ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Deși guvernul bulgar și Comisia Europeană sunt de părere că practica în litigiu intră în acest domeniu de aplicare material, CHEZ RB susține, în schimb, că lucrurile nu se prezintă astfel. Potrivit acesteia din urmă, precizarea cuprinsă în articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2000/43, în temeiul căreia aceasta se aplică „în limitele competențelor conferite [Uniunii]”, are drept consecință că directiva menționată nu are vocație să se aplice decât în raport cu situații care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, ceea ce ar presupune ca situației de fapt din cauză să i se aplice o normă materială a acestui drept. Or, Uniunea nu ar fi adoptat nicio normă care să aibă ca obiect amplasarea contoarelor de energie electrică sau accesul vizual la acestea.
78

În schimb, nu este exclus ca un stat membru să reușească să garanteze respectarea obligațiilor sale rezultate din tratat prin încheierea unei convenții pentru evitarea dublei impuneri cu un alt stat membru (Hotărârea Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, EU:C:2006:773, punctul 71, Hotărârea Amurta, C‑379/05, EU:C:2007:655, punctul 79, și Hotărârea Comisia/Spania, C‑487/08, EU:C:2010:310, punctul 58).
14

Pe de altă parte, Notele explicative ale SA publicate de Organizația Mondială a Vămilor (ediția 2007), aferente poziției 30.03 din SA, care corespunde poziției 3003 din NC (denumite în continuare „Notele explicative ale SA”), menționează în special următoarele: „Diferitele dispoziții enunțate în textul acestei poziții nu se aplică nici alimentelor și nici băuturilor (precum alimentelor dietetice, alimentelor îmbogățite, alimentelor pentru diabetici, băuturilor tonice și apelor minerale naturale sau artificiale), care trebuie clasificate conform regimului lor propriu. Acest aspect se regăsește în esență în cazul preparatelor alimentare care conțin numai substanțe nutritive. Cele mai importante substanțe nutritive conținute în alimente sunt proteinele, carbohidrații și lipidele. Un rol important în alimentație îl au și vitaminele și sărurile minerale. Același lucru se aplică și în cazul alimentelor și băuturilor cu adaos de substanțe medicinale, în măsura în care aceste substanțe nu au altă utilizare decât să creeze un echilibru dietetic mai bun, să sporească valoarea energetică sau nutritivă a produsului sau să îmbunătățească gustul acestuia fără să îl priveze de caracterul de preparat alimentar. […] În plus, prezenta poziție nu acoperă suplimentele alimentare care conțin vitamine sau săruri minerale ce sunt destinate să conserve organismul într‑o stare bună de sănătate, dar care nu au indicații referitoare la prevenirea sau la tratamentul unei boli. Aceste produse, care sunt prezentate în mod obișnuit sub formă lichidă, dar care pot fi prezentate și sub formă de pudră sau de comprimate, intră în egală măsură sub incidența poziției 21.06 sau a capitolului 22. În schimb, sunt clasificate tot la această poziție preparatele în cazul cărora substanțele alimentare sau băuturile sunt destinate să servească doar ca suport, ca excipient sau ca îndulcitor pentru substanța sau pentru substanțele medicinale, în special pentru a facilita absorbția acesteia/acestora.”
9

Produsul în discuție în litigiul principal a fost comercializat în Regatul Unit începând cu anul 1935 de societatea Rowntree & Co Ltd, sub denumirea „Rowntree’s Chocolate Crisp”. În 1937, denumirea produsului a fost modificată în „Kit Kat Chocolate Crisp” și a fost scurtată ulterior în „Kit Kat”. În anul 1988, această societate, a cărei nouă denumire socială era Rowntree plc, a fost achiziționată de Nestlé.
53

În această privință, articolul 7 alineatul (3) litera (c) din Directiva 2004/38 prevede că, dacă lucrătorul este înregistrat în mod corespunzător ca fiind în șomaj involuntar, după ce a îndeplinit un contract de muncă pe termen limitat, cu durata de sub un an, sau după ce a devenit șomer în mod involuntar în timpul primelor douăsprezece luni și dacă s‑a înregistrat ca persoană care caută de lucru la serviciul competent de ocupare a forței de muncă, statutul de lucrător se menține pentru o perioadă de cel puțin șase luni. În această perioadă, cetățeanul Uniunii vizat își păstrează dreptul de ședere în statul membru gazdă în temeiul articolului 7 din Directiva 2004/38 și poate, prin urmare, să se prevaleze de principiul egalității de tratament, consacrat la articolul 24 alineatul (1) din directiva menționată.
8

