CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

prezentate la 21 iunie 2017 ( 1 )

Cauza C‑306/16

António Fernando Maio Marques da Rosa

împotriva

Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA

[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto, Portugalia)]

„Trimitere preliminară – Protecția securității și a sănătății lucrătorilor – Directiva 2003/88 – Articolul 5 – Repaus săptămânal – Reglementare națională care prevede cel puțin o zi de repaus în decursul unei perioade de șapte zile – Munca în schimburi – Perioadă mai lungă de șase zile de lucru consecutive”

I. Introducere

1. Prezenta cauză are ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto, Portugalia) privind interpretarea articolului 5 din Directiva 93/104/CE ( 2 ) și a articolului 5 din Directiva 2003/88/CE ( 3 ), referitoare la repausul săptămânal, precum și a articolului 31 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), referitor la condițiile de muncă echitabile și corecte. Instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă ziua de repaus săptămânal la care lucrătorul are dreptul în temeiul dispozițiilor menționate trebuie acordată cel târziu în a șaptea zi după șase zile de lucru consecutive.

2. În prezentele concluzii vom explica motivele pentru care considerăm că la această întrebare trebuie să se dea un răspuns negativ și că, în temeiul dispozițiilor menționate, ziua de repaus săptămânal poate fi acordată în oricare zi din cadrul fiecărei perioade de șapte zile.

II. Cadrul juridic

A. Dreptul Uniunii

3. Directiva 93/104 a fost abrogată și înlocuită prin Directiva 2003/88 cu efect de la 2 august 2004 ( 4 ). Situația de fapt din litigiul principal este reglementată, ratione temporis, parțial de Directiva 93/104 și parțial de Directiva 2003/88 ( 5 ).

4. Articolul 5 din Directiva 93/104, intitulat „Repaus săptămânal”, prevede: „Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze, în decursul unei perioade de șapte zile, de o perioadă minimă de repaus neîntrerupt de 24 de ore, la care se adaugă cele 11 ore de repaus zilnic prevăzute în articolul 3. În cazuri justificate datorită condițiilor obiective, tehnice sau de organizare a muncii, se poate stabili o perioadă minimă de repaus de 24 de ore.” [traducere neoficială]

5. Articolul 5 din Directiva 2003/88 reproduce identic articolul 5 din Directiva 93/104 ( 6 ).

B. Dreptul portughez

1. Codul muncii din 2003

6. Din decizia de trimitere reiese că Directiva 93/104 a fost transpusă în ordinea juridică portugheză prin adoptarea Código do Trabalho 2003 ( 7 ) (Codul muncii din anul 2003). La articolul 205 alineatul 1 ( 8 ), acesta prevede: „Lucrătorul are dreptul la cel puțin o zi de repaus pe săptămână.”

7. Articolul 206 din codul menționat prevede la alineatul 1: „În fiecare săptămână sau în anumite săptămâni ale anului poate fi acordată o jumătate de zi sau o zi de repaus, în afara zilei de repaus săptămânale prevăzute de lege.”

8. Articolul 207 alineatul 1 din respectivul cod prevede: „La ziua de repaus săptămânal obligatorie se adaugă o perioadă de 11 ore, care corespunde duratei minime de repaus zilnic prevăzute la articolul 176.”

2. Codul muncii din 2009

9. Directiva 2003/88 a fost transpusă în ordinea juridică portugheză prin adoptarea Código do Trabalho 2009 ( 9 ) (Codul muncii din 2009).

10. Articolul 232 din codul menționat dispune la alineatele 1 și 3: „1. Lucrătorul are dreptul la cel puțin o zi de repaus pe săptămână. […] 3. Printr‑un instrument de negociere colectivă sau în temeiul contractului de muncă se poate recunoaște o perioadă de repaus săptămânal suplimentară, continuă sau discontinuă, pentru toate sau pentru unele dintre săptămânile anului.”

11. Alineatele 1 și 2 ale articolului 233 din codul menționat sunt redactate după cum urmează: „1. Perioada de repaus săptămânal obligatorie și perioada de 11 ore corespunzătoare repausului zilnic prevăzut la articolul 214 trebuie acordate în mod continuu. 2. Perioada de 11 ore la care face referire alineatul anterior este considerată inclusă, total sau parțial, în repausul săptămânal suplimentar care se acordă în continuarea repausului săptămânal obligatoriu.”

3. Convențiile colective

12. Din decizia de trimitere reiese că raportul de muncă dintre părțile din litigiul principal era reglementat de asemenea de două convenții colective, din 2002 și, respectiv, din 2003 ( 10 ). Aceste convenții prevăd, printre altele, dreptul ca un lucrător care ocupă poziția recurentului din litigiul principal să beneficieze de două zile consecutive de repaus săptămânal.

III. Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții

13. Recurentul din litigiul principal, domnul Maio Marques da Rosa, a fost angajat din anul 1991 până în anul 2014 – din anul 1999, în calitate de casier – de societatea intimată, Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA (denumită în continuare „Varzim Sol”), care deține și exploatează un cazinou în Portugalia. Cazinoul este deschis în fiecare zi un anumit număr de ore, de după‑amiaza până dimineața, cu excepția zilelor de 24 și 25 decembrie.

14. La data faptelor din litigiul principal, programul de lucru al angajaților de la Varzim Sol care își exercitau activitatea în sălile de jocuri prevedea două zile consecutive de repaus. Casierii, inclusiv recurentul, lucrau prin rotație în cadrul celor patru programe de lucru existente în conformitate cu programul stabilit în prealabil și publicat de Varzim Sol.

