Ediție provizorie

ORDONANȚA PREȘEDINTELUI TRIBUNALULUI

22 iunie 2018( )

„Măsuri provizorii – Produse de protecție a plantelor – Substanța activă diflubenzuron – Condiții de aprobare a introducerii pe piață – Cerere de suspendare a executării – Lipsa urgenței – Evaluare comparativă a intereselor”

În cauza T‑476/17 R,

Arysta LifeScience Netherlands BV, cu sediul în Amsterdam (Țările de Jos), reprezentată de C. Mereu și de M. Grunchard, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de A. Lewis, de I. Naglis și de G. Koleva, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere întemeiată pe articolele 278 și 279 TFUE prin care se urmărește suspendarea executării Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2017/855 al Comisiei din 18 mai 2017 de modificare a Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 540/2011 în ceea ce privește condițiile de aprobare a substanței active diflubenzuron (JO 2017, L 128, p. 10),

PREȘEDINTELE TRIBUNALULUI

dă prezenta

Ordonanță( )

[omissis]

În drept

[omissis]

Cu privire la urgență

23 Pentru a verifica dacă măsurile provizorii solicitate sunt urgente, trebuie amintit că scopul procedurii privind măsurile provizorii este de a garanta deplina eficacitate a viitoarei hotărâri definitive în vederea evitării unei lacune în protecția juridică asigurată de instanța Uniunii. Pentru atingerea acestui obiectiv, urgența trebuie apreciată, în general, în raport cu necesitatea care există de a statua cu titlu provizoriu în scopul de a evita cauzarea unui prejudiciu grav și ireparabil părții care solicită protecția provizorie. Revine acestei părți sarcina să facă dovada că nu poate aștepta finalizarea procedurii aferente acțiunii pe fond fără să suporte un prejudiciu grav și ireparabil (a se vedea Ordonanța din 14 ianuarie 2016, AGC Glass Europe și alții/Comisia, C‑517/15 P‑R, EU:C:2016:21, punctul 27 și jurisprudența citată).

24 În plus, potrivit unei jurisprudențe consacrate, există urgență numai dacă prejudiciul grav și ireparabil temut de partea care solicită măsurile provizorii este iminent în așa măsură încât realizarea sa poate fi prevăzută cu un grad de probabilitate suficient. Această parte este obligată, în orice caz, să dovedească faptele pe care se presupune că se bazează posibilitatea producerii unui astfel de prejudiciu, fiind stabilit că un prejudiciu de natură pur ipotetică nu poate justifica dispunerea unor măsuri provizorii întrucât este întemeiat pe producerea unor evenimente viitoare și incerte (a se vedea Ordonanța din 23 martie 2017, Gollnisch/Parlamentul, T‑624/16, nepublicată, EU:T:2017:243, punctul 25 și jurisprudența citată).

25 Pe de altă parte, potrivit articolului 156 alineatul (4) a doua teză din Regulamentul de procedură, cererile de măsuri provizorii „cuprind toate probele și propunerile de probe disponibile destinate să justifice dispunerea măsurilor provizorii”.

26 Astfel, o cerere de măsuri provizorii trebuie să permită prin ea însăși pârâtului să își pregătească observațiile și judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii să se pronunțe cu privire la această cerere, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații, fiind necesar ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază să reiasă din chiar textul cererii respective (a se vedea Ordonanța din 6 septembrie 2016, Inclusion Alliance for Europe/Comisia, C‑378/16 P‑R, nepublicată, EU:C:2016:668, punctul 17 și jurisprudența citată).

27 De asemenea, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a putea aprecia dacă toate condițiile menționate la punctele 23, 24 și 26 de mai sus sunt îndeplinite, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii trebuie să dispună de indicații concrete și precise, susținute de înscrisuri detaliate și certificate, care demonstrează situația în care se află partea care solicită măsurile provizorii și permit să se aprecieze consecințele care ar rezulta, după toate probabilitățile, din lipsa măsurilor solicitate. Rezultă că partea respectivă, în special atunci când invocă producerea unui prejudiciu de natură financiară, trebuie să prezinte înscrisuri în susținerea unei imagini fidele și globale a situației sale financiare (a se vedea Ordonanța din 29 februarie 2016, ICA Laboratories și alții/Comisia, T‑732/15 R, nepublicată, EU:T:2016:129, punctul 39 și jurisprudența citată).

28 În sfârșit, deși cererea de măsuri provizorii poate fi completată cu privire la aspecte specifice prin trimiteri la înscrisuri anexate, acestea din urmă nu pot compensa lipsa elementelor esențiale din cererea respectivă. Nu este de competența judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii să examineze, în locul părții în cauză, elementele conținute în anexele la cererea de măsuri provizorii, în cererea introductivă depusă în cauza principală sau în anexele la aceasta din urmă care s‑ar putea corobora cu cererea de măsuri provizorii. O asemenea obligație stabilită în sarcina judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii ar fi, de altfel, de natură să priveze de efect articolul 156 alineatul (5) din Regulamentul de procedură, care prevede că cererea de măsuri provizorii se formulează prin înscris separat (a se vedea în acest sens Ordonanța din 20 iunie 2014, Wilders/Parlamentul și alții, T‑410/14 R, nepublicată, EU:T:2014:564, punctul 16 și jurisprudența citată).

29 În lumina acestor criterii trebuie să se examineze dacă reclamanta reușește să demonstreze urgența.

30 Reclamanta invocă în esență un prejudiciu grav și ireparabil ca urmare a existenței unui risc de efecte negative asupra cifrei sale de afaceri și a profitului său, a unui risc de pierdere a unor cote de piață, a unui impact asupra uneia dintre unitățile sale de producție și a unei atingeri aduse reputației sale.

Cu privire la caracterul grav al prejudiciului

31 În primul rând, în ceea ce privește prejudiciul pretins ca urmare a riscului unor efecte negative asupra cifrei sale de afaceri și a profitului său, reclamanta consideră că, dat fiind regulamentul atacat, ea va suferi o pierdere semnificativă în ce privește cifrei de afaceri și a profitului său. În această privință, trebuie să se arate, așadar, că natura prejudiciului pretins este de natură pur financiară.

32 Or, în ceea ce privește gravitatea prejudiciului financiar invocat, rezultă dintr‑o jurisprudență consacrată că măsura provizorie solicitată nu se justifică decât dacă rezultă că, în lipsa unei astfel de măsuri, partea care o solicită s‑ar afla într‑o situație care i‑ar putea pune în pericol existența înainte de pronunțarea hotărârii prin care se pune capăt procedurii principale (a se vedea Ordonanța din 30 aprilie 2010, Xeda International și Pace International/Comisia, T‑71/10 R, nepublicată, EU:T:2010:173, punctul 42 și jurisprudența citată).