Articolul 60 alineatul (1) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede: „În sensul prezentului regulament, o societate sau altă persoană juridică are domiciliul în locul unde aceasta are: (a) sediul statutar sau (b) administrația centrală sau (c) centrul de afaceri.”
32

Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, punctul 30 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, punctul 29).
8

Articolul 6 alineatul (3) din Directiva 92/43 prevede: „Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică.”
57

În ceea ce privește instalațiile în care se utilizează un produs care are un conținut constant în materie uscată, din cuprinsul punctului 2 al doilea paragraf din anexa II B la Directiva 1999/13 reiese că acest conținut se poate utiliza „în vederea definirii punctului de referință pentru reducerea emisiilor”. După cum au explicat în ședință persoanele interesate, prezența unui conținut constant în materie uscată a produsului permite astfel identificarea unei metode de stabilire a obiectivelor de emisie a instalațiilor în cauză, metodă la care operatorul în cauză nu poate recurge în lipsa utilizării unui produs care are un astfel de conținut constant. Pe de altă parte, nu reiese din nicio dispoziție din această anexă că obiectivul urmărit prin introducerea criteriului privind prezența unui conținut constant în materie uscată al produsului ar fi de a exclude acordarea unei prelungiri de termen operatorului unei instalații în care se utilizează un produs care are un astfel de conținut constant.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Fédération des entreprises du commerce et de la distribution (FCD) și Fédération des magasins de bricolage et de l’aménagement de la maison (FMB), pe de o parte, și ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l’Énergie, pe de altă parte, în legătură cu validitatea Avizului către operatorii economici cu privire la obligația de a comunica informații despre substanțele conținute în articole, în aplicarea articolului 7 alineatul (2) și a articolului 33 din Regulamentul nr. 1907/2006 (REACH) – Interpretarea pragului de 0,1 % din greutate, prevăzut la articolul 7 alineatul (2) și la articolul 33 (JORF din 8 iunie 2011, p. 9763, denumit în continuare „avizul din 8 iunie 2011”).
11

La 27 noiembrie 2013, Comisia a adoptat Comunicarea către Parlamentul European și Consiliu intitulată „Restabilirea încrederii în fluxurile de date dintre UE și SUA” [COM(2013) 846 final, denumită în continuare „Comunicarea COM(2013) 846 final”]. Această comunicare era însoțită de un raport, de asemenea din data de 27 noiembrie 2013, care conținea „Constatările copreședinților europeni ai Grupului de lucru ad hoc Uniunea Europeană‑Statele Unite ale Americii pentru protecția datelor” („Report on the Findings by the EU Co‑chairs of the ad hoc EU‑US Working Group on Data Protection”). Acest raport fusese elaborat, astfel cum se menționează la punctul 1 din acesta, în cooperare cu Statele Unite ale Americii, în urma dezvăluirii existenței în această țară a mai multor programe de supraveghere care includ colectarea și prelucrarea pe scară largă de date cu caracter personal. Raportul menționat conținea printre altele o analiză detaliată a ordinii juridice a Statelor Unite în ceea ce privește în special temeiurile legale de autorizare a existenței unor programe de supraveghere, precum și colectarea și prelucrarea datelor cu caracter personal de către autorități americane.
25

