ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
44

În consecință, în vederea accesului la finanțarea portabilă, situația unui lucrător migrant care își desfășoară activitatea în Țările de Jos, dar care are reședința în alt stat membru, sau aceea a unui lucrător migrant care are reședința și își desfășoară activitatea în Țările de Jos, fără a putea invoca durata reședinței impusă de măsura în litigiu, poate fi comparată cu acea a unui lucrător olandez care, concomitent, are reședința și lucrează în Țările de Jos.
38

Împrejurarea, menționată de instanța de trimitere, potrivit căreia înregistrarea societăților de capital în registrul întreprinderilor are un efect constitutiv pentru societățile de capital în sensul dreptului național în cauză, spre deosebire de alte întreprinderi, nu poate repune în discuție constatarea de la punctul anterior. Astfel, deși înregistrarea în acest registru și, pe cale de consecință, plata taxei anuale aferente acesteia reprezintă o condiție a existenței juridice a societăților de capital, acest element nu poate, per se, să modifice faptul generator al acestei taxe anuale, astfel cum a fost identificat la punctul 34 din prezenta hotărâre, transformându-o într-o taxă datorată ca urmare a înregistrării societății de capital proprietare a întreprinderii (a se vedea prin analogie Hotărârea Denkavit Internationaal și alții, citată anterior, punctul 28). În plus, este clar că neplata de către o societate de capital a taxei respective nu determină radierea acesteia din registrul întreprinderilor.
2

Astfel cum a arătat Tribunalul la punctul 1 din hotărârea atacată, recurenta, Melli Bank, este o societate pe acțiuni care este înregistrată și are sediul social în Regatul Unit, fiind autorizată și reglementată de Financial Services Authority (Autoritatea Serviciilor Financiare din Regatul Unit). Societatea a început să își desfășoare activitatea bancară în Regatul Unit la 1 ianuarie 2002, în urma transformării sucursalei Bank Melli Iran din acest stat membru. Aceasta din urmă, entitatea-mamă care deține în întregime Melli Bank, este o bancă iraniană aflată sub controlul statului iranian.
5

Supravegherea vamală la care sunt supuse mărfurile transportate sub regimul de tranzit comunitar extern ia sfârșit atunci când mărfurile sunt puse în liberă practică, în mod special prin plata taxelor la import [articolul 37 alineatul (2) și articolul 79 din Codul vamal]. Dacă mărfurile sunt sustrase de sub supravegherea vamală, aceasta dă naștere imediat datoriei vamale la import [articolul 203 alineatele (1) și (2) din Codul vamal]. Debitorul acesteia este, pe lângă persoana care a sustras mărfurile de sub supraveghere vamală, în mod special, persoana care trebuia să execute obligațiile care rezultă din depozitarea temporară a mărfurilor sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate acele mărfuri [articolul 203 alineatul (3) și articolul 213 din Codul vamal], mai precis principalul obligat.
2)

Prin excluderea profesorilor englezi și galezi numiți sau detașați la școlile europene, pe perioada numirii sau a detașării, de la accesul la grile de salarizare mai avantajoase, în special cele cunoscute sub denumirile „threshold pay”, „excellent teacher system” sau „advanced skills teachers”, și de la accesul la alte plăți suplimentare, precum „teaching and learning responsibility payments”, prevăzute de „School Teachers Pay and Conditions Document”, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord a făcut o aplicare incorectă a articolului 12 punctul 4 litera (a) și a articolului 25 punctul 1 din această convenție.
Cauza C-16/10

The Number (UK) Ltd și Conduit Enterprises Ltd

împotriva

Office of Communications și British Telecommunications plc

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Apropierea legislațiilor — Telecomunicații — Rețele și servicii — Directiva 2002/22/CE — Desemnarea unor întreprinderi pentru furnizarea serviciului universal — Impunerea unor obligații specifice întreprinderii desemnate — Servicii de informații telefonice și listele abonaților telefonici”

Hotărârea Curții (Camera a treia) din 17 februarie 2011 I - 693

Sumarul hotărârii

Apropierea legislațiilor – Sectorul telecomunicațiilor – Serviciul universal și drepturile utilizatorilor – Directiva 2002/22

[Directiva 2002/20 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 6 alin. (2), și Directiva 2002/22 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 3 alin. (2) și 8 alin. (1)]

Articolul 8 alineatul (1) din Directiva 2002/22/CE privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind serviciul universal) autorizează statele membre, atunci când decid să desemneze una sau mai multe întreprinderi conform acestei dispoziții pentru a garanta furnizarea serviciului universal sau a unor elemente diferite din serviciul universal, astfel cum este definit la articolele 4-7 și la articolul 9 alineatul (2) din aceeași directivă, să impună acestora doar obligațiile specifice prevăzute de dispozițiile directivei menționate care sunt legate de furnizarea către utilizatorii finali a serviciului menționat sau a elementelor respective din acesta chiar de întreprinderile desemnate.