33 În primul rând, potrivit unei jurisprudențe constante, analiza gravității unui asemenea prejudiciu trebuie efectuată în special în raport cu dimensiunea și cu cifra de afaceri a întreprinderii, precum și cu caracteristicile grupului din care face parte [a se vedea Ordonanța din 15 noiembrie 2011, Xeda International/Comisia, T‑269/11 R, nepublicată, EU:T:2011:665, punctul 20 și jurisprudența citată; a se vedea de asemenea în acest sens Ordonanța din 15 aprilie 1998, Camar/Comisia și Consiliul, C‑43/98 P(R), EU:C:1998:166, punctul 36 și jurisprudența citată].

34 În plus, este necesar să se amintească faptul că, tot potrivit unei jurisprudențe constante, s‑a statuat că, pe de o parte, în ceea ce privește pierderea care reprezintă o cotă mai mică de 10 % din cifra de afaceri a unor întreprinderi care își desfășoară activitatea pe piețe foarte bine reglementate, dificultățile financiare la care acestea din urmă puteau fi expuse nu păreau de natură să pună în pericol însăși existența lor [Ordonanța din 15 noiembrie 2011, Xeda International/Comisia, T‑269/11 R, nepublicată, EU:T:2011:665, punctul 21; a se vedea de asemenea în acest sens Ordonanța din 11 aprilie 2001, Comisia/Bruno Farmaceutici și alții, C‑474/00 P (R), EU:C:2001:219, punctul 106] și, pe de altă parte, în ceea ce privește o pierdere care reprezintă aproape două treimi din cifra de afaceri a acestor întreprinderi, recunoscând în același timp că dificultățile financiare cauzate acestora au putut fi de natură să le pună în pericol existența, s‑a subliniat totuși că, într‑un sector foarte bine reglementat, care necesită adesea investiții semnificative și în care autoritățile competente pot fi determinate să intervină atunci când apar riscuri pentru sănătatea publică, din motive care nu sunt întotdeauna previzibile pentru întreprinderile în cauză, revine acestora din urmă, cu excepția cazului în care trebuie să suporte ele însele prejudiciul rezultat în urma unei asemenea intervenții, obligația de a se proteja de consecințele intervenției respective printr‑o politică adecvată [a se vedea Ordonanța din 16 iunie 2016, ICA Laboratories și alții/Comisia, C‑170/16 P(R), nepublicată, EU:C:2016:462, punctul 29 și jurisprudența citată].

[omissis]

37 Cifra de afaceri, ca și profitul generat din vânzarea substanței în cauză pentru utilizarea interzisă de regulamentul atacat, reprezintă, așadar, o parte redusă din cifra de afaceri sau din profitul brut al reclamantei sau din cel al grupului din care face parte [a se vedea în acest sens și prin analogie Ordonanța din 11 aprilie 2001, Comisia/Bruno Farmaceutici și alții, C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, punctul 105].

38 Prin urmare, simpla pierdere a cifrei sale de afaceri sau a profitului generat de aceste vânzări nu poate fi suficientă pentru a considera că prejudiciul pretins este grav în sensul jurisprudenței citate la punctul 36 de mai sus.

39 În al doilea rând, astfel cum a subliniat reclamanta, s‑a admis totuși, în Ordonanța din 28 aprilie 2009, United Phosphorus/Comisia (T‑95/09 R, nepublicată, EU:T:2009:124, punctul 69), că, în aprecierea gravității prejudiciului, judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii nu se poate limita să recurgă, în mod mecanic și rigid, doar la cifrele de afaceri relevante, ci îi revine de asemenea obligația de a ține seama de circumstanțele proprii fiecărei spețe și de a le compara, în momentul adoptării deciziei sale, cu prejudiciul cauzat în ceea ce privește cifrele de afaceri.

40 În cadrul analizei gravității prejudiciului în această cauză, s‑a ținut astfel seama de criza economică și financiară semnificativă cu care se confrunta economia mondială de mai multe luni și care afecta valoarea grupului din care făcea parte reclamanta. Judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii a concluzionat din aceasta că, având în vedere aceste circumstanțe specifice, reclamanta a dovedit gravitatea prejudiciului pe care l‑ar suferi în cazul în care nu ar fi acordate măsurile provizorii solicitate.

41 Se impune constatarea că reclamanta nu invocă o asemenea situație excepțională.

42 Cu toate acestea, deși reclamanta nu efectuează o identificare clară a circumstanțelor care, în speță, ar fi relevante în cadrul examinării gravității prejudiciului său, se pare că, în argumentele sale referitoare la acest aspect al prejudiciului, ea invocă o serie de elemente despre care s‑ar putea considera că fac parte din aceste circumstanțe proprii ale speței.

43 În consecință, trebuie să se examineze afirmațiile sale cu privire la consecințele avute în vedere asupra activității sale legate de diflubenzuron ca urmare, pe de o parte, a aplicării legislației braziliene 7.802/89 și, pe de altă parte, a stabilirii unei noi limite maxime de reziduuri (denumită în continuare „LMR”).

[omissis]

45 În această privință, mai întâi, trebuie să se arate că, în general, reducerea vânzărilor în țări care nu sunt membre ale Uniunii ca o consecință a adoptării unui regulament care interzice sau limitează utilizarea unei substanțe ca urmare a faptului că unele țări terțe ar respecta reglementarea Uniunii nu poate fi luată în considerare la aprecierea gravității prejudiciului invocat, întrucât asemenea măsuri nu ar fi consecința directă a regulamentului atacat, ci a unei decizii luate de autoritățile din fiecare țară terță în exercitarea puterii lor suverane (a se vedea în acest sens Ordonanța din 28 aprilie 2009, United Phosphorus/Comisia, T‑95/09 R, nepublicată, EU:T:2009:124, punctul 56 și jurisprudența citată).

46 În continuare, trebuie să se constate că reclamanta nu a stabilit că măsurile provizorii solicitate, presupunând că ar fi acordate, ar împiedica autoritățile braziliene să interzică vânzarea de diflubenzuron în scopuri comestibile pe teritoriul lor. Prin urmare, aceasta nu a demonstrat că suspendarea executării regulamentului atacat ar fi de natură să împiedice producerea prejudiciului invocat (a se vedea în acest sens Ordonanța din 28 aprilie 2009, United Phosphorus/Comisia, T‑95/09 R, nepublicată, EU:T:2009:124, punctul 56 și jurisprudența citată).

