ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45.

Aplicarea criteriilor pe care tocmai le‑am amintit ne determină să considerăm că sancțiunile care trebuie suportate de antrepozitarul autorizat în temeiul regimului de răspundere solidară prevăzut de dreptul elen țin de materia cvasipenală în raport cu aceste criterii. Deși, din decizia de trimitere, reiese că această răspundere este calificată, în dreptul elen, drept „răspundere civilă”, care „nu constituie o sancțiune administrativă”, și deși guvernul elen observă că aceasta nu are caracterul unei pedepse, ci al unei garanții pentru plata sumelor imputate, se impune constatarea că infracțiunea vamală prevăzută la articolul 89 alineatul 2 din Codul vamal, în temeiul căreia persoanelor responsabile li se aplică o taxă majorată, este definită în mod identic cu infracțiunea penală de contrabandă definită la articolul 67 alineatul 5 din Legea 2127/1993. Prin urmare, nu există o separare strictă între penalitățile vamale și infracțiunile penale, atât timp cât solidaritatea antrepozitarului autorizat se întemeiază pe aplicarea,„prin analogie” ( 12 ), a articolului 108 din Codul vamal, care permite instanței penale, în hotărârea de condamnare, să declare proprietarul care face obiectul contrabandei răspunzător în solidar cu persoana condamnată penal la plata amenzii. În plus, spre deosebire de accizele propriu‑zise, taxa majorată care trebuie suportată de antrepozitarul autorizat prezintă în același timp un caracter punitiv, întrucât aceasta sancționează lipsa de vigilență și de diligență suficientă a acestuia, și preventiv, întrucât, potrivit instanței de trimitere, aceasta urmărește să garanteze eficacitatea amenzilor aplicate și să procedeze astfel încât operatorii economici care obțin profit din activitatea în cadrul căreia contrabanda a fost săvârșită să ia toate măsurile pentru a preveni efectuarea unor acte de contrabandă ( 13 ). Or, aceste două obiective de reprimare și de descurajare a fraudelor privind accizele sunt caracteristici ale sancțiunilor penale. În sfârșit, penalitățile fiscale pentru care antrepozitarul autorizat poate fi declarat răspunzător în solidar pot atinge sume substanțiale, pană la de zece ori taxa datorată ( 14 ).
15.

Astfel, Raad van State consideră că, întrucât raportul dintre un operator de transport aerian și un pasager este de natură civilă, neexecutarea de către operatorul de transport aerian a obligațiilor care îi revin ține de competența instanțelor civile. Admiterea faptului că secretarul de stat are o asemenea competență ar aduce atingere, potrivit instanței de trimitere, repartizării competențelor judiciare în Țările de Jos. În plus, conform lucrărilor parlamentare referitoare la Legea privind aviația, autoritatea administrativă nu are obligația de a solicita operatorului de transport aerian o compensație în numele pasagerilor.
32.

Astfel cum am amintit în Concluziile noastre prezentate în cauza CO Sociedad de Gestion y Participación și alții (C‑18/14, EU:C:2015:95, nota de subsol 48), articolul 51 alineatul (1) din cartă instituie obligația statelor membre de a aplica dispozițiile cartei „în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii”. Prin urmare, statele membre trebuie să respecte în astfel de împrejurări dispozițiile cartei, inclusiv dreptul administratului de a fi ascultat, prevăzut la articolul 41 alineatul (2) litera (a). Or, o interpretare literală a articolului 41 din cartă, care constă în excluderea posibilității ca acest articol să fie aplicabil statelor membre, ar conduce la admiterea faptului că dreptul de a fi ascultat, prevăzut la articolul 41 menționat, constituie o excepție de la articolul 51 din cartă, care prevede aplicabilitatea tuturor „dispozițiilor cartei” statelor membre din moment ce acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Astfel cum a arătat avocatul general Wathelet în Concluziile sale prezentate în cauza Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2031, punctul 56), nu este „coerent […] ca modul de redactare a articolului 41 din cartă să poată introduce astfel o excepție de la norma prevăzută la articolul 51 din aceasta, care ar permite statelor membre să nu aplice un articol din cartă, chiar și în cazul în care pun în aplicare dreptul Uniunii”.
34.