Deși, în conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din Directiva privind serviciul universal, revine statelor membre obligația de a stabili „abordarea cea mai eficientă și potrivită pentru a asigura punerea în aplicare a serviciului universal”, marja de apreciere care rezultă pentru statele membre din această dispoziție nu le poate permite acestora să impună anumitor întreprinderi obligații specifice, diferite de cele care se încadrează în ipotezele prevăzute la articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2002/20 privind autorizarea rețelelor și serviciilor de comunicații electronice.

(a se vedea punctele 38 și 40 și dispozitivul)
Operatorul hotelier care instalează în camerele clienților televizoare și/sau aparate de radio la care difuzează un semnal radio are calitatea de utilizator care realizează o comunicare publică a unei fonograme radiodifuzate în sensul articolului 8 alineatul (2) din Directiva 2006/115 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale.

Clienții unui astfel de stabiliment, deși se află în interiorul zonei de recepționare a semnalului fonogramelor, nu pot beneficia în fapt de fonograme decât datorită intervenției deliberate a operatorului hotelier. Rolul său este, așadar, indispensabil. În continuare, clienții unui astfel de hotel alcătuiesc un număr nedeterminat de potențiali destinatari întrucât accesul lor la serviciile stabilimentului respectiv rezultă în principiu din propria alegere a fiecăruia dintre ei și nu este limitat decât de capacitatea de primire a unității hoteliere în discuție. Prin urmare, într-un astfel de caz, este vorba despre „persoane în general”. Pe de altă parte, clienții unui hotel reprezintă un număr destul de important de persoane, astfel încât aceștia trebuie considerați ca alcătuind un public. În sfârșit, clienții unui hotel pot fi calificați ca fiind „vizați” și „receptivi”. Astfel, actul efectuat de un operator hotelier prin care urmărește să asigure clienților săi accesul la operele difuzate reprezintă un serviciu suplimentar, care are o influență asupra standardului acestui stabiliment și, prin aceasta, asupra prețului camerelor. În plus, este de natură să atragă și alți clienți interesați de acest serviciu suplimentar. În consecință, difuzarea de fonograme de către operatorul hotelier are un caracter lucrativ.

(a se vedea punctele 40-45 și 47 și dispozitiv 1)
Articolul 87 alineatul (1) CE prevede că sunt incompatibile cu piața comună ajutoarele acordate prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care, în funcție de efecte, denaturează sau amenință să denatureze concurența, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre. În plus, aplicarea criteriului investitorului privat urmărește să determine dacă avantajul economic acordat prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, unei întreprinderi publice este, ca urmare a efectelor sale, de natură să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența și să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre.

Astfel, această dispoziție și acest criteriu urmăresc să evite ca, prin intermediul resurselor de stat, întreprinderea publică beneficiară să dispună de o situație financiară mai favorabilă decât situația concurenților săi. Or, situația financiară a întreprinderii publice beneficiare nu depinde de forma în care este pus la dispoziție acest avantaj, oricare ar fi natura acestuia, ci de suma de care aceasta beneficiază în definitiv.

Așadar, fără să săvârșească o eroare de drept, Tribunalul își poate focaliza analiza aplicabilității criteriului investitorului privat asupra ameliorării situației financiare a întreprinderii și asupra efectelor avute de măsura în cauză asupra concurenței, iar nu asupra naturii fiscale a mijloacelor utilizate de statul membru vizat.

Astfel, având în vedere obiectivele urmărite de articolul 87 alineatul (1) CE, precum și de criteriul investitorului privat, un avantaj economic, chiar dacă ar fi acordat prin mijloace de natură fiscală, trebuie să fie apreciat, printre altele, prin raportare la criteriul investitorului privat dacă reiese din aprecierea globală eventual necesară că statul membru vizat, deși a utilizat astfel de mijloace proprii puterii publice, a acordat totuși avantajul respectiv în calitatea sa de acționar la întreprinderea pe care o deține.

(a se vedea punctele 88-92)
Articolul 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că nu se opune, într-o situație care privește o acțiune în contrafacere în cadrul căreia invaliditatea unui brevet european a fost invocată, cu titlu incidental, ca mijloc de apărare împotriva adoptării unei măsuri provizorii care vizează interzicerea contrafacerii transfrontaliere, aplicării articolului 31 din acest regulament.