47 În sfârșit, rezultă că concretizarea acestei temeri este ipotetică întrucât reclamanta dispune de un studiu din 28 februarie 2017, efectuat în conformitate cu ultimele recomandări, care confirmă lipsa unui potențial genotoxic al PCA („Testarea unei mutații in vivo la locus cII cu privire la șobolani transgenici F344 Big Blue® și analiza micronucleică a sângelui periferic”). În consecință, pot exista îndoieli rezonabile în ceea ce privește aprecierea finală a autorităților braziliene în legătură cu genotoxicitatea diflubenzuronului în măsura în care se poate aprecia că, în lumina studiului respectiv, acestea din urmă vor considera că rezultatele actualizate ale comunității științifice nu pledează în favoarea unei interdicții. Aspectul prejudiciului pretins în această privință nu poate avea decât un caracter incert, în sensul jurisprudenței menționate la punctul 24 de mai sus.

48 Prin urmare, consecințele avute în vedere de reclamantă asupra activității sale legate de diflubenzuron ca urmare a aplicării legislației braziliene 7.802/89 nu constituie o circumstanță specială care permite să se concluzioneze în sensul gravității prejudiciului.

[omissis]

52 Prin urmare, se impune constatarea că speța nu prezintă nicio circumstanță specială care, apreciată în raport cu cifrele de afaceri relevante, ar determina judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii să concluzioneze în sensul gravității prejudiciului pretins ca urmare a riscului producerii unor efecte negative asupra cifrei sale de afaceri și asupra profitului său.

[omissis]

61 În al treilea rând, în ceea ce privește gravitatea prejudiciului pretins ca urmare a riscului unui impact asupra uneia dintre unitățile sale de producție, reclamanta precizează că ea produce în mod exclusiv substanța în cauză la o unitate de producție aflată la Ankerweg (Țările de Jos), dedicată în mare parte producției substanței în cauză pentru o utilizare în interiorul și în afara Uniunii. Pierderea etichetei „pentru culturi comestibile” a diflubenzuronului în Uniune ar însemna o pierdere de 618 859 de euro din absorbția costurilor de producție, ceea ce ar reprezenta 89,7 % din totalitatea absorbției costurilor și o pierdere de volum de 36 735 kg, respectiv 95 % din volumul din Uniune. În consecință, impactul pierderii volumului de diflubenzuron pentru culturile comestibile ar însemna că toate produsele rămase ar trebui să absoarbă acest cost de 618 859 de euro, ceea ce ar duce la creșterea costurilor și la reducerea concurenței pe piața Uniunii și pe celelalte piețe mondiale pentru toate celelalte produse.

62 În plus, în cadrul argumentelor sale referitoare la caracterul ireparabil al prejudiciului pretins ca urmare a riscului unui impact asupra uneia dintre unitățile sale de producție, reclamanta invocă o serie de elemente care, în fapt, țin de aprecierea gravității prejudiciului. Astfel, ea subliniază că aproximativ 25 de angajați ai unității de producție actuale sunt alocați substanței în cauză și produselor preparate pe bază de diflubenzuron, că viabilitatea acestei unități este amenințată, dat fiind că produsele destinate culturilor comestibile în Uniune absorb 618 859 de euro (sau 16,7 %) din totalul de 3 699 373 de euro din costurile de producție a diflubenzuronului ale unității din Ankerweg, chiar dacă volumul lorreprezintă 8,4 % din volumul total. Pe de altă parte, aceasta reamintește în special că revizuirea LMR pentru produsele comestibile ar avea un impact semnificativ asupra produselor vândute pe principalele piețe din lume și că, întrucât producția totală de diflubenzuron ar reprezenta aproximativ 30 % din volum și ar absorbi aproximativ 30 % din costurile unității Ankerweg, o reducere sau o pierdere a produselor vândute pe piața mondială ar avea un impact semnificativ asupra viabilității unității respective.

63 Prin urmare, din considerațiile care precedă rezultă că prejudiciul pretins ca urmare a impactului preconizat al regulamentului atacat asupra unității de producție situate la Ankerweg este de natură pecuniară.

64 În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței menționate la punctul 32 de mai sus, în ceea ce privește gravitatea unui asemenea prejudiciu, măsura provizorie solicitată se justifică numai în cazul în care rezultă că, în lipsa unei astfel de măsuri, partea care o solicită s‑ar afla într‑o situație care i‑ar putea pune în pericol existența înainte de pronunțarea deciziei prin care se pune capăt procedurii principale.

65 Or, în primul rând, temerea reclamantei nu privește punerea în pericol a existenței sale, ci viabilitatea unei unități de producție. În această privință, contrar jurisprudenței menționate la punctele 24-27 de mai sus, reclamanta nu furnizează niciun element care să permită să se concluzioneze în sensul unei amenințări oarecare la adresa supraviețuirii sale ca urmare a riscurilor pretinse pentru viabilitatea unității.

66 În al doilea rând, unitatea în cauză produce substanța respectivă pentru o utilizare nu numai în interiorul Uniunii, ci și în afara Uniunii. Întrucât reclamanta subliniază efectele potențiale ale stabilirii unei noi LMR pentru produsele comestibile asupra vânzărilor la nivel global, este suficient să se facă trimitere la motivul prezentat la punctul 50 de mai sus pentru a înlătura pertinența acestui argument.

67 În al treilea rând, contrar jurisprudenței menționate la punctele 24-27 de mai sus, reclamanta nu furnizează judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii elemente esențiale care să îi permită să examineze gravitatea efectelor invocate, precum informații privind posibilitățile de realocare a personalului în cauză sau de transformare a proceselor de fabricație din lanțul său de producție în cadrul acestei unități. În același mod, Comisia arată în mod întemeiat că reclamanta nu a demonstrat că această unitate de producție nu putea fi utilizată pentru fabricarea unuia dintre multe alte produse de protecție a plantelor pe care le produce grupul reclamantei.

68 Prin urmare, simplele efecte asupra uneia dintre unitățile sale de producție nu pot fi suficiente pentru a considera că prejudiciul pretins este grav în sensul jurisprudenței citate la punctul 64 de mai sus.

[omissis]

71 În al patrulea rând, în ceea ce privește gravitatea prejudiciului pretins ca urmare a riscului unei atingeri aduse reputației sale, reclamanta arată că regulamentul atacat va aduce o atingere generalizată reputației sale, renumelui produselor sale pe bază de diflubenzuron și renumelui mărcii sale principale Dimilin, precum și tipului de formulă legate de aceste produse.