Printre argumentele invocate în prezenta cauză, taxa în discuție în litigiul principal a fost prezentată ca o formă de impozitare destinată finanțării unui anumit tip de activitate publică. Am spune mai degrabă că o astfel de taxă – și acest lucru este valabil în special atunci când modalitățile sale de funcționare sunt cele ale taxei radio cehe, adică o taxă plătită de către contribuabili direct către organismul de radiodifuziune beneficiar – este similară unei subvenții alocate de stat pentru acest organism sub forma specifică a unor resurse proprii. Or, activitatea pentru care persoana impozabilă nu percepe nicio contraprestație din partea beneficiarilor și care este finanțată printr‑o subvenție destinată finanțării la modul general a activității persoanei impozabile cu siguranță nu poate fi calificată drept activitate cu titlu oneros.
44.

Prima dintre aceste abordări, susținută de OAPI și aprobată de Tribunal, este în concordanță cu o interpretare a procedurii pe care am califica‑o drept „rigidă”. Titularul unei mărci a cărei înregistrare se apropie de expirare o poate reînnoi numai printr‑un singur act, completând în mod corespunzător un singur formular și trimițându‑l la OAPI în termenul de reînnoire (fie cel inițial, fie cel suplimentar). În plus, el va trebui să plătească taxele aferente acestei proceduri. Dacă a urmat acești pași, OAPI va înregistra cererea de reînnoire pentru produsele și serviciile indicate în formular.
36.

A cincea liniuță are în vedere posibilitatea de a supune acordarea de „autorizații” obligației de respectare a condițiilor de muncă stabilite de legislația națională. Este dificil să credem că o astfel de posibilitate este limitată, la rândul său, strict la întreprinderile care furnizează servicii din sfera serviciului universal. Din nou, interpretarea strictă propusă de reclamanta din litigiul principal ar permite să se concluzioneze că statele membre nu ar avea dreptul să impună unor întreprinderi a căror activitate este reglementată prin autorizații generale – cele eliberate în vederea furnizării de servicii poștale care sunt în afara sferei serviciului universal – să respecte condițiile de muncă stabilite la nivel național. În plus, la fel ca în cazul celei de a doua liniuțe, a cincea liniuță trebuie să fie interpretată în coroborare cu articolul 9 alineatul (1) și cu articolul 2 punctul 19 din Directiva 97/67. Or, acesta din urmă menționează în mod expres „respectarea condițiilor de muncă” ca reprezentând o cerință esențială.
52.

În al treilea rând, sistemul european comun de azil se bazează pe o procedură de examinare de natură pur administrativă a cărei miză este de a stabili dacă persoana în cauză are dreptul sau nu are dreptul la statutul de refugiat și, în cazul unui răspuns negativ, de a o îndepărta de pe teritoriul Uniunii. În privința mandatului european de arestare, acesta se înscrie într‑un mecanism pur intern al Uniunii și se bazează, în plus, pe o procedură de natură exclusiv judiciară. Nu un stat membru, ci o instanță națională solicită încarcerarea unei persoane, iar decizia‑cadru impune, în anumite condiții, adică cu anumite rezerve, altor state membre să admită această solicitare.
68.

Totuși, instanța de trimitere arată în mod întemeiat că facturile în litigiu reprezintă confirmarea unor creanțe care rezultă dintr‑un contract anterior ( 51 ) și că o astfel de reglementare poate împiedica contractanții să se înțeleagă cu ușurință și corect în cadrul acordurilor de plată încheiate în scopul executării contractului respectiv. Astfel, în speță există o legătură strânsă între aceste facturi și executarea contractului din care derivă. În plus, facturile pot genera ele însele obligații juridice pe lângă cele născute din acest contract ( 52 ). Pe de altă parte, nu de puține ori raporturile comerciale se concretizează prin întocmirea unei facturi, fără ca un contract scris să o preceadă. În aceste ultime două situații, reglementarea în discuție stabilește în mod incontestabil limba în care are loc schimbul de consimțământ. În sfârșit, subliniem că, deși această reglementare nu are ca obiect să legifereze redactarea contractelor înseși, poate avea ca efect, astfel cum am stabilit ( 53 ), împiedicarea concretizării sau a reînnoirii de acorduri comerciale cu persoane stabilite în alt stat membru.
4.

