36

Reclamanta apreciază că divizia de opoziție și camera de recurs au făcut o analiză eronată a elementelor prezentate de Mueloliva pentru a demonstra utilizarea serioasă a mărcii spaniole anterioare FUENOLIVA în Spania în decursul celor 5 ani care au precedat publicarea înregistrării internaționale a mărcii FONTOLIVA care desemna teritoriul Uniunii Europene. După ce a amintit un anumit număr de principii deduse de instanța Uniunii în scopul examinării existenței unei utilizări serioase a unei mărci a Uniunii Europene, referindu‑se în special la Hotărârea din 11 martie 2003, Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145), reclamanta arată că elementele prezentate de Mueloliva au constat în 10 facturi, două fișe de date logistice, trei tipuri de etichete, două extrase de studii comparative și articole de presă. Ea subliniază în principal că unul dintre articolele de presă datează din 2004 și nu se încadrează în perioada relevantă, că etichetele nu sunt datate, deși puteau fi, întrucât sunt destinate unui produs alimentar, că extrasul din unul dintre studiile comparative nu poate fi de asemenea datat, că, în plus, este redactat în limba spaniolă și nu a fost tradus în întregime (cum a fost cazul altor documente) în limba de procedură, respectiv în engleză, în condițiile în care a fost modificat de mână cu traduceri parțiale și că astfel nu este posibil să se cunoască nici contextul, nici conținutul său exact, că cele 10 facturi din 2010 și din 2011 provin din intervale de timp diferite și că nimic nu dovedește că celelalte facturi emise între aceste 10 facturi vizau vânzări sub marca spaniolă anterioară FUENOLIVA, că 3 din cele 10 facturi conțin de altfel mențiunea „FUE”, iar nu pe cea a mărcii spaniole anterioare FUENOLIVA, cu toate că, pe de altă parte, alte facturi menționează și marca FUENSOL, că fișele de date logistice nu conțin nici date, nici nume de destinatari, că celălalt studiu comparativ datat 2007 menționează desigur marca spaniolă anterioară FUENOLIVA, dar nu oferă nicio indicație obiectivă cu privire la comercializarea reală a uleiului de măsline sub această marcă și, în plus, menționează prețul de 2,55 euro pe litru, diferit de cele indicate în facturile din 2010 și din 2011, care variază de la 1,74 la 1,94 euro pe litru. Reclamanta concluzionează că numai înscrisurile pertinente, și anume 7 facturi, nu erau de natură să demonstreze că, contrar celor reținute de divizia de opoziție și de camera de recurs, „deși cantitățile sunt puțin importante […], acest fapt este compensat printr‑o utilizare relativ constantă”. Dimpotrivă, documentația furnizată ar dovedi o utilizare doar punctuală a mărcii naționale anterioare FUENOLIVA de câteva luni în anul 2010 și de o singură lună în anul 2011, în condițiile în care uleiul de măsline este un produs alimentar cotidian, care nu este scump și care este în general vândut în cantități importante. În speță, nu s‑ar verifica, așadar, niciunde situația identificată în jurisprudență în care interdependența factorilor care trebuie luați în considerare pentru a statua cu privire la utilizarea serioasă a unei mărci anterioare poate permite să se admită o astfel de utilizare, dacă un volum redus de produse comercializate sub această marcă este compensat cu o utilizare a respectivei mărci de o intensitate mare sau de o mare constanță în timp.