72 Primo, în măsura în care reclamanta își exprimă temerea că regulamentul atacat, pe de o parte, îi afectează reputația în general, renumele produselor sale pe bază de diflubenzuron și al principalei sale mărci Dimilin, precum și tipul de formulă legate de aceste produse, prin stigmatizarea diflubenzuronului, și, pe de altă parte, îi pune în discuție, în termeni mai generali, experiența în domeniul produselor de protecție a plantelor, capacitatea sa de a furniza produse sigure și de înaltă calitate și duce la o influență negativă asupra renumelui altor produse fabricate de ea, în special în domeniul sănătății plantelor, trebuie să se arate că retragerea unui produs de protecție a plantelor de pe piață – și, a fortiori, impunerea unei limite în ceea ce privește domeniul său de utilizare – nu este în mod necesar prejudiciabilă pentru reputația întregii întreprinderi în cauză. În această privință, este bine cunoscut faptul că multor întreprinderi care își desfășoară activitatea pe piața în cauză li s‑au retras deja produsele de pe piață, fără însă ca întreprinderile respective sau produsele lor să poată fi considerate stigmatizate. Autoritățile de reglementare și operatorii din sectorul în cauză, care sunt familiarizați cu cadrul de reglementare, au mai degrabă tendința de a percepe o decizie de respingere a unui produs de protecție a plantelor ca fiind o componentă normală a unei proceduri de reglementare. Astfel, o asemenea decizie poate fi considerată un simplu rezultat al evoluției științifice și al îmbunătățirii metodelor de cercetare (a se vedea în acest sens Ordonanța din 15 noiembrie 2011, Xeda International/Comisia, T‑269/11 R, nepublicată, EU:T:2011:665, punctul 43 și jurisprudența citată).

73 Secundo, trebuie să se arate că, în cazul în care o atingere adusă reputației reclamantei ar rezulta efectiv din adoptarea regulamentului atacat, aceasta ar fi fost deja cauzată la data adoptării acestui regulament și ar continua atât timp cât acesta din urmă nu ar fi anulat prin decizia care se pronunță cu privire la acțiunea principală (a se vedea în acest sens Ordonanța din 15 noiembrie 2011, Xeda International/Comisia, T‑269/11 R, nepublicată, EU:T:2011:665, punctul 42 și jurisprudența citată).

74 Tertio, reclamanta invocă sensibilitatea deosebită a sectorului sănătății. Cu toate acestea, dat fiind că regulamentul atacat a fost adoptat în urma unei proceduri administrative complexe care a durat mai mulți ani, la care au participat experți științifici și profesioniști din sectorul în cauză, o suspendare a executării acestui regulament dispusă de judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii și în cadrul unei proceduri sumare nu ar fi nicidecum de natură să înlăture eventualele îndoieli cu privire la temeinicia lipsei de periculozitate a diflubenzuronului pe piața culturilor comestibile (a se vedea în acest sens Ordonanța din 15 noiembrie 2011, Xeda International/Comisia, T‑269/11 R, nepublicată, EU:T:2011:665, punctul 42 și jurisprudența citată). În această privință, este necesar să se arate că, contrar jurisprudenței menționate la punctele 24-27 de mai sus, reclamanta nu explică în ce măsură cazul de față ar lipsi aceste constatări de relevanță și în special aceasta nu precizează în ce măsură o suspendare a executării regulamentului atacat ar pune capăt temerilor care au putut fi generate deja prin publicarea evaluării diflubenzuronului de statul membru raportor și de EFSA și concluziile în ceea ce privește în special genotoxicitatea PCA, documente disponibile de mai mulți ani.

75 În mod similar, în ceea ce privește afirmația reclamantei potrivit căreia este foarte probabil că regulamentul atacat va afecta în mod grav încrederea consumatorilor în produsele pe bază de diflubenzuron și va reprezenta sursa unor preocupări semnificative în percepția consumatorilor cu privire la inocuitatea sa, nu reiese din elementele de la dosar că o suspendare cu titlu provizoriu dispusă de judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii ar fi o măsură care ar permite prevenirea unei asemenea pierderi a încrederii. În această privință, reclamanta se limitează să afirme că, în cazul în care menținerea regulamentului menționat este autorizată, stigmatizarea aferentă substanței în cauză, ca urmare a limitării impuse de acest regulament, riscă să crească în timp. Or, astfel cum s‑a subliniat la punctul 73 de mai sus, identificarea periculozității diflubenzuronului pe piața culturilor comestibile și comunicarea acestei informații publicului sunt anterioare adoptării regulamentului atacat.

76 În al cincilea și ultimul rând, trebuie să se sublinieze că, astfel cum s‑a arătat la punctul 34 de mai sus, în cadrul unei piețe foarte bine reglementate, precum cea din speță, și care poate face obiectul unei intervenții rapide a autorităților competente atunci când apar riscuri pentru sănătatea publică, din motive care nu sunt întotdeauna previzibile, revine întreprinderilor în cauză, cu excepția cazului în care trebuie să suporte ele însele prejudiciul rezultat în urma unei asemenea intervenții, să se protejeze împotriva consecințelor intervenției respective printr‑o politică adecvată [a se vedea Ordonanța din 16 iunie 2016, ICA Laboratories și alții/Comisia, C‑170/16 P(R), nepublicată, EU:C:2016:462, punctul 29 și jurisprudența citată].

77 În speță, cel mai curând la 7 septembrie 2012, cu ocazia formulării concluziilor EFSA prin care se identifică o nouă dificultate referitoare la expunerea potențială la PCA ca reziduu (a se vedea punctul 5 de mai sus), sau cel puțin la 18 iulie 2013, atunci când Comisia a informat reclamanta cu privire la decizia de revizuire a aprobării substanței în cauză în conformitate cu articolul 21 din Regulamentul nr. 1107/2009 (a se vedea punctul 7 de mai sus), reclamanta dispunea de informații pe baza cărora ținea de diligența sa să ia măsurile adecvate pentru a se proteja împotriva riscurilor eventuale ale unor limitări privind utilizarea diflubenzuronului, în conformitate cu jurisprudența amintită la punctul 76 de mai sus. În plus, trebuie să se arate că prezenta cerere de măsuri provizorii nu conține nicio indicație în această privință. De altfel, toate aceste considerații sunt pertinente chiar dacă s‑ar admite, astfel cum afirmă reclamanta în cererea sa, că abia începând cu luna iulie a anului 2015 ar fi putut avea motive să răspundă la preocupările cu privire la genotoxicitatea metabolitului.

78 Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se concluzioneze că reclamanta nu a dovedit gravitatea prejudiciului pretins.