15. În cursul anilor 2008 și 2009 recurentul a lucrat uneori timp de șapte zile consecutive. Începând din anul 2010, Varzim Sol a modificat intervalele orare de lucru, astfel încât angajații să nu lucreze mai mult de șase zile consecutive.

16. Contractul de muncă al recurentului a încetat la 16 martie 2014.

17. Recurentul a formulat o acțiune împotriva Varzim Sol prin care urmărea în esență să se stabilească faptul că aceasta din urmă nu i‑a acordat zilele de repaus obligatorii la care el considera că avea dreptul, în conformitate cu legislația portugheză și cu convențiile colective. În această privință, acesta a solicitat indemnizații și despăgubiri corespunzătoare remunerației datorate pentru orele suplimentare lucrate, pentru cele șapte zile consecutive în care a trebuit să lucreze și pentru faptul că a fost privat de a doua zi de repaus săptămânal, precum și pentru zilele de repaus compensatoriu care nu i‑au fost acordate.

18. Ca urmare a faptului că tribunalul de primă instanță a respins acțiunea, recurentul a formulat apel la Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto).

19. Având îndoieli în ceea ce privește interpretarea articolului 5 din Directiva 93/104 și a articolului 5 din Directiva 2003/88, această din urmă instanță a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) În lumina articolului 5 [din Directiva 93/104 și, respectiv, din Directiva 2003/88], precum și a articolului 31 din [cartă], în cazul în care lucrătorii care muncesc în schimburi și care beneficiază de perioade de repaus prin rotație, angajați într‑o unitate care este deschisă zilnic, însă care nu are perioade productive continue 24 de ore din 24, trebuie să se acorde ziua de repaus obligatorie la care lucrătorul are dreptul în decursul unei perioade de șapte zile, și anume cel târziu în a șaptea zi după șase zile de lucru consecutive? 2) Interpretarea conform căreia, în ceea ce privește acești lucrători, angajatorul poate alege zilele în care le acordă, săptămânal, repausul la care au dreptul, astfel încât îi poate obliga să lucreze până la 10 zile consecutive, fără să le plătească ore suplimentare (în special între ziua de miercuri a săptămânii, precedată de repaus lunea și marțea, până în ziua de vineri a săptămânii următoare, urmată de repaus sâmbăta și duminica), este sau nu este conformă cu directivele și cu dispozițiile menționate? 3) Interpretarea conform căreia perioada de repaus neîntrerupt de 24 de ore poate fi acordată în oricare dintre zilele calendaristice dintr‑o anumită perioadă de șapte zile calendaristice și conform căreia următoarea perioadă de repaus neîntrerupt de 24 de ore (la care se adaugă cele 11 ore de repaus zilnic) poate fi acordată de asemenea în oricare dintre zilele calendaristice din perioada de șapte zile calendaristice care urmează după perioada menționată este sau nu este conformă cu directivele și cu dispozițiile menționate? 4) Interpretarea conform căreia lucrătorul poate beneficia, în loc de o perioadă de repaus neîntrerupt de 24 de ore (la care se adaugă cele 11 ore de repaus zilnic) pentru fiecare perioadă de șapte zile, de două perioade de repaus neîntrerupt de 24 ore, consecutive sau neconsecutive, în oricare dintre cele 4 zile calendaristice dintr‑o anumită perioadă de referință de 14 zile calendaristice este sau nu este conformă cu directivele și cu dispozițiile menționate, având în vedere de asemenea prevederile articolului 16 litera (a) din Directiva [2003/88]?”

20. Au prezentat observații scrise recurentul din litigiul principal, Varzim Sol, guvernele portughez, maghiar, polonez, finlandez și suedez, precum și Comisia Europeană. Varzim Sol, guvernul portughez și Comisia au prezentat observații orale în ședința care a avut loc la 5 aprilie 2017.

IV. Analiză

A. Cu privire la obiectul întrebărilor preliminare și la dispozițiile din dreptul Uniunii care trebuie interpretate

1. Cu privire la prima, la a doua și la a treia întrebare preliminară

21. Prin intermediul primei, al celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 5 din Directiva 93/104 și articolul 5 din Directiva 2003/88, precum și articolul 31 din cartă trebuie să fie interpretate în sensul că perioada de repaus săptămânal la care lucrătorul are dreptul trebuie să fie acordată cel târziu în a șaptea zi care urmează după șase zile de lucru consecutive sau dacă angajatorul este liber să aleagă, pentru fiecare perioadă de șapte zile, ziua în care acordă perioada de repaus săptămânal.

22. Cu titlu introductiv, este necesar să se constate că situația de fapt din litigiul principal intră în parte sub incidența dispozițiilor Directivei 93/104, care a fost în vigoare până la 1 august 2004, și în parte sub incidența dispozițiilor Directivei 2003/88, care a codificat, începând de la 2 august 2004, dispozițiile Directivei 93/104 ( 11 ). Totuși, întrucât articolul 5 din respectivele directive este redactat în termeni identici ( 12 ), iar răspunsurile ce urmează să fie date la primele întrebări preliminare adresate de instanța de trimitere sunt, ca urmare a acestei identități, aceleași, indiferent care este directiva aplicabilă, este necesar, pentru a se răspunde la aceste întrebări, să se facă trimitere numai la dispozițiile Directivei 2003/88 ( 13 ). În plus, din același motiv, este necesar să se considere că interpretarea dată de Curte articolului 5 din Directiva 93/104 poate fi transpusă pe deplin la articolul 5 din Directiva 2003/88 ( 14 ).