Într-adevăr, în primul rând, aceste dispoziții urmăresc să reglementeze situații diferite și fiecare are un domeniu de aplicare distinct. Astfel, în timp ce articolul 22 punctul 4 urmărește să atribuie competența pe fond în litigii referitoare la un domeniu bine delimitat, articolul 31 are în schimb vocația de a se aplica oricare ar fi competența pe fond. Pe de altă parte, nimic nu indică faptul că vreuna dintre dispozițiile în cauză poate fi considerată generală sau specială în raport cu cealaltă. Rezultă de aici că articolul 31 din Regulamentul nr. 44/2001 are un domeniu de aplicare autonom în raport cu cel al articolului 22 punctul 4 din acest regulament. Acest articol 31 se aplică atunci când o altă instanță decât cea care este competentă să se pronunțe pe fondul cauzei este sesizată cu o cerere de măsuri provizorii sau de conservare, astfel încât articolul 22 punctul 4, care privește competența pe fond, nu poate, în principiu, să fie interpretat în sensul că poate să deroge de la articolul 31 și, în consecință, să înlăture aplicarea acestuia.

În al doilea rând, instanța sesizată pe cale incidentală nu adoptă o hotărâre definitivă cu privire la validitatea brevetului invocat, ci formulează o apreciere referitoare la modul în care s-ar pronunța cu privire la acest aspect instanța competentă conform articolului 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001 și va respinge adoptarea măsurii provizorii solicitate dacă, potrivit opiniei instanței, există o posibilitate rezonabilă și neneglijabilă ca brevetul invocat să fie anulat de instanța competentă. În aceste împrejurări, riscul pronunțării unor hotărâri contradictorii este inexistent atunci când decizia provizorie adoptată de instanța sesizată pe cale incidentală nu se va antepronunța în niciun fel cu privire la hotărârea care urmează să fie adoptată pe fond de instanța competentă potrivit articolului 22 punctul 4 din Regulamentul nr. 44/2001.

(a se vedea punctele 36, 39, 40 și 48-51 și dispozitiv 2)
Pe de altă parte, se consideră că noțiunea „mențiune de sănătate” privește nu numai efectele unui consum punctual al unei anumite cantități dintr-un produs alimentar, care poate antrena în mod normal numai efecte temporare sau pasagere, ci și consumul repetat, regulat, chiar frecvent, al unui astfel de produs alimentar și care nu are, în schimb, numai efecte temporare sau pasagere.

Este compatibil cu articolul 6 alineatul (1) primul paragraf TUE să se interzică fără excepție, prin Regulamentul nr. 1924/2006 privind mențiunile nutriționale și de sănătate înscrise pe produsele alimentare, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 116/2010, unui producător sau unui distribuitor de vinuri să utilizeze descrierea „ușor de digerat”, cu menționarea unei acidități scăzute, chiar dacă această mențiune este în sine corectă.

Astfel, măsurile care limitează posibilitățile de a face publicitate băuturilor alcoolice și prin care se urmărește combaterea abuzului de alcool reflectă preocupările privind sănătatea publică, iar protecția acesteia constituie un obiectiv de interes general de natură să justifice, dacă este cazul, o restricție adusă unei libertăți fundamentale.

Este esențial ca toate mențiunile privind aceste băuturi să fie lipsite de orice ambiguitate, astfel încât consumatorii să fie în măsură să își regleze consumul ținând seama de toate riscurile intrinseci care sunt asociate consumului respectiv și să își protejeze astfel în mod eficace sănătatea.

Or, presupunând că mențiunea în litigiu poate fi considerată corectă în materialitatea sa, întrucât indică o aciditate redusă, ea se dovedește totuși incompletă. Astfel, mențiunea amintită evidențiază o anumită calitate de natură să faciliteze digestia, dar trece sub tăcere faptul că, independent de buna digerare, riscurile inerente consumului de băuturi alcoolice nu sunt astfel nicidecum înlăturate sau limitate. În plus, punând în relief exclusiv digestia ușoară, mențiunea în litigiu este de natură să încurajeze consumul vinului în discuție și, în definitiv, să crească riscurile inerente consumului nemoderat al oricăror băuturi alcoolice pentru sănătatea consumatorilor. Prin urmare, interzicerea unor astfel de mențiuni se poate justifica prin cerința care decurge din articolul 35 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

Astfel, interzicerea mențiunii în litigiu nu afectează în niciun fel conținutul însuși al libertății de alegere a ocupației și de a desfășura o activitate comercială, prevăzute la articolul 15 alineatul (1) și, respectiv, la articolul 16 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Astfel, reglementarea în cauză urmărește să protejeze sănătatea, ceea ce constituie un obiectiv de interes general urmărit de Uniune. În ceea ce privește respectarea principiului proporționalității, deși este adevărat că interzicerea mențiunilor în cauză impune anumite restricții în calea activității profesionale a operatorilor economici vizați cu privire la un aspect precis, respectarea acestor libertăți este totuși asigurată în aspectele esențiale.