Cu privire la caracterul ireparabil al prejudiciului

79 Pe de altă parte, nu rezultă nici că prejudiciul invocat în speță poate fi calificat drept ireparabil.

80 În primul rând, potrivit unei jurisprudențe consacrate, un prejudiciu de ordin pecuniar nu poate, cu excepția unor împrejurări excepționale, să fie considerat drept ireparabil sau chiar dificil de reparat, o compensație pecuniară fiind de regulă suficientă pentru a repune persoana lezată în situația anterioară producerii prejudiciului. Un astfel de prejudiciu ar putea să fie reparat în special în cadrul unei acțiuni în despăgubire formulate în temeiul articolelor 268 și 340 TFUE [a se vedea Ordonanța din 28 noiembrie 2013, EMA/InterMune UK și alții, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, punctul 48 și jurisprudența citată, și Ordonanța din 28 aprilie 2009, United Phosphorus/Comisia, T‑95/09 R, nepublicată, EU:T:2009:124, punctul 33 și jurisprudența citată].

81 În cazul unui asemenea prejudiciu, măsura provizorie solicitată se justifică numai dacă rezultă că, în lipsa unei asemenea măsuri, reclamantul s‑ar afla într‑o situație care i‑ar putea pune în pericol existența înainte de pronunțarea deciziei prin care se pune capăt procedurii principale (Ordonanța din 3 decembrie 2002, Neue Erba Lautex/Comisia, T‑181/02 R, EU:T:2002:294, punctul 84). Întrucât caracterul iminent al dispariției pieței constituie efectiv un prejudiciu atât iremediabil, cât și grav, adoptarea măsurii provizorii solicitate pare justificată într‑o asemenea situație (a se vedea Ordonanța din 28 aprilie 2009, United Phosphorus/Comisia, T‑95/09 R, nepublicată, EU:T:2009:124, punctul 34 și jurisprudența citată).

82 În speță, reiese din analiza efectuată de judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii la punctele 31-52 de mai sus, în ceea ce privește prejudiciul pretins ca urmare a riscului unor efecte negative asupra cifrei sale de afaceri și asupra profitului său, că reclamanta nu se află într‑o asemenea situație.

83 În mod similar, în ceea ce privește argumentele invocate cu privire la viabilitatea unității de producție situate la Ankerweg, s‑a concluzionat deja că prezenta cerere de măsuri provizorii nu conține elemente esențiale, cum ar fi informații privind posibilitățile de realocare a personalului în cauză sau de transformare a proceselor de fabricație din lanțul său de producție în cadrul acestei unități. Or, asemenea informații sunt necesare pentru examinarea de către judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii a caracterului ireparabil al prejudiciului pretins. În orice caz, doar supraviețuirea reclamantei este relevantă în cadrul aprecierii caracterului ireparabil al prejudiciului, în conformitate cu jurisprudența menționată la punctul 81 de mai sus. Or, astfel cum s‑a arătat la punctul 65 de mai sus, temerea reclamantei nu privește punerea în pericol a existenței sale, ci viabilitatea unei unități de producție.

84 În al doilea rând, astfel cum s‑a amintit la punctul 58 de mai sus, deși s‑a ținut seama de asemenea de faptul că, în lipsa măsurii provizorii solicitate, cotele de piață ale reclamantei ar fi modificate în mod iremediabil, trebuie să se precizeze că această situație nu poate fi plasată pe poziții de egalitate cu cea a riscului de dispariție de pe piață și nu poate justifica adoptarea măsurii provizorii solicitate decât în cazul în care modificarea iremediabilă a cotelor de piață are și un caracter grav. Prin urmare, nu este suficient ca o cotă de piață să riște să fie pierdută în mod iremediabil de o întreprindere, ci trebuie ca această cotă de piață să fie suficient de importantă, având în vedere în special dimensiunea întreprinderii respective și ținând seama de caracteristicile grupului de care este legată prin acționariat. Un reclamant care se prevalează de pierderea unei asemenea cote de piață trebuie să demonstreze, în plus, că obstacole de natură structurală sau juridică îl împiedică să recâștige o parte apreciabilă din această cotă de piață (a se vedea Ordonanța din 28 aprilie 2009, United Phosphorus/Comisia, T‑95/09 R, nepublicată, EU:T:2009:124, punctul 35 și jurisprudența citată).

85 În speță, s‑a concluzionat în sensul lipsei de importanță a cotelor de piață pe care reclamanta se teme că le va pierde (a se vedea punctul 38 de mai sus). În orice caz, reclamanta nu a demonstrat corespunzător cerințelor legale existența unor obstacole de natură structurală sau juridică care ar împiedica‑o să recâștige o parte apreciabilă din această cotă de piață.

86 În această privință, reclamanta afirmă mai întâi că, în cazul în care acțiunea principală ar fi admisă, o campanie publicitară nu poate în mod rezonabil să permită restabilirea cotei de piață pe care o deține în prezent, iar ea ar trebui „să depășească publicitatea negativă” creată prin regulamentul atacat. Aceasta consideră că nu este în măsură să desfășoare o campanie publicitară cu buget mare (sau o acțiune echivalentă) pentru a lupta împotriva oricărei percepții negative, din moment ce nici ea, nici grupul din care face parte în ansamblul său nu dispun de mijloace suficiente pentru a finanța o asemenea activitate.

87 Cu toate acestea, în conformitate cu jurisprudența menționată la punctele 24-27 de mai sus, revine părții care solicită măsurile provizorii sarcina de a furniza judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii informațiile necesare pentru aprecierea pe care trebuie să o efectueze în ceea ce privește în special caracterul ireparabil al prejudiciului pretins. Așadar, simple afirmații nu pot fi suficiente pentru a îndeplini aceste criterii pretoriene. Or, în speță, niciunul dintre documentele puse la dispoziția judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii nu permite, la prima vedere, să se confirme afirmațiile reclamantei cu privire la imposibilitatea de recuperare a cotelor de piață respective. Astfel, reclamanta se limitează să invoce dificultățile pentru recuperarea cotelor de piață din cauza unei eventuale pierderi a încrederii în produsele sale, fără a stabili însă existența unor obstacole de natură structurală sau juridică care ar împiedica‑o să recâștige această încredere atât în rândul clienților săi, cât și în rândul consumatorilor și, în acest fel, să recâștige o parte apreciabilă din aceste cote de piață în urma punerii în aplicare, printre altele, a unor măsuri adecvate de publicitate adresate acestora [a se vedea în acest sens Ordonanța din 11 aprilie 2001, Comisia/Gerot Pharmazeutika, C‑479/00 P(R), EU:C:2001:224, punctul 92]. Astfel, reclamanta se limitează să invoce pur și simplu lipsa unor mijloace suficiente atât pentru ea, cât și pentru grupul din care face parte în vederea finanțării unei asemenea activități.