23. Pe de altă parte, este necesar să se constate că prima întrebare vizează în mod specific „cazul în care lucrătorii care muncesc în schimburi, care beneficiază de perioade de repaus prin rotație, angajați într‑o unitate care este deschisă zilnic, însă care nu are perioade productive continue 24 de ore pe zi”. În speță, această formulare ridică problema unei posibile relevanțe a articolului 17 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2003/88/CE, în temeiul căruia se pot acorda derogări în special de la articolul 5 din această directivă, pentru munca în schimburi ( 15 ).

24. Or, instanța de trimitere nu specifică dacă apreciază că recurentul din litigiul principal ar trebui să fie considerat, având în vedere munca pe care o prestează în cadrul societății Varzim Sol, drept lucrător în schimburi în sensul articolului 2 punctul 6 din Directiva 2003/88/CE și/sau dacă acesta a efectuat în cadrul acestei societăți o muncă în schimburi în sensul articolului 2 punctul 5 din această directivă ( 16 ). În plus, instanța de trimitere nu menționează niciun element care să indice că dreptul portughez prevede derogări de la articolul 5 din Directiva 2003/88/CE pentru activitățile desfășurate în cadrul muncii în schimburi, precum cele admise de articolul 17 alineatul (4) litera (a) din această directivă ( 17 ). Astfel, această instanță nu face trimitere la dispoziția menționată anterior și nici la dispozițiile din dreptul portughez invocate de recurent, referitoare la lucrătorii în schimburi ( 18 ).

25. În aceste condiții, plecăm de la ipoteza că dreptul portughez nu prevede derogări de la articolul 5 din Directiva 2003/88/CE în cazul muncii în ture ( 19 ), în conformitate cu articolul 17 alineatul (4) litera (a) din directiva menționată, și că această din urmă dispoziție nu este relevantă în vederea soluționării litigiului principal.

26. În plus, este necesar să se constate că instanța de trimitere nu invocă nici elemente potrivit cărora convențiile colective care reglementează relațiile de muncă dintre părțile din litigiul principal ar conține dispoziții de derogare de la articolul 5 din Directiva 2003/88, în conformitate cu articolul 18 din aceasta ( 20 ). Dimpotrivă, din decizia de trimitere reiese că aceste convenții confereau recurentului dreptul la o zi de repaus săptămânal suplimentar, în plus față de cea prevăzută la articolul 5 din Directiva 2003/88/CE ( 21 ). Cu alte cuvinte, respectivele convenții confereau recurentului o protecție mai extinsă decât cea prevăzută la respectivul articol 5 ( 22 ).

27. Având în vedere cele de mai sus, considerăm că prima, a doua și a treia întrebare preliminară nu privesc situația în care legislația națională sau convențiile colective permit derogări de la articolul 5 din Directiva 2003/88/CE, în conformitate cu articolul 17 alineatul (4) litera (a) și, respectiv, cu articolul 18 din directiva menționată, ci vizează mai degrabă „situația implicită” reglementată exclusiv de articolul 5 din directivă. Astfel, instanța de trimitere arată ea însăși că prevederile Codului muncii din 2003 și ale Codului muncii din 2009, precum și ale convențiilor colective aplicabile în litigiul principal trebuie să fie interpretate în conformitate cu acest din urmă articol.

28. În sfârșit, este necesar să se constate că, prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere ridică problema dacă situația în care lucrătorii pot fi obligați să lucreze până la 10 zile consecutive „fără să [li se] plătească ore suplimentare” este conformă cu articolul 5 din Directiva 2003/88/CE și cu articolul 31 din cartă.

29. În această privință, trebuie amintit că din jurisprudența Curții rezultă că, cu excepția situației speciale prevăzute la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88/CE în privința concediului anual plătit, directiva se limitează să reglementeze anumite aspecte ale organizării timpului de lucru, astfel încât în principiu nu se aplică în privința remunerării lucrătorilor ( 23 ). Prin urmare, chestiunea dacă recurentul, după cum pretinde ( 24 ), ar avea dreptul la remunerarea orelor suplimentare și, dacă este cazul, în ce măsură nu depinde de Directiva 2003/88, ci, eventual, de dispozițiile relevante ale dreptului național și de convențiile colective aplicabile.

30. În concluzie, considerăm că prima, a doua și a treia întrebare preliminară trebuie interpretate în sensul că solicită să se stabilească în esență dacă articolul 5 din Directiva 2003/88 și articolul 31 din cartă trebuie interpretate în sensul că perioada de repaus săptămânal trebuie acordată cel târziu în a șaptea zi după șase zile de lucru consecutive.

2. Cu privire la a patra întrebare preliminară

31. Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere ridică în esență problema interpretării care trebuie dată articolului 16 litera (a) din Directiva 2003/88, potrivit căruia statele membre pot prevedea, pentru aplicarea articolului 5, o perioadă de referință care să nu depășească 14 zile ( 25 ).

32. În această privință, instanța de trimitere nu a menționat niciun element care să indice că Republica Portugheză ar fi recurs la posibilitatea, prevăzută la articolul 16 litera (a) din Directiva 2003/88, de a prevedea o astfel de perioadă de referință pentru aplicarea articolului 5 din directivă. Atât recurentul din litigiul principal, cât și guvernul portughez și Comisia susțin că această posibilitate nu a fost prevăzută în legislația portugheză.