Potrivit articolului 9 din regulamentul menționat, intitulat „Dreptul conferit de marca comunitară”: „(1) O marcă comunitară conferă titularului său un drept exclusiv. Titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să folosească, fără acordul său, în comerț: (a) un semn identic cu marca comunitară pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care este înregistrată; (b) un semn pentru care, din cauza identității sau similitudinii sale cu marca comunitară și din cauza identității sau similitudinii produselor sau serviciilor acoperite de marca comunitară și de semn, există un risc de confuzie pentru public; riscul de confuzie cuprinde riscul de asociere între semn și marcă; […] (2) În temeiul alineatului (1) pot fi interzise, printre altele, următoarele: (a) aplicarea semnului pe produse sau pe ambalajul acestora; (b) oferirea produselor, introducerea lor pe piață sau deținerea lor în aceste scopuri ori oferirea sau asigurarea de servicii sub semnul respectiv; (c) importul sau exportul de produse sub acest semn; (d) utilizarea semnului în documentele de afaceri și publicitate. (3) Dreptul conferit de o marcă comunitară nu este opozabil terților decât de la data publicării înregistrării mărcii. Cu toate acestea, poate fi solicitată o compensație rezonabilă cu privire la fapte, săvârșite după data publicării înregistrării mărcii, care ar fi interzise în temeiul acesteia. Instanța sesizată nu se poate pronunța asupra fondului până la publicarea înregistrării.”
23.

În recursul formulat, Pilkington nu reia toate aspectele care au constituit obiectul procedurii în primă instanță. Dezbaterea juridică din recurs se limitează mai degrabă la aspecte referitoare la calculul amenzii. În acest sens, recurentele invocă trei motive de recurs, dintre care primul are ca obiect cifrele de afaceri care trebuiau luate în considerare (a se vedea în acest sens partea A), al doilea se referă la rata de schimb a euro, care este determinantă pentru calculul plafonului legal de 10 % (a se vedea în acest sens partea B) și al treilea are ca obiect diferite principii generale de drept, precum și considerații privind statul de drept (a se vedea în acest sens partea C).
1.

Apple and Pear Australia Limited (APAL) și Star Fruits Diffusion (denumite în continuare „recurentele”) sunt cotitularele a trei mărci comunitare pentru merele Pink Lady. Recurentele au inițiat două proceduri pentru a împiedica utilizarea semnului verbal „English pink” de Carolus C. BVBA (denumită în continuare „Carolus”). Mai întâi, ele s‑au opus cererii de înregistrare a semnului verbal „English pink” ca marcă comunitară care a fost depusă de Carolus la Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO), cunoscut anterior sub denumirea Oficiul pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI). Ulterior, ele au inițiat împotriva Carolus o acțiune în contrafacerea mărcii verbale comunitare „Pink Lady” în fața unei instanțe competente în domeniul mărcilor comunitare. Cele două proceduri au condus la două decizii diferite privind riscul de confuzie între marca comunitară verbală anterioară „Pink Lady” și semnul verbal „English pink”.
62.

În sfârșit, deși Codul vamal nu definește noțiunea „transformatori”, 8 dintre cele 23 de versiuni lingvistice ale acestui cod utilizează termeni care au aceeași rădăcină pentru a desemna „transformatorii” în sensul articolului 148 litera (c) din codul menționat și „operațiunile de perfecționare” definite la articolul 114 alineatul (2) litera (c) din același cod ( 39 ). De exemplu, versiunea în limba engleză a articolului 148 litera (c) din Codul vamal utilizează termenul „processors”, care face trimitere la termenul „processing” definit la articolul 114 alineatul (2) litera (c) din acest cod. De asemenea, aceste dispoziții, în versiunea în limba olandeză a codului respectiv, utilizează termenii „veredelaars” și, respectiv, „veredelingshandelingen”.
77.

