective. În aceste condiţii, metoda adoptată de Regatul Suediei pentru a transpune Directiva 96/71 în dreptul intern ar răspunde obiectivelor acesteia din urmă.

167. Guvernele austriac, danez, finlandez, francez, islandez și norvegian susțin, în esenţă, o concluzie similară.

168. Urmând aceeași linie generală de raţionament, guvernele german și spaniol și Irlanda, precum și Comisia adaugă în plus, în esenţă, că condiţiile de muncă și de încadrare în muncă prevăzute de convenţiile colective trebuie fie să ţină de aspectele enumerate la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 96/71, fie să fie prevăzute de dispoziţii de ordine publică, în sensul articolului 3 alineatul (10).

169. În ceea ce le privește, Laval și guvernele eston, leton, lituanian, polonez, precum și guvernul ceh sunt de părere că Regatul Suediei a transpus în mod eronat Directiva 96/71. Mai întâi, aceste părţi consideră, în raport cu Comunicarea din 25 iulie 2003 adoptată de Comisie ( 74 ), că Regatul Suediei, întrucât nu s-a prevalat de articolul 3 alineatul (8) al doilea paragraf din Directiva 96/71, a renunţat să mai aplice lucrătorilor detașaţi temporar pe teritoriul său de către un prestator de servicii străin condiţiile de muncă și de încadrare în muncă stabilite în convenţiile colective. În continuare, acestea susţin că metoda suedeză nu asigură egalitatea de tratament între prestatorii de servicii și întreprinderile naţionale și se dovedește a fi o sursă de insecuritate juridică în măsura în care, în special, primii dintre aceștia nu sunt informaţi cu privire la toate condiţiile de muncă și de încadrare în muncă, în particular cele legate de remunerare, care li se vor aplica în cadrul unei detașări temporare de lucrători în acest stat membru. În sfârșit, acestea consideră că legislaţia suedeză autorizează supunerea prestatorilor de servicii străini unor condiţii de muncă și de încadrare în muncă, stabilite în convenţiile colective, care nu corespund nici enumerării de la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 96/71, nici limitelor prevăzute la articolul 3 alineatul (10) din respectiva directivă.

170. În ceea ce ne privește, tindem să fim de acord cu abordarea propusă de guvernele german și spaniol și de Irlanda, precum și de Comisie.

171. Astfel cum am arătat deja, articolul 3 din Directiva 96/71 are un obiectiv dublu de protecţie minimă a lucrătorilor detașaţi și de egalitate de tratament între prestatorii de servicii și întreprinderile naţionale care se află într-o situaţie similară. Aceste două cerinţe trebuie să fie urmărite în același timp.

172. Cu privire la primul obiectiv, articolul 3 din Directiva 96/71 impune statelor membre obligația de a se asigura că sunt garantate lucrătorilor detașaţi temporar pe teritoriul lor condiţiile minime de muncă și de încadrare în muncă care ţin de aspectele enumerate la alineatul (1), printre care salariul minim, autorizându-le totuși, pe de o parte, să aplice condiţii de muncă și de încadrare în muncă mai favorabile lucrătorilor, conform alineatului (7) al acestui articol și, pe de altă parte, să impună condiţii de muncă și de încadrare în muncă privind alte aspecte decât cele prevăzute la alineatul (1), în măsura în care este vorba despre dispoziţii de ordine publică.

173. Cu scopul de a asigura egalitatea de tratament între prestatorii de servicii care detașează temporar lucrători și întreprinderile naţionale, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 96/71 prevede că garanţiile oferite respectivilor lucrători sunt stabilite de acte cu putere de lege sau administrative și/sau, în sectorul construcţiilor, de convenţiile colective sau de sentinţele arbitrale declarate cu aplicare generală în sensul alineatului (8) primul paragraf din articolul respectiv, adică acestea sunt „respectate de către toate întreprinderile din sectorul sau profesia respectivă și care intră în domeniul teritorial de aplicare al acestora” ( 75 ).

174. Din articolul 3 alineatul (8) al doilea și al treilea paragraf din Directiva 96/71 reiese că, în lipsa unui sistem de declarare cu aplicare generală a convenţiilor colective, statul membru pe teritoriul căruia sunt detașaţi lucrători poate, dacă decide astfel, să se întemeieze pe convenţiile colective care au un efect general asupra tuturor întreprinderilor similare sau care sunt încheiate de cele mai reprezentative organizaţii ale partenerilor sociali și aplicate pe întreg teritoriul, cu condiţia ca statul membru să asigure egalitatea de tratament între prestatorul de servicii care detașează respectivii lucrători pe teritoriul său și întreprinderile naţionale care se află într-o situaţie similară, cu alte cuvinte, în special, cu condiţia ca acestor întreprinderi să li se impună aceleași obligaţii cu aceleași efecte.

175. Din această dispoziţie se poate deduce în mod legitim că legiuitorul comunitar a vrut să evite impunerea convenţiilor colective care nu ar fi obligatorii din punct de vedere juridic în sectorul construcţiilor în statul membru gazdă prestatorilor de servicii străini, în timp ce o mare majoritate a lucrătorilor naţionali s-ar sustrage practic de la acestea.

176. Pe de altă parte, ţinem să subliniem că, în temeiul articolului 5 din Directiva 96/71, statele membre trebuie să se asigure că în special lucrătorii și/sau reprezentanții acestora beneficiază de proceduri corespunzătoare în vederea aplicării obligațiilor prevăzute în cadrul respectivei directive.

177. În opinia noastră, această dispoziţie trebuie interpretată în lumina atât a considerentului (12) in fine al Directivei 96/71, care prevede, urmând în acest sens jurisprudenţa Curţii privind articolul 49 CE ( 76 ), că „dreptul comunitar nu interzice statelor membre să garanteze respectarea [normelor de protecţie a lucrătorilor] prin mijloacele corespunzătoare”, cât și în lumina considerentului (22) care, reamintim, menţionează că Directiva 96/71 „nu aduce atingere dreptului statelor membre privind acțiunile colective de apărare a intereselor profesionale”.

178. Coroborarea acestor dispoziţii ne determină să formulăm consideraţiile următoare.

179. Mai întâi, nu credem că, în lipsa unui sistem de declarare cu aplicare generală a convenţiilor colective, Regatul Suediei este obligat să recurgă la modalitatea prevăzută la articolul 3 alineatul (8) al doilea paragraf din Directiva 96/71. Într-adevăr, această modalitate, astfel cum arată textul acestei dispoziţii, nu este decât o opţiune oferită statelor membre care nu dispun de un sistem de declarare cu aplicare generală a convenţiilor colective.

180. Faptul că Regatul Suediei lasă în sarcina partenerilor sociali stabilirea condiţiilor de muncă și de încadrare în muncă, printre care în special normele privind remunerarea, prin intermediul convenţiilor colective nu poate constitui în sine o punere în aplicare insuficientă a Directivei 96/71, astfel încât acest stat să fi renunţat să aplice respectivele condiţii prestatorilor de servicii străini.

181. În general, amintim că a fost recunoscută de Curte posibilitatea ca statele membre să lase în sarcina partenerilor sociali realizarea obiectivelor urmărite de directivele comunitare, prin intermediul convenţiilor colective ( 77 ).