33. În aceste condiții, propunem Curții să constate, conform unei jurisprudențe constante, că a patra întrebare este inadmisibilă ( 26 ).

B. Cu privire la interpretarea articolului 5 din Directiva 2003/88 și a articolului 31 alineatul (2) din cartă

34. Potrivit dispozițiilor articolului 5 din Directiva 2003/88, statele membre au obligația de a asigura că orice lucrător beneficiază, în decursul unei perioade de șapte zile, de o perioadă minimă de repaus neîntrerupt de 24 de ore (denumită în continuare „perioada de repaus săptămânal”), la care se adaugă cele 11 ore de repaus zilnic prevăzute la articolul 3 din această directivă.

35. Recurentul și guvernul portughez susțin în esență că, potrivit articolului 5 din Directiva 2003/88, perioada de repaus săptămânal trebuie acordată cel târziu în a șaptea zi după șase zile de lucru consecutive. În schimb, Varzim Sol, guvernele maghiar, polonez, finlandez și suedez, precum și Comisia consideră în esență că această dispoziție impune numai acordarea unei perioade de repaus de cel puțin 35 de ore ( 27 ) pentru fiecare perioadă de șapte zile și, prin urmare, că perioada de repaus săptămânal poate fi acordată în oricare zi în decursul acestei perioade de șapte zile.

36. Este necesar să se constate, mai întâi, că termenii „în decursul unei perioade de șapte zile”, care figurează la articolul 5 din Directiva 2003/88, nu fac nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre și că, prin urmare, conform jurisprudenței Curții, aceștia trebuie primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă ( 28 ).

37. Din motivele pe care le vom prezenta în continuare, suntem de acord cu interpretarea potrivit căreia articolul 5 din Directiva 2003/88 nu impune ca perioada de repaus săptămânal să se acorde în mod obligatoriu cel târziu în a șaptea zi după șase zile consecutive de lucru, ci considerăm că din această dispoziție rezultă că perioada menționată ar trebui să se acorde în cadrul fiecărei perioade de șapte zile. Această interpretare implică faptul că, potrivit acestei dispoziții, lucrătorului i se poate cere, în principiu, să lucreze până la 12 zile consecutive ( 29 ), în condițiile în care celelalte cerințe minime ale Directivei 2003/88 sunt respectate, în special cele referitoare la repausul zilnic și la timpul de lucru maxim săptămânal ( 30 ).

38. În primul rând, considerăm că această concluzie decurge din interpretarea literală a articolului 5 din Directiva 2003/88. Astfel, termenii „în decursul unei perioade de șapte zile” nu vizează un anumit moment la care trebuie acordată perioada de repaus săptămânal, ci mai degrabă se referă la un interval de timp (șapte zile) în cadrul căruia trebuie acordată respectiva perioadă de repaus. În plus, modul de redactare a acestei dispoziții nu include nicio referire la „zile de lucru consecutive”, ci impune, în schimb, ca perioada de repaus săptămânal să fie acordată în decursul unei perioade de șapte zile, indiferent dacă, și în ce măsură, lucrătorul a lucrat sau nu a lucrat în timpul acestor șapte zile ( 31 ).

39. În opinia noastră, rezultă că noțiunea „perioadă de șapte zile” care figurează la articolul 5 din Directiva 2003/88 nu desemnează o perioadă al cărei început este variabil, în sensul că începe să curgă la finalul fiecărei perioade de repaus săptămânal, așa cum pare să considere recurentul din litigiul principal și guvernul portughez, ci desemnează mai degrabă perioade fixe care urmează una după alta ( 32 ).

40. În al doilea rând, trebuie remarcat faptul că, în alte texte din dreptul Uniunii, legiuitorul Uniunii a solicitat în mod expres statelor membre să asigure lucrătorilor o perioadă de repaus după un anumit interval de timp ( 33 ). Faptul că legiuitorul Uniunii a adoptat o formulare mai flexibilă la articolul 5 din Directiva 2003/88 arată, în opinia noastră, că acesta nu a dorit să impună ca perioada de repaus săptămânal prevăzută la acest articol să se acorde după un anumit număr de zile de lucru consecutive ( 34 ). Adăugăm că interpretarea susținută de recurent și de guvernul portughez potrivit căreia articolul 5 limitează la șase numărul de zile consecutive de lucru nu este susținută de niciuna dintre versiunile lingvistice ale Directivei 2003/88 ( 35 ).

41. În al treilea rând, lucrările pregătitoare ale Directivei 93/104, care a fost înlocuită de Directiva 2003/88 ( 36 ), confirmă, în opinia noastră, faptul că articolul 5 din aceasta vizează să garanteze lucrătorilor o perioadă minimă de repaus săptămânal, lăsând totodată legiuitorului național și partenerilor sociali o anumită flexibilitate în ceea ce privește organizarea timpului de lucru ( 37 ). Această interpretare stă de asemenea la baza documentelor Comisiei referitoare la transpunerea de către statele membre a Directivelor 93/104 și 2003/88 ( 38 ). În plus, deși versiunea inițială a articolului 5 din Directiva 93/104 menționa repausul în ziua de duminică, această dispoziție se limita să prevadă că perioada minimă de repaus săptămânal includea „în principiu” duminica ( 39 ).