În plus, pe lângă faptul că, în principiu, postarea hiperlinkurilor în cauza principală nu constituie, în opinia noastră, o „comunicare publică” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, considerăm că orice altă interpretare a acestei dispoziții ar împiedica în mod considerabil funcționarea internetului și ar aduce atingere unuia dintre obiectivele principale ale Directivei 2001/29, și anume dezvoltarea societății informaționale în Europa ( *46 ). În plus, o asemenea interpretare ar risca să denatureze instituirea unui „echilibru just între drepturile și interesele diverselor categorii de titulari de drepturi, precum și între acestea și drepturile și interesele utilizatorilor de obiecte protejate” ( *47 ).
27.

Contrar celor susținute de guvernul italian, faptul că acțiunea în anulare în discuție în cauza principală se referă la o căsătorie deja încetată prin decesul unuia dintre soți nu are drept consecință că această acțiune nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 2201/2003. Astfel, deși decesul are ca efect încetarea căsătoriei ex nunc, acțiunea în anulare urmărește invalidarea acesteia ex tunc. Prin urmare, poate exista un interes în a obține anularea unei căsătorii, chiar după încetarea acesteia prin decesul unuia dintre soți.
49.

Pe de altă parte, în ceea ce privește tot demonstrarea caracterului durabil sau temporar al limitării, guvernul francez observă că instanța de trimitere califică în mod expres drept „temporară” starea de incapacitate de lucru a domnului Daouidi, ceea ce ar urmări să dovedească faptul că, atunci când o consideră în sine, iar nu în legătură cu motivele care justifică decizia angajatorului de a‑l concedia, această stare de incapacitate nu are, potrivit instanței de trimitere, un veritabil caracter durabil. Cu toate acestea, considerăm că împrejurarea că incapacitatea a fost calificată, într‑o primă etapă, drept „temporară” nu împiedică faptul ca, într‑o a doua etapă, pe baza unor elemente medicale, aceasta să poată fi considerată durabilă. În plus, calificarea unei situații ca intrând în sfera noțiunii „handicap” în sensul Directivei 2000/78 nu trebuie, în opinia noastră, să depindă de calificarea acesteia drept „incapacitate temporară”, în sensul dreptului național, care a fost aplicat reclamantului din litigiul principal. În plus, arătăm că din modul de redactare a celei de a cincea întrebări rezultă că domnul Daouidi se află în situație de incapacitate temporară „pe durată nedeterminată”.
1.

Prezentul recurs privește Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 25 noiembrie 2014, Simba Toys/OAPI – Seven Towns (forma unui cub cu fețe având o structură grilată) ( 2 ), prin care s‑a respins acțiunea în anularea deciziei celei de a doua camere de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) ( 3 ) privind o procedură de cerere de declarare a nulității între Simba Toys GmbH & Co. KG și Seven Towns Ltd.
44.

În plus, după cum am precizat deja la punctele 93-121 din Concluziile noastre prezentate în cauza Kotnik și alții ( 19 ), la care facem referire in extenso, nu suntem de acord cu opinia reclamanților că A doua directivă se opune ca un stat membru să ia măsuri urgente în vederea menținerii stabilității financiare pe teritoriul său, precum și în vederea reducerii la minimum a riscului de contagiune. În special, împărtășim îndoielile exprimate de High Court ( 20 ) în sensul că linia jurisprudențială la care ne vom referi utilizând termenul „jurisprudența Pafitis” ( 21 ) permite interpretarea celei de A doua directive în maniera dorită de reclamanți, pentru motivele indicate în concluziile menționate anterior.
26.