88 În plus, pentru a demonstra reacția negativă necesară a clienților, reclamanta se întemeiază pe consecințele prezumate ale trimiterii unui e‑mail din partea societății Audax, în urma publicării regulamentului atacat, care ar consta în includerea substanței în cauză pe o listă negativă pentru supermarketurile pe care Audax le sprijină. Totuși, ea nu are în vedere consecințele pe care le va avea, în cazul în care s‑ar admite acțiunea sa în procedura principală, trimiterea unui e‑mail similar pentru a‑i informa pe aceiași clienți cu privire la anularea regulamentului atacat. Or, dacă simpla trimitere a unui asemenea e‑mail poate avea consecințele negative invocate de reclamantă, considerăm că aceeași trimitere în scopul de a informa cu privire la temeinicia acțiunii reclamantei ar putea avea consecințe de natură să elimine consecințele respective.

89 În continuare, reclamanta consideră că, chiar dacă ar putea inventa o nouă substanță alternativă, s‑ar confrunta cu importante obstacole juridice și de reglementare în raport cu normele aplicabile, precum cerința de a prezenta un dosar științific de date complet care să demonstreze inocuitatea substanței alternative, examinarea acestui dosar și procedura de reglementare a aprobării, durata totală a procedurii fiind de aproximativ zece ani. În plus, înregistrarea unui produs ar costa în medie aproximativ între 1,5 și 2 milioane de euro, în funcție de diversitatea culturilor dorită pentru etichetarea produsului și de etapa ciclului de reînnoire a aprobării substanței/substanțelor active a(le) produsului.

90 În această privință, trebuie să se observe că, în raport cu durata medie a procedurilor în fața Tribunalului, hotărârea pe fond în prezenta cauză va fi pronunțată, cel mai probabil, în termen de doi ani (a se vedea în acest sens Ordonanța din 21 iulie 2017, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo/Comisia, T‑130/17 R, EU:T:2017:541, punctul 47). Prin urmare, reclamanta va ști dacă regulamentul atacat este legal cu mult înainte de perioada necesară pentru aprobarea unei eventuale substanțe alternative. În acest context, trebuie să se arate că reclamanta nu a solicitat aplicarea procedurii accelerate prevăzute la articolul 151 și următoarele din Regulamentul de procedură. În plus, în conformitate cu articolul 3 din regulamentul atacat, ea beneficiază eventual de o „perioadă de grație” până la 8 septembrie 2018, în care statele membre pot menține autorizațiile pentru produsele de protecție a plantelor care conțin diflubenzuron. Mai mult, astfel cum subliniază în cererea sa, o procedură de reînnoire, supusă unor termene stricte, este în curs de desfășurare și ar putea conduce, începând cu anul 2018, la concluzia lipsei unui potențial genotoxic al metabolitului. În opinia Comisiei, data finalizării acestei proceduri ar trebui să fie cu puțin timp înainte de 30 iunie 2019. În consecință, lipsa unui produs alternativ din portofoliul de substanțe al reclamantei nu pare să fie un element relevant în ceea ce privește caracterul ireparabil al prejudiciului pretins.

91 În sfârșit, reclamanta se limitează să susțină că atingerea adusă reputației sale este imposibil de depășit ca urmare a faptului că, pe de o parte, societatea sa mamă, Platforma Specialty Products, nu poate face nimic pentru a‑și restabili reputația până la pronunțarea unei hotărâri definitive în prezenta cauză și, pe de altă parte, această pierdere a reputației nu poate fi remediată pe o bază pur financiară și nu poate fi remediată temporar nici de societatea sa mamă. Nu numai că, astfel cum s‑a arătat la punctul 74 de mai sus, reclamanta nu precizează în ce măsură suspendarea executării solicitate ar permite să se răspundă în mod adecvat la această presupusă atingere, dar, în plus, asemenea afirmații nu îl pot convinge pe judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii fără alte elemente în susținerea lor, în conformitate cu jurisprudența menționată la punctele 24-27 de mai sus.

92 În al treilea rând, trebuie să se arate totuși că un prejudiciu de ordin financiar poate fi considerat ireparabil în special în cazul în care acest prejudiciu, chiar dacă se produce, nu poate fi cuantificat [a se vedea Ordonanța din 28 noiembrie 2013, EMA/InterMune UK și alții, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, punctul 49 și jurisprudența citată].

93 Desigur, incertitudinea privind repararea unui prejudiciu de ordin pecuniar în cadrul unei eventuale acțiuni în despăgubire nu poate fi considerată, prin ea însăși, drept o împrejurare de natură să dovedească caracterul ireparabil al unui astfel de prejudiciu, în sensul jurisprudenței Curții. Astfel, în etapa măsurilor provizorii, posibilitatea de a obține ulterior repararea unui prejudiciu de ordin pecuniar în cadrul unei eventuale acțiuni în despăgubire, care ar putea fi formulată în urma anulării actului atacat, este în mod necesar nesigură. Or, procedura măsurilor provizorii nu are ca obiect să se substituie unei astfel de acțiuni în despăgubire pentru a elimina această incertitudine, scopul ei fiind numai să garanteze deplina eficacitate a viitoarei hotărâri definitive care urmează să intervină în cadrul procedurii pe fond în care procedura măsurilor provizorii se inserează, și anume, în speță, o acțiune în anulare [a se vedea Ordonanța din 28 noiembrie 2013, EMA/InterMune UK și alții, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, punctul 50 și jurisprudența citată].

94 În schimb, situația diferă atunci când rezultă clar, din aprecierea efectuată de judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii, că prejudiciul invocat, ținând seama de natura sa și de modul probabil de producere, nu va putea fi identificat și cuantificat în mod adecvat dacă se produce și că, în practică, o acțiune în despăgubire nu poate, în consecință, să permită repararea acestuia [a se vedea Ordonanța din 28 noiembrie 2013, EMA/InterMune UK și alții, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, punctul 51 și jurisprudența citată].

95 Cu toate acestea, în speță, deși reclamanta consideră că prejudiciul invocat riscă să nu poată fi reparat, nu reiese din înscrisurile sale că, ținând seama de natura și de modul previzibil de producere a prejudiciului său, acesta din urmă nu va putea fi identificat și cuantificat în mod adecvat în cazul în care se produce și că, în practică, o acțiune în despăgubire nu poate, în consecință, să permită repararea acestuia. Dimpotrivă, reclamanta prezintă o serie de elemente contabile care permit, la prima vedere, nu numai identificarea, ci și cuantificarea prejudiciului respectiv în mod adecvat.

[omissis]

Cu privire la evaluarea comparativă a intereselor

101 Pe de altă parte, trebuie subliniat că balanța intereselor nu înclină în favoarea unei suspendări a regulamentului atacat.

