Articolele 60 CE și 301 CE vizează adoptarea de măsuri împotriva unor țări terțe, această noțiune putând să includă conducerea unei astfel de țări, precum și indivizii și entitățile care sunt asociate acestei conduceri sau care sunt controlate direct ori indirect de aceasta. Aceste articole din Tratatul CE au particularitatea de a constitui o pasarelă între acțiunile Comunității ce presupun măsuri economice și obiectivele Tratatului UE în materie de relații externe, printre care se află politica externă și de securitate comună. Astfel, aceste dispoziții au în vedere în mod expres că o acțiune a Comunității poate să se dovedească necesară în vederea realizării unui obiectiv specific atribuit Uniunii prin articolul 2 UE, și anume punerea în aplicare a politicii externe și de securitate comune. Cu toate acestea, împrejurarea menționată nu afectează coexistența Uniunii și a Comunității ca ordini juridice integrate, dar distincte și nici arhitectura constituțională a pilonilor pe care le-au urmărit autorii tratatelor în vigoare la momentul de față. În consecință, deși acțiunea Comunității în cadrul articolelor 60 CE și 301 CE pune în aplicare unul dintre obiectivele Uniunii, aceasta se realizează însă în temeiul pilonului comunitar. Prin urmare, legalitatea actelor adoptate în acest domeniu, precum Regulamentul nr. 423/2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului și actele prin care este pus în aplicare, trebuie apreciată în raport cu condițiile impuse de normele aceluiași pilon, inclusiv în ceea ce privește regula de vot corespunzătoare. Poziția comună 2007/140, care face parte din al doilea pilon al Uniunii, nu constituie, așadar, un temei juridic al Regulamentului nr. 423/2007 și al actelor prin care este pus în aplicare, ceea ce implică faptul că regula de vot aplicabilă adoptării poziției comune respective și modificării sale nu are relevanță.

Cu excepția situației în care există motive imperative care țin de securitatea Comunității sau a statelor membre ori de modul de desfășurare a relațiilor lor internaționale care să împiedice comunicarea anumitor elemente, Consiliul este obligat, în temeiul articolului 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului, să aducă la cunoștința entității vizate motive specifice și concrete cu ocazia adoptării unei decizii de înghețare a fondurilor. Acesta trebuie astfel să menționeze elementele de fapt și de drept de care depinde justificarea legală a măsurii și considerațiile care l-au determinat să o adopte. În măsura în care este posibil, această motivare trebuie comunicată fie concomitent cu adoptarea măsurii în cauză, fie cât mai curând posibil după aceasta. Punerea în aplicare a articolului 7 alineatul (2) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 423/2007 necesită participarea entității vizate, indiferent dacă este asociată în mod direct sau furnizează sprijin pentru proliferarea nucleară. În consecință, în plus față de indicarea temeiului juridic al măsurii adoptate, obligația de motivare ce incumbă Consiliului privește chiar această împrejurare.

O decizie precum Decizia 2008/475 de punere în aplicare a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului, prin care se adoptă o versiune modificată a anexei V la acest regulament, produce efecte erga omnes, întrucât se adresează unui ansamblu de destinatari determinat în mod general și abstract, care sunt obligați să înghețe fondurile entităților incluse pe lista din anexa menționată. Cu toate acestea, o astfel de decizie nu are exclusiv o natură generală, întrucât înghețarea fondurilor vizează entități enumerate nominal, care sunt vizate în mod direct și individual de măsurile restrictive individuale adoptate în ceea ce le privește. În plus, înghețarea fondurilor are consecințe considerabile pentru entitățile respective, întrucât poate restrânge exercitarea drepturilor lor fundamentale. În aceste împrejurări, dată fiind necesitatea de a asigura respectarea drepturilor menționate, atât materiale, cât și procedurale, incumbă Consiliului, în măsura în care este posibil să aducă măsurile de înghețare a fondurilor la cunoștința entităților vizate printr-o notificare individuală.

Cu toate acestea, atunci când, în pofida nerespectării de către Consiliu a obligației de a aduce la cunoștința entității vizate motivele deciziei de înghețare a fondurilor și a faptului că acesta nu a procedat la o notificare individuală a acesteia, entitatea vizată de măsura menționată este informată în timp util și dintr-o sursă oficială despre adoptarea deciziei menționate, precum și despre faptul că putea lua cunoștință de motivarea acesteia din Jurnalul Oficial, omisiunea Consiliului nu a avut consecința de a lipsi entitatea respectivă de posibilitatea de a afla, în timp util, motivația deciziei și de a aprecia temeinicia măsurii de înghețare a fondurilor adoptată în privința sa.

Pe de altă parte, în măsura în care prima decizie prin care fondurile unei entități sunt înghețate, cum este cazul Deciziei 2008/475 în ceea ce o privește pe reclamantă, trebuie să poată beneficia de un efect surpriză, nu este necesar, înainte de adoptarea deciziei în cauză, ca elementele incriminatoare să fie comunicate entității vizate și ca aceasta să fie ascultată.

(a se vedea punctele 86, 88-90 și 93)