42. În sfârșit, considerăm că impunerea unei perioade de repaus săptămânal în decursul unei perioade de șapte zile este în concordanță cu obiectivul esențial al Directivei 2003/88, astfel cum a fost constatat de Curte, și anume acela de a proteja în mod eficient securitatea și sănătatea lucrătorilor ( 40 ). În această privință trebuie remarcat că articolul 5 din Directiva 2003/88 constituie numai norma de bază aplicabilă oricărui lucrător, la care se adaugă norme specifice pentru sectoarele de activitate caracterizate printr‑o anumită dificultate sau prin riscuri speciale ( 41 ).

43. În ceea ce privește articolul 31 din cartă, dispoziție vizată de asemenea în cadrul întrebărilor preliminare, este necesar să se constate că, potrivit dispozițiilor alineatului (2) al acestui articol, orice lucrător are dreptul în special la perioade de repaus săptămânal. Or, din explicațiile referitoare la cartă ( 42 ) reiese că alineatul menționat se întemeiază pe Directiva 93/104 și pe articolul 2 din Carta socială europeană ( 43 ), precum și pe punctul 8 din Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor ( 44 ).

44. În aceste condiții, în ceea ce privește dreptul la repaus săptămânal, trebuie să se considere că domeniul de aplicare al articolului 31 alineatul (2) din cartă corespunde cu cel al articolului 5 din Directiva 2003/88. În consecință, articolul 31 alineatul (2) din cartă nu poate aduce elemente suplimentare utile în vederea interpretării solicitate a articolului 5 din Directiva 2003/88.

45. Având în vedere cele ce precedă, considerăm că articolul 5 din Directiva 2003/88 și articolul 31 din cartă trebuie interpretate în sensul că acestea nu impun ca o perioadă de repaus să se acorde cel târziu în a șaptea zi după șase zile de lucru consecutive, ci impun ca o astfel de perioadă să se acorde în cadrul fiecărei perioade de șapte zile. Reamintim că această interpretare este valabilă și în cazul articolului 5 din Directiva 93/104 ( 45 ). Interpretarea menționată implică faptul că, în conformitate cu aceste dispoziții, lucrătorului i se poate cere, în principiu, să lucreze până la 12 zile consecutive, în condițiile în care celelalte cerințe minime ale Directivei 2003/88 sunt respectate, în special cele referitoare la repausul zilnic și la timpul de lucru maxim ( 46 ).

46. În acest context, trebuie amintit că, având în vedere caracterul minimal al armonizării realizate de Directiva 2003/88, statele membre rămân libere să prevadă, în ceea ce privește repausul săptămânal, dispoziții naționale care să le confere lucrătorilor o protecție mai extinsă decât cea oferită de Directiva 2003/88. Astfel cum reiese în mod expres din cuprinsul articolului 15 din directiva menționată, aceasta nu aduce atingere dreptului statelor membre de a aplica sau de a adopta și aplica acte cu putere de lege și acte administrative mai favorabile protecției securității și sănătății lucrătorilor ( 47 ). Revine instanței de trimitere competența de a stabili dacă și în ce măsură aceste dispoziții mai favorabile sunt prevăzute de legislația portugheză ( 48 ) și/sau de convențiile colective aplicabile în litigiul principal ( 49 ).

V. Concluzie

47. Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto, Portugalia) după cum urmează: „Articolul 5 din Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru, articolul 5 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru și articolul 31 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretate în sensul că aceste dispoziții nu impun ca perioada de repaus săptămânal să se acorde cel târziu în a șaptea zi după șase zile de lucru consecutive, ci impun ca o astfel de perioadă să se acorde în cadrul fiecărei perioade de șapte zile.”

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) Directiva Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 1993, L 307, p. 18), astfel cum a fost modificată de Directiva 2000/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 2000 (JO 2000, L 195, p. 41).

( 3 ) Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 2003, L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).

( 4 ) A se vedea articolele 27 și 28 din Directiva 2003/88.

( 5 ) Cauza principală privește perioada cuprinsă între 1991 și 2014. A se vedea punctele 13-17 și 22 din prezentele concluzii.

( 6 ) În versiunea sa inițială, articolul 5 din Directiva 93/104 prevedea la al doilea paragraf că „[p]erioada minimă de repaus prevăzută la primul paragraf include, în principiu, duminica”. Acest paragraf a fost însă eliminat prin Directiva 2000/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 2000 de modificare a Directivei 93/104/CE a Consiliului privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru, în scopul acoperirii sectoarelor și activităților excluse de directiva menționată (JO 2000, L 195, p. 41), ca urmare a Hotărârii din 12 noiembrie 1996, Regatul Unit/Consiliul (C‑84/94, EU:C:1996:431), prin care Curtea a anulat paragraful menționat.

( 7 ) Instanța de trimitere se referă la articolul 2 litera f) din Legea nr. 99/2003 din 27 august 2003.

( 8 ) Guvernul portughez arată că dreptul la repausul săptămânal este consacrat de asemenea la articolul 59 litera d) din Constituția Republicii Portugheze.

( 9 ) Instanța de trimitere face trimitere la articolul 2 litera n) din Legea nr.°7/2009 din 12 februarie 2009.

( 10 ) Convenții colective încheiate între Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA, și Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (Sindicatul lucrătorilor din cazinouri și alții, Portugalia), publicate în Boletim do Trabalho e Emprego nr. 22 din 2002 și, respectiv, în Boletim do Trabalho e Emprego nr. 29 din 2003, modificările și textul consolidat fiind publicate în Boletim do Trabalho e Emprego nr. 31 din 2007.

( 11 ) A se vedea considerentul (1) al Directivei 2003/88 și punctul 3 din prezentele concluzii.