În aceste condiții, High Court of Justice (England & Wales), Family Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția pentru litigii de familie] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) În sensul articolului 19 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 2201/2003, care este sensul termenului «stabilește», în condițiile în care: a) reclamantul din procedura în fața primei instanțe sesizate («prima procedură») nu are practic nicio inițiativă în prima procedură după primul termen și în special nu formulează o notificare în termenul de perimare a cererii de chemare în judecată, având drept consecință perimarea cererii de chemare în judecată în prima procedură prin expirarea termenului, în conformitate cu legislația națională (franceză) aplicabilă în prima procedură, și anume 30 de luni de la primul termen de împăcare; b) cererea de chemare în judecată din prima procedură s‑a perimat, astfel cum s‑a menționat mai sus, la foarte scurt timp (trei zile) după ce a fost sesizată a doua instanță («a doua procedură») în Anglia, astfel încât nu există o hotărâre în Franța și nici vreun pericol de a exista hotărâri ireconciliabile pronunțate în prima procedură și, respectiv, în a doua procedură, și c) având în vedere fusul orar din Regatul Unit, reclamantul din prima procedură, în urma perimării cererii de chemare în judecată în prima procedură, are în orice caz dreptul să formuleze o acțiune de divorț în Franța înainte ca reclamantul [din cea de a doua procedură] să poată formula o acțiune de divorț în Anglia? 2) În special, termenul «stabilește» trebuie interpretat în sensul că reclamantul din prima procedură trebuie să ia, cu diligența corespunzătoare și cu celeritate, măsurile necesare pentru ca prima procedură să se finalizeze cu soluționarea litigiului (de către instanță sau printr‑un acord al părților) sau, dimpotrivă, reclamantul din prima procedură are dreptul, după ce a fost stabilită competența conform articolului 3 și articolului 19 alineatul (1) [din Regulamentul nr. 2201/2003], să nu ia nicio măsură în vederea soluționării cauzei în prima procedură, astfel cum s‑a menționat anterior, și, în acest mod, să blocheze a doua procedură și să lase în impas litigiul în ansamblul său?”
11

Potrivit articolului 259 terdecies din codul menționat: „Referenții juridici sunt numiți de Rege pentru un stagiu de trei ani în funcție de clasificarea prevăzută la articolul 259 duodecies. La încheierea acestor trei ani, numirea devine definitivă, cu excepția cazului în care Regele adoptă o decizie contrară, în mod exclusiv la propunerea, după caz, a prim‑președintelui sau a procurorului general, cel târziu în cursul celui de al treilea trimestru al celui de al treilea an de stagiu. Prim‑președintele Cour de cassation și procurorul general de pe lângă această Curte desemnează de comun acord referenții juridici stagiari și referenții juridici numiți cu titlu definitiv care sunt plasați sub autoritatea unuia dintre aceștia și pe cei care sunt plasați sub autoritatea celuilalt.”
21

Admițând în același timp că taxa unificată are caracterul unui impozit, instanța de trimitere arată că, în cauza pendinte în fața sa, este vorba despre un act emis de Segretario Generale care are natura unei decizii administrative. Astfel, în opinia sa, decizia din 5 iunie 2013 trebuie să fie supusă controlului instanței administrative. În plus, instanța de trimitere consideră că Orizzonte Salute are un interes în anularea cererii de plată a taxelor judiciare majorate.
25

Rezultă că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul factual și normativ pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea în special Hotărârea Klarenberg, C‑466/07, EU:C:2009:85, punctul 27).
38

Astfel, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2003/4 coroborat cu articolul 5 alineatul (2) din această directivă, menționate la punctele 31-35 din prezenta hotărâre, astfel de cheltuieli sunt aferente instituirii și menținerii registrelor, a listelor și a instrumentelor pentru consultare, ale căror costuri nu sunt recuperabile în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2003/4 coroborat cu articolul 3 alineatul (5) litera (c) din această directivă. Or, ar fi contradictoriu ca autoritățile publice să poată repercuta astfel de cheltuieli asupra persoanelor care au introdus cereri de informații în temeiul articolului 5 alineatul (2) din Directiva 2003/4, în condițiile în care consultarea in situ a informațiilor care figurează în baza de date este gratuită, conform articolului 5 alineatul (1) din această directivă.
11

La 31 mai 2011, Takeda Global Research and Development Centre (Europe) Ltd (denumită în continuare „Takeda”) a solicitat, potrivit procedurii centralizate prevăzute de Regulamentul nr. 726/2004, o AIP condiționată pentru o nouă substanță activă (Brentuximab vedotin) sub denumirea comercială de Adcetris, care fusese dezvoltată plecând de la brevetul de bază.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Český telekomunikační úřad (Autoritatea Cehă de Reglementare în Telecomunicații), pe de o parte, și T‑Mobile Czech Republic a.s. (denumită în continuare „T‑Mobile Czech Republic”) și Vodafone Czech Republic a.s., pe de altă parte, în legătură cu decizia Autorității Cehe de Reglementare în Telecomunicații din 23 februarie 2011 prin care această autoritate a stabilit valoarea pierderii rezultate din furnizarea serviciului universal în anul 2004 suferite de Telefónica Czech Republic a.s. (denumită în continuare „Telefónica Czech Republic”), devenită O2 Czech Republic a.s. (denumită în continuare „O2 Czech Republic”).
5