(a se vedea punctele 49-53, 55, 56, 58 și 60 și dispozitiv 2)
Or, deși practica unei întreprinderi aflate în poziție dominantă nu poate fi calificată drept abuzivă în lipsa oricărui efect anticoncurențial al acesteia pe piață, nu se impune, în schimb, ca un astfel de efect să fie în mod necesar concret, fiind suficientă demonstrarea unui efect anticoncurențial potențial.

Împrejurarea potrivit căreia cadrul de reglementare oferă modalități alternative, mai oneroase și mai lungi, de a obține o autorizație de introducere pe piață a medicamentelor nu înlătură caracterul abuziv al comportamentului unei întreprinderi aflate în poziție dominantă, din moment ce acest comportament, apreciat în mod obiectiv, are drept unic scop să facă indisponibilă procedura simplificată prevăzută de legiuitor la articolul 4 al treilea paragraf punctul 8 litera (a) subpunctul (iii) din Directiva 65/65 privind produsele medicamentoase brevetate și, prin urmare, să îi țină pe producătorii de medicamente generice în afara pieței cât mai mult timp posibil și să majoreze cheltuielile acestora pentru a depăși barierele la intrarea pe piață, întârziind astfel presiunea concurențială semnificativă exercitată de aceste produse.

Constituie în mod evident încălcări grave un abuz de poziție dominantă care constă în declarații înșelătoare făcute în mod intenționat de o companie pentru a obține drepturi exclusive la care aceasta nu are dreptul sau la care are dreptul pentru o perioadă mai scurtă și care are scopul de a ține concurenții în afara pieței, precum și un abuz de poziție dominantă al unei companii farmaceutice care constă în retragerea autorizațiilor de introducere pe piață a medicamentelor pe care aceasta le produce și având ca scop crearea de bariere la intrarea pe piața produselor generice și la importurile paralele.

Ținând cont de caracterul vădit contrar concurenței bazate pe merite al unor astfel de practici, caracterul inedit al acestora nu justifica nici modificarea calificării acestor abuzuri drept încălcări grave, nici constatarea existenței unor circumstanțe atenuante care să justifice reducerea cuantumului amenzii.

(a se vedea punctele 164 și 166)
Articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului permite Consiliului să se întemeieze pe o decizie prin care, în urma unor cercetări privind implicarea persoanei vizate în finanțarea de activități teroriste, se impun măsuri de tip preventiv precum cea a înghețării fondurilor.

Astfel, din considerentele acestei poziții comune, precum și din Regulamentul nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului rezultă că scopul esențial și obiectul acestora constă în combaterea terorismului internațional, întrerupându-i resursele financiare prin înghețarea fondurilor și a resurselor economice ale persoanelor sau entităților bănuite de implicarea în activități care au legătură cu terorismul. Astfel, aceste acte nu își propun să se alăture procedurilor penale naționale și să le susțină, ci să prevină comiterea de noi acte teroriste.

În plus, din trimiterea la o decizie națională adoptată de o autoritate competentă, precum și din noțiunile „informații precise” și „probe sau indicii serioase și credibile” cuprinse la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 rezultă că acesta are ca obiectiv protejarea persoanelor vizate prin asigurarea că înscrierea lor pe lista persoanelor, a grupurilor și a entităților implicate în acte de terorism nu poate fi operată decât dacă are o bază factuală suficient de solidă și că respectiva poziție comună urmărește atingerea acestui obiectiv prin intermediul cerinței existenței unei decizii a unei autorități naționale. Această protecție a persoanelor vizate nu este pusă la îndoială dacă decizia autorității naționale nu se înscrie în cadrul unei proceduri având ca obiect aplicarea unei sancțiuni penale, ci în cadrul unei proceduri având ca obiect aplicarea unei măsuri de tip preventiv. Această protecție este asigurată și atunci când decizia autorităților naționale nu este cea prin care se inițiază cercetările, ci aceea prin care, ca urmare a cercetărilor, se aplică persoanei vizate o măsură de tip preventiv, fără a fi o condamnare penală. Această concluzie este susținută de împrejurarea că înscrierea pe lista persoanelor, a grupurilor și a entităților implicate în acte de terorism poate fi întemeiată și pe o sancțiune dispusă de Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite. Astfel, întrucât asemenea sancțiuni nu au, de regulă, caracter penal, o măsură de înghețare a fondurilor precum cea aplicată prin decizia națională este pe deplin comparabilă cu o sancțiune dispusă de Consiliul de Securitate.

