Keywords

Summary



Keywords

1. Recurs – Motive – Motiv invocat pentru prima oară în cadrul unui recurs – Inadmisibilitate

[Regulamentul de procedură al Curții, art. 42 alin. (2) primul paragraf, art. 113 alin. (2) și art. 118]

2. Recurs – Motive – Insuficiența motivării

[art. 256 TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 36 și 53; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 81)

3. Recurs – Motive – Obligația Tribunalului de a acorda din oficiu o despăgubire financiară – Problemă de drept – Admisibilitate

4. Funcționari – Acțiune – Competență de fond – Litigii de natură financiară în sensul articolului 91 alineatul (1) din statut – Noțiune

[Statutul funcționarilor, art. 91 alin. (1)]

5. Funcționari – Acțiune – Competență de fond – Posibilitatea de a obliga din oficiu instituția pârâtă la plata unei despăgubiri

[Statutul funcționarilor, art. 91 alin. (1)]

6. Procedură – Durata procedurii în fața Tribunalului – Termen rezonabil – Criterii de apreciere – Consecințe

[art. 268 TFUE și 340 TFUE; Regulamentul de procedură al Curții, art. 113 alin. (1)]

Summary

1. Dispozițiile articolului 42 alineatul (2) primul paragraf coroborate cu cele ale articolului 118 din Regulamentul de procedură al Curții, potrivit cărora este interzisă invocarea de motive noi în procedura de recurs, urmăresc să împiedice, în conformitate cu prevederile articolului 113 alineatul (2) din regulamentul de procedură menționat, ca recursul să modifice obiectul litigiului dedus judecății Tribunalului.

(a se vedea punctele 23 și 24)

2. Obligația de motivare ce revine Tribunalului nu impune acestuia să facă o expunere care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu, motivarea Tribunalului putând fi, așadar, implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu a admis argumentele lor, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a exercita controlul.

(a se vedea punctul 30)

3. Aspectul dacă Tribunalul are obligația de a‑i acorda din oficiu o despăgubire financiară unui recurent reprezintă o problemă de drept care poate fi examinată în procedura de recurs și a cărei admisibilitate nu poate fi supusă condiției ca acesta din urmă să fi formulat în primă instanță o cerere de despăgubire. Într‑adevăr, o astfel de susținere, ce constă în esență în a critica faptul că Tribunalul nu a respectat limitele competenței sale, nu poate, prin însăși natura sa, să fie prezentată în primă instanță.

(a se vedea punctele 41 și 42)

4. Articolul 91 alineatul (1) a doua teză din statut conferă Tribunalului, în ceea ce privește litigiile de natură financiară, o competență de fond, în cadrul căreia acesta are posibilitatea de a obliga, dacă este cazul, din oficiu pârâtul la plata unei despăgubiri pentru prejudiciul cauzat prin fapta sa culpabilă și, într‑o astfel de situație, de a evalua prejudiciul suferit ex aequo et bono , ținând seama de toate circumstanțele cauzei.

Reprezintă în special „litigii de natură financiară”, în sensul acestei dispoziții, acțiunile în răspundere formulate de agenți împotriva unei instituții, precum și toate acțiunile care au ca obiect plata de către o instituție în favoarea unui agent a unei sume la obținerea căreia acesta din urmă consideră că este îndreptățit în temeiul statutului sau al unui alt act juridic ce reglementează raportul său de muncă.

Poate da naștere unui litigiu de natură financiară în sensul articolului 91 alineatul (1) din statut și o acțiune prin care un funcționar solicită anularea unei decizii care se referă la statutul său administrativ.

Mai specific, acțiunea unui funcționar prin care acesta solicită instanței să se pronunțe asupra legalității încadrării sale determină declanșarea unui litigiu de natură financiară, dat fiind că decizia autorității împuternicite să facă numiri cu privire la încadrarea unui funcționar produce, în plus față de efectele asupra carierei persoanei vizate și asupra poziției sale în cadrul ierarhiei administrative, și urmări directe asupra drepturilor sale patrimoniale, în special asupra valorii remunerației sale conform statutului.

(a se vedea punctele 44-47)

5. Competența de fond conferită instanței Uniunii Europene prin articolul 91 alineatul (1) din statut învestește instanța cu sarcina de a oferi o soluție completă în litigiile cu care este sesizată. Această competență urmărește în principal să permită instanțelor Uniunii să asigure eficacitatea practică a hotărârilor de anulare pronunțate de acestea în litigiile din domeniul funcției publice, astfel încât, dacă anularea unei decizii afectate de o eroare de drept a autorității împuternicite să facă numiri nu este suficientă pentru a asigura valorificarea drepturilor funcționarului vizat sau pentru a proteja în mod eficient interesele acestuia, instanța Uniunii poate decide din oficiu acordarea unei despăgubiri.

Pe de altă parte, competența de fond permite de asemenea instanțelor Uniunii, chiar și în cazul în care nu pronunță anularea deciziei atacate, să oblige pârâtul, din oficiu, la repararea prejudiciului cauzat prin greșeala sa de serviciu.

(a se vedea punctele 49-51)

6. Chiar dacă nerespectarea de către Tribunal a obligației de a se pronunța într‑un termen rezonabil poate da naștere, cu condiția de a fi dovedită, unei cereri de despăgubiri formulate pe calea unei acțiuni introduse de un reclamant împotriva Uniunii Europene în temeiul dispozițiilor articolului 268 TFUE coroborate cu cele ale articolului 340 al doilea paragraf TFUE, articolul 113 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții prevede că, pe calea recursului, trebuie să se ceară anularea, în tot sau în parte, a hotărârii Tribunalului și, după caz, admiterea, în tot sau în parte, a concluziilor formulate în primă instanță.

În consecință, în lipsa oricărui indiciu în sensul că durata procedurii ar fi avut consecințe asupra soluției litigiului, motivul întemeiat pe faptul că procedura desfășurată în fața Tribunalului nu ar fi respectat cerințele legate de soluționarea cauzei într‑un termen rezonabil nu poate conduce, în general, la anularea hotărârii pronunțate de acesta din urmă și, prin urmare, trebuie declarat inadmisibil.

(a se vedea punctele 56 și 57)