102 Potrivit jurisprudenței, riscurile asociate cu fiecare dintre soluțiile posibile trebuie evaluate comparativ în cadrul procedurii de măsuri provizorii. În mod concret, aceasta implică în special să se examineze dacă interesul părții care solicită măsurile provizorii de a obține suspendarea executării actului atacat prevalează sau nu prevalează asupra interesului pe care îl prezintă aplicarea imediată a acestuia. În cadrul examinării respective, trebuie să se stabilească dacă eventuala anulare a acestui act de către instanța de fond ar permite răsturnarea situației care ar fi cauzată de executarea sa imediată și, invers, în ce măsură suspendarea ar fi de natură să se opună obiectivelor urmărite de actul atacat în cazul în care acțiunea principală ar fi respinsă [Ordonanța din 1 martie 2017, EMA/MSD Animal Health Innovation și Intervet international, C‑512/16 P(R), nepublicată, EU:C:2017:149, punctul 127].

103 În speță, reclamanta consideră că balanța intereselor înclină în favoarea sa, întrucât, pe de o parte, substanța în cauză nu prezintă un pericol cunoscut pentru sănătatea publică și, pe de altă parte, orice altă abordare decât cea care constă în suspendarea regulamentului atacat până când se ia o decizie definitivă privind procedura de reînnoire a substanței în cauză ar fi disproporționată și ar penaliza‑o în mod inutil, întrucât menținerea regulamentului menționat ar implica imposibilitatea de a remedia, în cazul anulării de către instanța de fond a regulamentului atacat, efectele punerii în aplicare imediate a acestuia din urmă.

104 În primul rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe lipsa unui pericol pentru sănătatea publică, reclamanta subliniază că substanța în cauză și produsele pe baza acesteia au fost pe piață timp de 40 de ani și că în urma comercializării lor nu a avut loc până în prezent niciun incident care să afecteze sănătatea publică. În plus, ea precizează că diflubenzuronul este autorizat în afara Uniunii. În sfârșit, consideră că întrebările adresate de Comisie sunt mai mult speculative decât reale și că, în consecință, nu se poate acorda unor considerente de sănătate publică mai multă importanță decât prejudiciului cauzat reclamantei prin regulamentul atacat.

105 Reiese din elementele de la dosar că unele riscuri pentru sănătatea umană au fost identificate. În această privință, reclamanta nu poate deduce un argument convingător în speță din faptul că substanța a fost utilizată în condiții de siguranță deplină în Uniune de peste 40 de ani, fără să fi fost vreodată raportat vreun efect advers asupra sănătății umane. Astfel, în sectorul vizat de prezenta cauză, evoluțiile științifice nu sunt rare și oferă ocazia, așadar, de a se evalua din nou substanțele în lumina noilor cunoștințe și descoperiri științifice. Acesta este temeiul procedurilor de reînnoire și rațiunea de a fi a limitelor temporale aplicate autorizațiilor de comercializare. În consecință, examinarea judecătorului delegat cu luarea măsurilor provizorii în cadrul evaluării comparative a intereselor trebuie să privească riscurile identificate în prezent.

106 În această privință, Comisia amintește că diflubenzuronul este o substanță cancerigenă de categoria 1B și că proprietățile sale genotoxice au fost demonstrate în urma unei evaluări exhaustive efectuate de statul membru raportor, de EFSA și de experții statelor membre.

107 Poziția reclamantei potrivit căreia nu există niciun risc pentru sănătatea publică se întemeiază în principal pe argumentele pe care le invocă în cadrul demonstrației sale privind existența unui fumus boni iuris, și anume, pe de o parte, că decizia de a adopta regulamentul atacat rezultă dintr‑o eroare vădită de apreciere în măsura în care Comisia nu a luat în considerare cu atenție și cu imparțialitate anumite informații care demonstrează inexistența unui motiv de îngrijorare cu privire la genotoxicitatea substanței în cauză și, pe de altă parte, că a fost privată de dreptul de a se apăra prin faptul că nu i s‑au oferit ocazii să prezinte observații cu privire la anumite documente prin care s‑a constatat existența unor riscuri pentru sănătate cauzate de diflubenzuron.

108 Or, aceste aspecte țin de controlul legalității procedurii și nu îl pot determina, fără alte elemente și cu excepția unei eventuale recunoașteri a unei erori vădite de apreciere, pe judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii, în cadrul evaluării comparative a intereselor, să considere că concluziile prezentate în documentele respective trebuie să prevaleze asupra aprecierilor anterioare, care sunt, în principiu, rezultatul unei examinări detaliate și exhaustive. Astfel, nu îi revine acestuia sarcina de a efectua o apreciere tehnică a datelor științifice care ar depăși atribuțiile sale. În circumstanțele speței, riscurile pentru sănătatea publică, astfel cum au fost identificate în regulamentul atacat, trebuie, așadar, să fie luate în considerare în raport cu celelalte interese în discuție.

109 În această privință, reclamanta nu menționează alte interese în afara aceluia de a evita producerea prejudiciului pe care regulamentul atacat i l‑ar cauza. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, în principiu, trebuie să se recunoască în mod incontestabil cerințelor legate de protecția sănătății publice un caracter preponderent în raport cu considerațiile economice [a se vedea Ordonanța din 11 aprilie 2001, Comisia/Bruno Farmaceutici și alții, C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, punctul 112 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 19 aprilie 2012, Artegodan/Comisia, C‑221/10 P, EU:C:2012:216, punctul 99 și jurisprudența citată].

110 În speță, este necesar să se arate că, în lipsa oricărui alt interes care trebuie luat în considerare, prejudiciul invocat, în legătură cu care s‑a dovedit, în plus, că nu prezintă nici caracterul de gravitate necesar, nici caracter ireparabil, nu este suficient pentru a înclina balanța intereselor în favoarea reclamantei din moment ce riscurile la adresa sănătății publice identificate în ceea ce privește diflubenzuronul trebuie considerate recunoscute (a se vedea punctul 105 de mai sus).

111 În orice caz, chiar dacă reclamanta a reușit să demonstreze urgența legată de caracteristicile prejudiciului său, ar mai fi trebuit ca acesta să fie apreciat în raport cu principiul stabilit de o jurisprudență consacrată potrivit căruia prioritatea imperativelor protecției sănătății publice poate justifica restricții care au consecințe negative, chiar considerabile, pentru anumiți operatori economici (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez, C‑570/07 și C‑571/07, EU:C:2010:300, punctul 90 și jurisprudența citată). În acest context, s‑a subliniat chiar că trebuie să se recunoască principiul precauției, potrivit căruia, atunci când subzistă incertitudini în ceea ce privește existența unor riscuri pentru sănătatea umană sau întinderea acestor riscuri, instituțiile Uniunii pot să adopte măsuri de protecție fără a trebui să aștepte ca riscurile sau gravitatea lor să fi fost demonstrate [a se vedea în acest sens Ordonanța din 19 decembrie 2013, Comisia/Germania, C‑426/13 P(R), EU:C:2013:848, punctul 54 și jurisprudența citată].