(a se vedea punctele 67, 68, 70-73 și 104)
În ceea ce privește claritatea obligațiilor impuse operatorilor de transport aerian prin Regulamentul nr. 261/2004 de stabilire a unor norme comune în materie de compensare și de asistență a pasagerilor în eventualitatea refuzului la îmbarcare și anulării sau întârzierii prelungite a zborurilor, principiul securității juridice impune ca justițiabilii să își poată cunoaște fără ambiguitate drepturile și obligațiile și să poată acționa în consecință. Or, având în vedere principiul egalității de tratament, operatorii de transport aerian nu pot pretinde că obligația de a despăgubi pasagerii pe care le o impune Regulamentul nr. 261/2004 în caz de întârziere ar încălca acest din urmă principiu. Astfel, pasagerii ale căror zboruri au întârziat și operatorii de transport aerian pot cunoaște fără echivoc din ce moment primii pot solicita plata unei compensații, iar ceilalți sunt obligați să plătească această compensație, instituirea unei limite temporale clare permițând totodată evitarea situației în care instanțele naționale ar aprecia în mod diferit noțiunea de întârziere prelungită, ceea ce ar conduce, eventual, la insecuritate juridică.

Totodată, obligația de reparare a prejudiciului cauzat pasagerilor unui zbor întârziat nu încalcă principiul proporționalității. Importanța pe care o are obiectivul de protecție a consumatorilor, inclusiv a pasagerilor aerieni, poate justifica consecințe economice negative, chiar considerabile, pentru anumiți operatori economici. În plus, ca urmare a caracterului ireversibil, obiectiv și ușor cuantificabil al pierderii de timp suferite, măsura care constă în a acorda tuturor pasagerilor afectați de această neplăcere o compensație pecuniară imediată și forfetară se dovedește a fi deosebit de adecvată. În plus, obligația de compensație vizează numai întârzierile prelungite, iar cuantumul compensației mai poate fi redus la jumătate atunci când întârzierea este mai mică de patru ore. În sfârșit, operatorii de transport aerian nu au obligația să plătească compensația în cazul în care pot face dovada că anularea sau întârzierea este cauzată de împrejurări excepționale, care scapă de sub controlul efectiv al respectivului operator de transport. În plus, aceștia pot pretinde compensații de la orice persoană care a cauzat întârzierea, inclusiv de la părți terțe.

(a se vedea punctele 66-68, 75 și 77-81)
Recurs introdus împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a doua) din 15 iunie 2010, Mediaset/Comisia (T‑177/07), prin care Tribunalul a respins o acțiune având ca obiect anularea în parte a Deciziei Comisiei C(2006) 6634 final din 24 ianuarie 2007 prin care se declară incompatibile cu piața comună subvențiile acordate de Italia, în 2004 și în 2005, pentru a permite consumatorilor să cumpere sau să închirieze decodoare digitale interactive care permiteau recepționarea unor programe pe baza tehnologiei terestre digitale sau prin cablu, pentru motivul că acestea excludeau decodoarele care permiteau recepționarea de programe pe baza tehnologiei radiodifuziunii prin televiziune sau prin satelit (ajutorul nr. C 52/2005, ex NN 88/2005, ex CP 101/2004)
43

Or, în temeiul articolului 37 alineatul (1) din acest regulament, Comisia trimite, în termen de 20 de zile de la data intrării în vigoare a regulamentului menționat, o cerere scrisă fiecărei țări care nu intră sub incidența Deciziei OCDE, solicitând confirmarea scrisă că deșeurile pot fi exportate din Uniune pentru a fi recuperate în țara respectivă și o indicație privind procedura de control care se aplică în țara de destinație. Acest alineat (1) prevede de asemenea că fiecare țară căreia nu i se aplică Decizia OCDE are următoarele opțiuni, și anume o interdicție sau o procedură de notificare preliminară scrisă și un acord în conformitate cu articolul 35 din Regulamentul nr. 1013/2006 sau neefectuarea unui control în țara de destinație. Articolul 37 alineatul (3) din regulamentul menționat precizează la rândul său că, în cazul în care se alege să nu se efectueze un astfel de control, articolul 18 din acest regulament se aplică transferurilor de deșeuri în cauză.