Articolul 10 din Legea privind impozitul pe profit din 1988, referitor la participațiile internaționale, prevede la alineatele (2) și (3): „(2) Sunt scutite de impozitul pe profit toate tipurile de venituri care rezultă dintr‑o participație internațională. Se consideră că există o participație internațională atunci când un contribuabil căruia i se aplică articolul 7 alineatul (3) sau alte societăți nerezidente supuse integral impozitului pe profit și comparabile cu un contribuabil rezident căruia i se aplică articolul 7 alineatul (3) dețin participații, sub formă de cote de capital, de minimum o zecime din capital pe o perioadă neîntreruptă de cel puțin un an: a) la societăți nerezidente comparabile cu o societate de capital rezidentă; b) la alte societăți nerezidente care îndeplinesc condițiile […] prevăzute la articolul 2 din Directiva 90/435/CEE a Consiliului din 23 iulie 1990 [privind regimul fiscal comun care se aplică societăților‑mamă și filialelor acestora din diferite state membre] (JO L 225, p. 6, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 97), în versiunea aplicabilă. Termenul de un an sus‑menționat nu este aplicabil părților achiziționate ca urmare a unei majorări de capital dacă această majorare nu a condus la o creștere a cotei de capital deținute. (3) La stabilirea veniturilor nu sunt luate în considerare profiturile, pierderile și alte modificări ale valorii unor participații internaționale în sensul alineatului (2). Nu sunt avute în vedere pierderile efective și definitive cauzate de dispariția (lichidarea sau falimentul) societății nerezidente. Trebuie eliminate de la calculul pierderilor participațiile la profiturile de orice natură scutite de impozit percepute în ultimii cinci ani care precedă deschiderea procedurii de lichidare sau survenirea insolvenței. […] Neutralitatea fiscală a participației nu se aplică dacă în următoarele cazuri: 1. Contribuabilul declară, la depunerea declarației privind impozitul pe profit pentru anul în care a avut loc achiziționarea unei participații internaționale sau constituirea unei participații internaționale prin achiziționarea de părți suplimentare, că profiturile, pierderile și alte modificări ale valorii trebuie luate în considerare din punct de vedere fiscal (opțiunea luării în considerare din punct de vedere fiscal a participației). […]”
9

Potrivit articolului 13 din directiva menționată, intitulat „Excepții și restricții”: „(1) Statele membre pot adopta măsuri legislative pentru a restrânge domeniul obligațiilor și drepturilor prevăzute la articolul 6 alineatul (1), articolul 10, articolul 11 alineatul (1), articolul 12 și articolul 21, dacă o astfel de restricție constituie o măsură necesară pentru a proteja: (a) securitatea statului; (b) apărarea; (c) siguranța publică; (d) prevenirea, investigarea, detectarea și punerea sub urmărire a infracțiunilor sau a încălcării eticii în cazul profesiunilor reglementate; (e) un interes economic sau financiar important al unui stat membru sau al Uniunii Europene, inclusiv în domeniile monetar, bugetar și fiscal; (f) o funcție de monitorizare, inspecție sau de reglementare legată, chiar și ocazional, de exercitarea autorității publice în cazurile menționate la literele (c), (d) și (e); (g) protecția persoanei vizate sau a drepturilor și a libertăților altora. (2) Sub rezerva garanțiilor legale corespunzătoare, în special în sensul că datele nu sunt folosite pentru luarea unor măsuri sau decizii împotriva unei anumite persoane, statele membre pot, în cazul în care nu există în mod clar riscuri de încălcare a vieții private a persoanei vizate, să restrângă printr‑o măsură legislativă drepturile prevăzute la articolul 12 atunci când datele sunt prelucrate exclusiv în scopul cercetării științifice sau sunt stocate sub formă de date cu caracter personal o perioadă care nu depășește perioada necesară în scopul unic de realizare a statisticilor.”
42