( 12 ) A se vedea punctul 5 din prezentele concluzii.

( 13 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 noiembrie 2010, Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, punctul 32).

( 14 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punctul 22).

( 15 ) A se vedea de asemenea articolul 17 alineatul (2) punctul 2.3 litera (a) din Directiva 93/104.

( 16 ) Potrivit punctului 6 menționat, prin lucrător în schimburi se înțelege, în sensul directivei, „oricare lucrător al cărui program de lucru se desfășoară în schimburi”. Potrivit punctului 5 menționat, prin muncă în schimburi se înțelege „orice mod de organizare a lucrului în echipă, în conformitate cu care lucrătorii se succedă la aceleași posturi de lucru în conformitate cu un anumit ritm, inclusiv prin rotație, și care poate fi de tip continuu sau discontinuu, impunând lucrătorilor necesitatea de a realiza o muncă la ore diferite într‑o perioadă dată de zile sau săptămâni”. A se vedea de asemenea articolul 2 punctele 5 și 6 din Directiva 93/104.

( 17 ) Atât recurentul, cât și Comisia susțin că legiuitorul portughez nu a recurs la posibilitatea prevăzută la articolul 17 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2003/88, de a deroga de la articolul 5 în cazul muncii în ture, afirmația nefiind contestată de niciuna dintre părțile care au prezentat observații în fața Curții. Varzim Sol și guvernul portughez afirmă, în mod mai general, că derogările prevăzute la articolele 17 și 18 din Directiva 2003/88 nu sunt relevante în speță.

( 18 ) Recurentul invocă în special articolul 189 alineatul 5 din Codul muncii din 2003 și articolul 221 alineatul 5 din Codul muncii din 2009, în timp ce societatea intimată susține că aceste dispoziții nu se aplică recurentului, întrucât acesta nu intra sub incidența unui regim de muncă în schimburi continuu. Potrivit observațiilor scrise ale recurentului, dispozițiile menționate prevăd, în special în ceea ce privește munca în schimburi în cadrul unui regim de muncă continuu, dreptul la cel puțin „o zi de repaus în fiecare perioadă de șapte zile”.

( 19 ) Potrivit jurisprudenței Curții, pentru a putea beneficia de posibilitatea prevăzută la articolele 17 și 18 din Directiva 2003/88, de a deroga, în anumite împrejurări, în special de la dispozițiile articolului 5 din această directivă, statele membre sunt obligate să facă uz de această posibilitate. A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 octombrie 2010, Accardo și alții (C‑227/09, EU:C:2010:624, punctul 51). A se vedea de asemenea în acest sens Concluziile avocatului general Wathelet prezentate în cauza Hälvä și alții (cauza C‑175/16, EU:C:2017:285, punctul 89).

( 20 ) În conformitate cu articolul 18, se poate deroga în special de la articolul 5 prin convenții colective sau acorduri încheiate între partenerii sociali la nivel național sau regional sau, în conformitate cu regulile prevăzute în acestea, prin convenții colective sau acorduri încheiate între partenerii sociali la un nivel inferior, cu condiția ca lucrătorii să beneficieze de perioade de repaus compensatorii echivalente sau, în cazuri excepționale în care din motive obiective nu se pot acorda asemenea perioade, să beneficieze de protecția adecvată. A se vedea de asemenea articolul 17 alineatul (3) din Directiva 93/104. Guvernul portughez arată că legislația portugheză nu prevede derogări de la articolul 5 din Directiva 2003/88 cu ajutorul unui acord sau al unei convenții colective.

( 21 ) A se vedea punctul 12 din prezentele concluzii.

( 22 ) Potrivit articolului 15 din Directiva 2003/88, aceasta nu aduce atingere în special dreptului statelor membre de a favoriza sau de a permite aplicarea unor convenții colective sau a unor acorduri încheiate între partenerii sociali, care sunt mai favorabile protecției securității și sănătății lucrătorilor. A se vedea în această privință punctul 46 din prezentele concluzii.

( 23 ) A se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punctele 48 și 49 și jurisprudența citată).

( 24 ) A se vedea punctul 17 din prezentele concluzii.

( 25 ) A se vedea de asemenea articolul 16 punctul 1 din Directiva 93/104.

( 26 ) A se vedea în această privință Hotărârea din 10 martie 2016, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, punctul 115), din care reiese în special că instanța de trimitere trebuie să indice motivele exacte care au determinat‑o să reflecteze asupra interpretării anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii și să aprecieze ca necesar să adreseze întrebări preliminare Curții. Pe de altă parte, Varzim Sol susține că formularea celei de a patra întrebări, care ar rezulta în urma unei propuneri a acestei părți, conține o eroare materială, în sensul că cifra care figurează în fraza „în oricare dintre cele 4 zile calendaristice dintr‑o anumită perioadă” ar fi fost adăugată din greșeală. A se vedea punctul 19 din prezentele concluzii. Ținând seama de inadmisibilitatea întrebării, nu considerăm că este util ca Curtea să se pronunțe cu privire la acest aspect.

( 27 ) Și anume cele 24 de ore de repaus săptămânal plus cele 11 ore de repaus zilnic prevăzute la articolul 3 din Directiva 2003/88. Potrivit articolului 5 al doilea paragraf din directiva menționată, se poate stabili o perioadă minimă de repaus de 24 de ore, în cazuri justificate datorită condițiilor obiective, tehnice sau de organizare a muncii.