112 În consecință, argumentele invocate de reclamantă în ceea ce privește inocuitatea substanței în cauză pentru a demonstra că considerațiile de sănătate publică nu pot avea o importanță mai mare decât cele referitoare la prejudiciul său trebuie respinse.

113 În al doilea rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe caracterul disproporționat al adoptării oricărei alte abordări decât cea care constă în suspendarea regulamentului atacat până când se ia o decizie definitivă cu privire la procedura de reînnoire a substanței în cauză, reclamanta amintește că substanța în cauză face în prezent obiectul unei evaluări în Uniune în scopul unei reînnoiri a aprobării în conformitate cu Regulamentul nr. 1107/2009 (a se vedea punctul 8 de mai sus), care este supusă unui termen legal care expiră în luna decembrie a anului 2018. Ea subliniază că, în acest cadru, datele referitoare la genotoxicitatea PCA și, prin urmare, riscul pentru consumatori ar fi în curs de evaluare de către Republica Elenă, în calitate de stat membru raportor, și arată că rezultatul acestei evaluări va fi cunoscut în luna octombrie a anului 2017. Adaugă că studiul din 28 februarie 2017 a răspuns la preocuparea legată de PCA (a se vedea punctul 47 de mai sus).

[omissis]

116 Mai întâi, trebuie să se sublinieze că prezenta cauză nu privește o situație care necesită retragerea imediată a produselor pe bază de diflubenzuron. Pe de o parte, regulamentul atacat nu face decât să limiteze utilizarea diflubenzuronului, excluzându‑l doar de pe piața culturilor comestibile, și, prin urmare, nu interzice complet utilizarea diflubenzuronului în insecticide, permițând astfel reclamantei să continue să producă și să comercializeze produse de protecție a plantelor care conțin această substanță în vederea utilizării lor la culturi necomestibile. Pe de altă parte, regulamentul atacat prevede o perioadă de grație până la 8 septembrie 2018.

117 În această privință, este necesar să se precizeze că acordarea unei perioade de grație nu exclude existența unor riscuri pentru sănătatea publică. Astfel, deși statele membre nu au obligația de a acționa înainte de expirarea perioadei respective, acestea pot însă să ia deja măsurile necesare. Prin urmare, impunerea unei asemenea perioade permite o anumită protecție împotriva riscurilor identificate, ceea ce ar împiedica, în schimb, pronunțarea unei suspendări a executării. Relevanța existenței unei perioade de grație în ceea ce privește evaluarea comparativă a intereselor efectuată de judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii intervine în luarea în considerare de către acesta din urmă a intensității riscurilor identificate în raport cu importanța celorlalte interese a căror protecție este solicitată. Or, în speță, din analiza intereselor invocate de reclamantă, și anume prejudiciul pe care se teme că îl va suferi ca urmare a aplicării regulamentului atacat, reiese că acestea din urmă sunt de o intensitate mai redusă față de cele care afectează sănătatea publică (a se vedea punctele 109-112 de mai sus), având în vedere și că această perioadă de grație minimizează repercusiunile temute ale efectelor regulamentului atacat asupra situației reclamantei.

118 În continuare, după cum subliniază Comisia în observațiile sale, procedura de reînnoire în curs de desfășurare permite reclamantei să își vadă interesele protejate, din moment ce poate invoca astfel pretinsa lipsă de pericol a substanței în cauză pentru sănătatea publică. Or, în opinia reclamantei, efectele acestei proceduri în curs de desfășurare ar putea fi deja observate în cursul anului 2018.

119 În sfârșit, deși reclamanta invocă existența unui termen legal care conduce la expirarea în luna decembrie a anului 2018 a autorizației de care beneficia diflubenzuronul înainte de adoptarea regulamentului atacat, pare inadecvat să se dispună suspendarea efectelor regulamentului atacat, chiar dacă ea ar fi limitată la această dată, întrucât riscurile pentru sănătatea publică, pe care judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii trebuie să le ia în considerare (a se vedea punctele 105-108 de mai sus), au fost identificate și considerate ca prevalând asupra celorlalte interese invocate de reclamantă (a se vedea punctele 109-112 de mai sus). A fortiori, condiționarea unei asemenea măsuri provizorie de o limită temporală stabilită la finalizarea procedurii de reînnoire, astfel cum a solicitat reclamanta, suscită aceleași obiecții întrucât această procedură, în opinia Comisiei, s‑ar putea extinde până la 30 iunie 2019.

120 Prin urmare, pe de o parte, situația în care se află reclamanta îi permite să continue să își comercializeze în parte produsele pe bază de diflubenzuron (a se vedea punctul de mai sus) și perspectiva unei decizii referitoare la reînnoirea autorizației obținute în prealabil pare apropiată (a se vedea punctul 118 de mai sus), iar, pe de altă parte, menținerea efectelor regulamentului atacat asigură încă de pe acum o anumită protecție a sănătății publice împotriva riscurilor nou identificate (a se vedea punctul 119 de mai sus).

121 În consecință, argumentele invocate de reclamantă referitoare la caracterul disproporționat al adoptării oricărei alte abordări decât cea care constă în suspendarea regulamentului atacat până când se ia o decizie definitivă cu privire la procedura de reînnoire a substanței în cauză trebuie respinse.

122 Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se concluzioneze că, în conformitate cu jurisprudența menționată la punctul 102 de mai sus, balanța intereselor nu înclină în favoarea acordării măsurilor provizorii solicitate.

123 Fără să fie necesar să se examineze dacă condiția privind existența unui fumus boni iuris este îndeplinită în speță, este necesar să se concluzioneze că cererea de măsuri provizorii trebuie să fie respinsă întrucât reclamanta nu a reușit să demonstreze că, pe de o parte, condiția privind urgența era îndeplinită, dat fiind că lipsește caracterul grav și ireparabil al prejudiciului pretins, și, pe de altă parte, balanța intereselor înclina în favoarea sa.

124 În temeiul articolului 158 alineatul (5) din Regulamentul de procedură, cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

Pentru aceste motive,

PREȘEDINTELE TRIBUNALULUI

dispune:

1) Respinge cererea de măsuri provizorii.

2) Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

Luxemburg, 22 iunie 2018.

Grefier Președinte