Curtea a statuat de asemenea că articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 trebuie interpretate în sensul că instanța națională care a constatat din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale are obligația, fără a aștepta ca consumatorul să prezinte o cerere în acest scop, să stabilească toate consecințele care decurg potrivit dreptului național, sub rezerva respectării principiului contradictorialității (a se vedea în acest sens Hotărârea Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, punctul 36).
3

Anexa IV la actul de aderare din 2003 prevede, la punctul 3, norme privind ajutoarele de stat puse în aplicare, printre altele, de Ungaria anterior datei aderării acesteia la Uniunea Europeană. Alineatele (1)-(3) ale acestui punct 3 au următorul cuprins: „(1) Programele de acordare de ajutoare și ajutoarele individuale de mai jos, puse în aplicare într‑un nou stat membru înainte de data aderării și încă aplicabile după această dată, sunt considerate, la data aderării, drept ajutoare existente în sensul articolul 88 alineatul (1) [CE]: (a) măsurile de acordare de ajutoare puse în aplicare înainte de 10 decembrie 1994; (b) măsurile de acordare de ajutoare enumerate în apendicele la prezenta anexă; (c) măsurile de acordare de ajutoare care, înainte de data aderării, au fost evaluate de autoritatea competentă pentru monitorizarea ajutoarelor de stat a noului stat membru și declarate compatibile cu acquis‑ul și față de care Comisia nu a ridicat obiecții pe motivul unor grave îndoieli cu privire la compatibilitatea măsurii cu piața comună, conform procedurii stabilite în alineatul (2). Toate măsurile încă aplicabile după data aderării care constituie ajutoare de stat și care nu îndeplinesc condițiile stabilite mai sus sunt considerate ajutoare noi la data aderării în sensul aplicării articolului 88 alineatul (3) [CE]. […] (2) […] În cazul în care Comisia nu obiectează față de măsura de acordare de ajutoare existentă din motivul unor îndoieli serioase cu privire la compatibilitatea măsurii cu piața comună, în termen de trei luni de la primirea informațiilor complete cu privire la această măsură sau de la primirea declarației noului stat membru în care acesta informează Comisia că în opinia sa informațiile furnizate sunt complete, deoarece informațiile suplimentare solicitate nu sunt disponibile sau au fost deja furnizate, se consideră că nu există obiecții din partea Comisiei. Toate măsurile de acordare de ajutoare prezentate Comisiei conform procedurii descrise în alineatul (1) litera (c) înainte de data aderării fac obiectul procedurii de mai sus, indiferent de faptul că în perioada examinării noul stat membru interesat a devenit deja membru al Uniunii. (3) Orice decizie a Comisiei de a obiecta față de o măsură, în sensul alineatului (1) litera (c), se consideră o decizie de a iniția procedura oficială de investigare în sensul Regulamentului (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88 CE] [(JO L 83, p. 1)]. Dacă o asemenea decizie se adoptă înainte de data aderării, decizia intră în vigoare numai la data aderării.”
16

Articolul 158 alineatul 11 litera c) și articolul 158 alineatul 12 din Decretul legislativ nr. 219 privind punerea în aplicare a Directivei 2001/83/CE (și a directivelor de modificare ulterioare) de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman, precum și a Directivei 2003/94/CE [decreto legislativo n. 219 – Attuazione della direttiva 2001/83/CE (e successive direttive di modifica) relativa ad un codice comunitario concernente i medicinali per uso umano, nonché della direttiva 2003/94/CE] din 24 aprilie 2006 (supliment ordinar la GURI nr. 142 din 21 iunie 2006) era redactat după cum urmează: „11. Se confirmă: […] c) Taxele prevăzute pentru examinarea cererilor de AIP pentru medicamente și pentru cererile de modificare și de reînnoire a autorizațiilor înseși, în aplicarea articolului 5 alineatul 1 din Decretul legislativ nr. 44 din 18 februarie 1997. 12. […] Numai în ceea ce privește taxele prevăzute la alineatul 11 litera c), cuantumul acestora se actualizează prin decret al ministrului sănătății, la propunerea AIFA, în mod proporțional cu modificările taxelor datorate EMA. În orice caz, taxele prevăzute la alineatul 11 litera c) nu pot fi mai mici decât o cincime din cuantumul taxelor prevăzute de regulamentele comunitare pentru prestațiile corespunzătoare ale EMA.”