( 28 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2012, DR și TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, punctul 33 și jurisprudența citată). Dorim să atragem atenția asupra faptului că termenii „în decursul unei perioade de șapte zile”, care figurează la articolul 5 din Directiva 2003/88 și la articolul 5 din Directiva 93/104, se regăsesc în Convențiile Organizației Internaționale a Muncii nr. 14 și nr. 106 privind repausul săptămânal, adoptate la Geneva la 17 noiembrie 1921 și, respectiv, la 26 iunie 1957 (prima privind industria, iar cea de a doua comerțul și, respectiv, munca de birou). A se vedea articolul 2 alineatul (1) din Convenția din 1921 și articolul 6 alineatul (1) din Convenția din 1957. A se vedea de asemenea considerentul (9) al Directivei 93/104 și considerentul (6) al Directivei 2003/88, care fac trimitere la principiile Organizației Internaționale a Muncii privind organizarea timpului de lucru. A se vedea, în plus, punctul 10 din expunerea de motive a propunerii care a condus la adoptarea Directivei 93/104, prezentată de Comisie la 20 septembrie 1990 [COM(90) 317 final].

( 29 ) De exemplu, din ziua de marți a unei anumite săptămâni, precedată de o zi de repaus în ziua de luni, până în ziua de sâmbătă a săptămânii următoare, urmată de repaus în ziua de duminică. Într‑o situație precum cea din speță, în care legislația națională sau convențiile colective prevăd dreptul la două zile consecutive de repaus săptămânal, această interpretare implică faptul că lucrătorului i se poate cere să lucreze până la 10 zile consecutive. A se vedea punctele 7, 10 și 12 din prezentele concluzii.

( 30 ) A se vedea articolele 3 și 6 din directiva menționată.

( 31 ) În ceea ce privește noțiunile „timp de lucru” și „perioadă de repaus”, a se vedea articolul 2 punctele 1 și 2 din Directiva 2003/88 și, respectiv, din Directiva 93/104, și Hotărârea din 3 octombrie 2000, Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, punctul 47), precum și Hotărârea din 10 septembrie 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punctele 25-28 și jurisprudența citată).

( 32 ) A se vedea în această privință Hotărârea din 12 noiembrie 1996, Regatul Unit/Consiliul (C‑84/94, EU:C:1996:431, punctul 62), în care se menționează „perioada de referință de șapte zile”. Dorim să subliniem că, în ceea ce privește repausul zilnic prevăzut la articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 3820/85 al Consiliului din 20 decembrie 1985 de armonizare a anumitor dispoziții din domeniul social privind transportul rutier (JO 1985, L 370. p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 45), Curtea a decis că sintagma „fiecare perioadă de 24 de ore”, care figurează la acest articol, vizează orice interval din cadrul acestei perioade care începe la momentul în care, după o perioadă de repaus săptămânal sau zilnic, șoferul activează tahograful. A se vedea Hotărârea din 2 iunie 1994, Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, punctele 22-27). Cu toate acestea, considerăm că această interpretare nu poate fi transpusă la articolul 5 din Directiva 2003/88. Astfel, în hotărârea menționată, Curtea a subliniat obiectivul specific de a asigura siguranța rutieră, care nu este relevant în contextul Directivei 2003/88.

( 33 ) A se vedea în special articolul 8 alineatul (6) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 561/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 martie 2006 privind armonizarea anumitor dispoziții ale legislației sociale în domeniul transporturilor rutiere, de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 3821/85 și (CE) nr. 2135/98 ale Consiliului și de abrogare a Regulamentului nr. 3820/85 (JO 2006, L 102, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 214), care prevede că „[o] perioadă de repaus săptămânal începe până la sfârșitul a șase perioade de douăzeci și patru de ore de la perioada de repaus săptămânal precedentă” (sublinierea noastră). A se vedea de asemenea articolul 7 primul paragraf din acest regulament.

( 34 ) A se vedea în această privință considerentul (15) al Directivei 2003/88, potrivit căruia, având în vedere problemele pe care organizarea timpului de lucru le poate ridica, este de dorit să se prevadă o anumită flexibilitate în aplicarea anumitor dispoziții din directivă, asigurându‑se în același timp respectarea principiilor protejării securității și sănătății lucrătorilor.

( 35 ) Cu excepția versiunii în limba maghiară, diferitele versiuni lingvistice ale Directivei 2003/88 se împart, în opinia noastră, în două grupuri. Majoritatea versiunilor indică faptul că perioada de repaus săptămânal trebuie să fie acordată pentru fiecare perioadă de șapte zile. A se vedea în special versiunea în limba engleză („per each seven‑day period”) și versiunea în limba germană („pro Siebentageszeitraum”). A se vedea de asemenea versiunile în limbile portugheză, bulgară, spaniolă, cehă, daneză, estonă, greacă, italiană, neerlandeză, slovacă și finlandeză. Celelalte versiuni lingvistice sunt în concordanță cu versiunea în limba franceză, care prevede că perioada de repaus săptămânal trebuie să fie acordată în decursul unei perioade de șapte zile. Sensul în limba maghiară este mai ambiguu, în sensul că termenul „hétnaponként” poate însemna fie la sfârșitul unei perioade de șapte zile, fie în decursul unei perioade de șapte zile.

( 36 ) A se vedea punctul 3 din prezentele concluzii.