În lumina celor de mai sus, instanța națională a suspendat procedura și a adresat Curții următoarele întrebări: „1) Lichidele care conțin 27 % alcool în volum și sunt descrise ca băuturi spirtoase, îmbuteliate în sticluțe cu pipetă cu un volum de 10 ml sau de 20 ml sau sub formă de spray și comercializate de farmacii, constituie băuturi care conțin mai mult de 1,2 % alcool în volum în sensul articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1924/2006, în cazul în care, potrivit instrucțiunilor de dozare indicate pe ambalaj, (a) se pun patru picături de lichid într‑un pahar cu apă și se beau la diferite intervale pe parcursul zilei sau, la nevoie, se iau patru picături nediluate, (b) se pulverizează pe limbă două jeturi de lichid comercializat ca spray? 2) În cazul unui răspuns negativ la întrebările 1 (a) și (b): În cazul trimiterilor la beneficiile generale, nespecifice, în sensul articolului 10 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1924/2006, trebuie să existe de asemenea dovezi, astfel cum se prevede la articolul 5 alineatul (1) litera (a) și la articolul 6 alineatul (1) din acest regulament? 3) Dispozițiile articolului 28 alineatul (2) prima teză din Regulamentul (CE) nr. 1924/2006 se aplică în cazul în care, sub denumirea sa comercială, produsul vizat nu a fost comercializat înainte de 1 ianuarie 2005 ca produs alimentar, ci ca medicament?”
3.

Articolul 1 din directivă prevede: „(1) Prezenta directivă se aplică dispozitivelor medicale pentru diagnostic in vitro […] (2) În înțelesul prezentei directive: […] (b) «dispozitiv medical pentru diagnostic in vitro» înseamnă un dispozitiv medical care este un reactiv, produs de reacție, substanță etalon, substanță de control, trusă, instrument, aparat, echipament sau sistem, utilizat fie individual, fie în combinație, conceput de producător să fie folosit in vitro pentru examinarea probelor, inclusiv a sângelui și țesuturilor donate, fiind derivat din corpul uman în scopul exclusiv sau principal de a furniza informații despre oricare din următoarele: — o stare fiziologică sau patologică […] (d) «dispozitiv de autotestare» înseamnă orice dispozitiv conceput de către producător astfel încât să fie folosit de nespecialiști în propriul cămin; […] (f) «producător» înseamnă persoana fizică sau juridică care poartă răspunderea pentru proiectarea, fabricarea, ambalarea și etichetarea unui dispozitiv înainte de a fi plasat pe piață sub propria sa denumire, indiferent dacă aceste operații sunt efectuate de această persoană personal sau în numele ei, de către o parte terță. Obligațiile prevăzute în prezenta directivă pentru a fi îndeplinite de producători se aplică și persoanelor fizice sau juridice care asamblează, ambalează, prelucrează, renovează complet și/sau etichetează unul sau mai multe produse gata fabricate și/sau le stabilește scopul de dispozitive pentru a fi plasate pe piață sub propria sa denumire[ ( 5 ) ]. Prezentul paragraf nu se aplică persoanei care, nefiind un producător în înțelesul primului paragraf, asamblează sau adaptează dispozitive aflate deja pe piață în scopul propus de a fi folosite de către un pacient individual; […] (i) «plasare pe piață» înseamnă punerea la dispoziție pentru prima dată, contra unei plăți sau gratis, a unui dispozitiv, cu excepția unui dispozitiv de evaluare a performanței, în scopul distribuției și/sau utilizării pe piața comunitară, indiferent dacă este nou sau complet renovat; (j) «punere în funcțiune» înseamnă etapa în care dispozitivul este pus la dispoziția utilizatorului final, fiind gata de utilizare pe piața comunitară pentru prima dată în scopul propus. […]”
9.

Prin Hotărârea din 12 februarie 1987, Comisia/Belgia (221/85, EU:C:1987:81), Curtea a respins această acțiune. În special în ceea ce privește libertatea de stabilire, Curtea a constatat că, sub rezerva respectării egalității de tratament, fiecare stat membru are, în lipsa unor norme ale Uniunii în materie, libertatea de a reglementa pe teritoriul său activitatea laboratoarelor care efectuează prestații de biologie clinică ( 4 ). În plus, Curtea a apreciat că reglementarea belgiană în discuție nu îi împiedica pe medicii sau pe farmaciștii resortisanți ai altor state membre să se stabilească în Belgia și să exploateze acolo un laborator de analize clinice care beneficiază de rambursare din partea asigurărilor sociale. Prin urmare, era vorba despre o reglementare care se aplica fără deosebire resortisanților belgieni și celor din celelalte state membre și care nu era discriminatorie în această privință ( 5 ).
19.