( 37 ) A se vedea în special punctele 1, 2, 16 și 35 din expunerea de motive a propunerii care a condus la adoptarea Directivei 93/104 (citată anterior, nota de subsol 28 din prezentele concluzii), în care figurează de mai multe ori sintagma „repaus minim săptămânal” și în care Comisia subliniază printre altele „importanța flexibilității muncii care permite întreprinderilor să se adapteze la condițiile impuse de concurență și să își îmbunătățească competitivitatea”. A se vedea de asemenea punctul 2.10 din Avizul Comitetului Economic și Social din 18 decembrie 1990 privind propunerea de directivă a Consiliului privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 1991, C 60, p. 26), din care reiese că „[p]erioada de repaus ar trebui calculată pentru o perioadă de o săptămână”. A se vedea de asemenea, în ceea ce privește adoptarea Directivei 2003/88, Comunicarea Comisiei din 15 ianuarie 2004 către Consiliu, Parlamentul European, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor și către partenerii sociali la nivel comunitar privind reexaminarea Directivei 93/104 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru [COM(2003) 843 final/2, p. 3], din care reiese că Directiva 93/104 prevede „o perioadă minimă de repaus de o zi pe săptămână”.

( 38 ) A se vedea Raportul Comisiei din 1 decembrie 2000 intitulat Situația implementării Directivei 93/104 a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (Directiva privind timpul de lucru) [COM(2000) 787 final, punctul 6, p. 14] și Documentul de lucru al serviciilor Comisiei din 21 decembrie 2010, Detailed report on the implementation by the Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain aspects of the organisation of working time (Directiva privind timpul de lucru) [SEC(2010) 1611 final, punctul 6.1.5, p. 102]. În acest din urmă document, Comisia arată în special că „the Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week […] These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period”.

( 39 ) A se vedea nota de subsol 6 din prezentele concluzii. A se vedea de asemenea al zecelea considerent al Directivei 93/104, în versiunea sa inițială, potrivit căruia „le revine statelor membre să decidă, în ultimă instanță, dacă și în ce măsură duminica trebuie inclusă în perioada de repaus săptămânal”. La momentul adoptării Directivei 93/104, Parlamentul European propusese să se impună statelor membre să se asigure că orice lucrător beneficiază, „în principiu, de o perioadă de repaus la sfârșitul săptămânii și cu ocazia sărbătorilor legale […]”. Această propunere nu a fost însă susținută de Consiliu sau de Comisie. A se vedea în special Avizul Parlamentului European în primă lectură din 20 februarie 1991 (amendamentul nr. 14) (JO 1991, C 72, p. 86), poziția Comisiei privind amendamentele Parlamentului în primă lectură, prezentată la 23 aprilie 1991 [COM(91) 130 final], și poziția comună a Consiliului din 30 iunie 1993 (doc. 7253/2/93 SOC 196).

( 40 ) A se vedea în special Hotărârea din 9 septembrie 2003, Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, punctul 92), și Hotărârea din 14 octombrie 2010, Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, punctul 37), din care reiese de asemenea că fiecare lucrător trebuie să beneficieze, printre altele, de perioade de repaus adecvate, care trebuie nu doar să fie efective, permițând persoanelor în cauză să se refacă după oboseala provocată de munca efectuată, ci totodată să aibă un caracter preventiv, de natură să reducă pe cât posibil riscul punerii în pericol a securității și a sănătății lucrătorilor pe care îl poate prezenta acumularea perioadelor de lucru fără repausul necesar.

( 41 ) A se vedea în special, în ceea ce privește domeniul transporturilor rutiere, articolele 6-8 din Regulamentul nr. 561/2006.

( 42 ) JO 2007, C 303, p. 17.

( 43 ) Carta socială europeană, semnată la Torino la 18 octombrie 1961 și revizuită la Strasbourg la 3 mai 1996. Articolul 2 prevede în special, la punctul 5, că „părțile se angajează […] să asigure un repaus săptămânal care să coincidă, în măsura în care este posibil, cu ziua săptămânii recunoscută ca zi de repaus prin tradiția sau uzanțele țării sau regiunii”.

( 44 ) Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, adoptată la reuniunea Consiliului care a avut loc la Strasbourg la 9 decembrie 1989. La punctul 8 se prevede că „[o]rice lucrător al Comunității Europene are dreptul la repaus săptămânal și la un concediu anual plătit a căror durată trebuie armonizată în mod progresiv, în conformitate cu practicile naționale”. A se vedea de asemenea Hotărârea din 19 septembrie 2013, Reexaminare Comisia/Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, punctul 27).

( 45 ) A se vedea punctul 22 din prezentele concluzii.

( 46 ) A se vedea punctul 37 și nota de subsol 30 din prezentele concluzii.

( 47 ) În temeiul dispoziției menționate, statele membre pot permite de asemenea aplicarea unor convenții colective sau acorduri încheiate între partenerii sociali care sunt mai favorabile protecției securității și sănătății lucrătorilor. A se vedea, în ceea ce privește caracterul minimal al armonizării realizate de Directivele 93/104 și 2003/88, Hotărârea din 12 noiembrie 1996, Regatul Unit/Consiliul (C‑84/94, EU:C:1996:431, punctul 42), și Hotărârea din 26 iunie 2001, BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, punctul 55).

( 48 ) În opinia noastră, guvernul portughez arată că o protecție mai ridicată ar putea rezulta din dispozițiile privind schimbarea programului de lucru al lucrătorului în ture, prevăzute la articolul 221 alineatul 4 din codul muncii portughez, care ar interzice trecerea de la un program de lucru la altul fără ca aceasta fie precedată de o zi de repaus săptămânal.

( 49 ) A se vedea în această privință punctele 12 și 26 din prezentele concluzii.