Împrumutatul a semnat contractul de credit, confirmând că a primit condițiile de creditare și că a fost de acord și a consimțit să le respecte. Anexate la contractul de credit se aflau „Condițiile privind încheierea contractelor de credit ale Home Credit Slovakia, a.s. – credit în numerar” (denumite în continuare „condițiile comerciale generale”), care erau identificate pe fiecare pagină prin codul ISH111 în colțul de sus. Semnătura împrumutatului pe contractul de credit confirma faptul că acesta primise și fusese de acord cu condițiile comerciale generale, că toate dispozițiile lor erau inteligibile și că acesta consimțise să le respecte. Textul condițiilor comerciale generale nu a fost semnat nici de împrumutător, nici de împrumutat. Aceste condiții stabilesc, printre altele, că împrumutatul este obligat să ramburseze în mod corespunzător și la timp creditul acordat, prin rate lunare periodice, ale căror număr, cuantum și date scadente sunt stabilite în contract. Împrumutatul are dreptul să solicite, în mod gratuit și în orice moment pe întreaga durată a contractului, un extras de cont sub forma unui tabel de amortizare, care să indice ratele care trebuie să fie plătite, precum și perioada și condițiile de rambursare a acestora, inclusiv o detaliere a fiecărei rate care să arate amortizarea capitalului, dobânda și, dacă este cazul, costurile suplimentare.
34.

Potrivit Parlamentului, deciziile atacate sunt acte de bază, iar nu măsuri de punere în aplicare. În această privință, Parlamentul a arătat că procedura prevăzută la articolul 25 alineatul (2) din Decizia 2008/615 necesită unanimitate în Consiliu pentru adoptarea deciziilor atacate. La momentul adoptării Deciziei 2008/615, articolul 34 alineatul (2) litera (c) UE prevedea două proceduri distincte pentru adoptarea actelor de bază și a măsurilor de punere în aplicare: doar în cazul actelor de bază era necesară unanimitatea în Consiliu. În plus, Parlamentul consideră semnificativ faptul că articolul 33 din Decizia 2008/615 include un temei separat pentru adoptarea măsurilor de punere în aplicare. În pofida existenței dispoziției respective, Consiliul a ales să nu adopte deciziile atacate pe acest temei. Având în vedere această opțiune, deciziile atacate nu pot fi considerate măsuri de punere în aplicare, ci mai degrabă acte de bază echivalente cu Decizia 2008/615. În plus, titlurile deciziilor atacate nu menționează expresia „de punere în aplicare”, ceea ce ar indica de asemenea faptul că deciziile atacate sunt de fapt acte de bază. Potrivit Parlamentului, deciziile atacate completează Decizia 2008/615 în ceea ce privește data de la care un stat membru poate să acceseze sistemul de schimb automatizat de date.
7.

Articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede: „În ceea ce privește un contract încheiat de o persoană, consumatorul, într‑un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, competența se determină în conformitate cu dispozițiile din prezenta secțiune […], în cazul în care: (a) contractul are ca obiect vânzarea de bunuri mobile corporale în rate egale, fixe și eșalonate; (b) contractul are ca obiect un împrumut rambursabil în rate egale, fixe și eșalonate, sau orice altă formă de credit încheiat în scopul finanțării vânzării de bunuri mobile corporale; (c) în toate celelalte cazuri, contractul a fost încheiat cu o persoană care desfășoară activități comerciale sau profesionale în statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat consumatorul sau, prin orice mijloace, își direcționează activitățile spre acel stat membru sau spre mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, iar contractul intră în sfera de acțiune a acestor activități.”