CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

MICHAEL BOBEK

prezentate la 21 decembrie 2016 ( 1 )

Cauza C‑213/15 P

Comisia

împotriva

Patrick Breyer

„Recurs — Accesul la documentele instituțiilor Uniunii — Articolul 15 alineatul (3) TFUE — Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 — Domeniul de aplicare — Documente aflate în posesia Comisiei — Memorii depuse de un stat membru în cursul procedurii desfășurate în fața Curții — Procedură finalizată — Accesul terților — Modalități — Deschiderea Curții în exercitarea funcțiilor judiciare”

Cuprins

I – Introducere II – Cadrul juridic A – Dreptul primar 1. Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene 2. Carta drepturilor fundamentale B – Dreptul derivat 1. Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 2. Decizia privind accesul publicului la documentele deținute de Curte în exercitarea funcțiilor sale administrative III – Situația de fapt și procedura judiciară IV – Hotărârea atacată și procedura în fața Curții V – Apreciere A – Hotărârea atacată 1. Domeniul de aplicare al regulamentului 2. Impactul articolului 15 alineatul (3) TFUE asupra interpretării domeniului de aplicare al Regulamentului nr. 1049/2001 B – Probleme practice și funcționale în raport cu soluția adoptată în Hotărârea API C – Principiul deschiderii și instanțele 1. Deschiderea Curții de Justiției 2. Libertatea de a primi informații 3. Valorile care stau la baza deschiderii judiciare a) Evaluarea democratică b) Calitatea justiției 4. Modele comparative D – Revizuirea accesului la documentele judiciare (externe) ale Curții 1. Accesul fizic al terților la unele documente din dosar 2. Accesul de la distanță al terților la unele documente din dosar 3. Accesul online la anumite documente judiciare 4. Considerații finale E – Cheltuieli de judecată VI – Concluzie

I – Introducere

1. Domnul Patrick Breyer (denumit în continuare „intimatul”) a solicitat Comisiei (denumită în continuare „recurenta”) accesul la memoriile pe care un stat membru le‑a prezentat în cursul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor desfășurate în fața Curții. Odată ce procedura s‑a încheiat, intimatul a solicitat recurentei să îi permită accesul la respectivele memorii, în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1049/2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (denumit în continuare „regulamentul”) ( 2 ). Comisia i‑a respins cererea. Domnul Breyer a introdus o acțiune în fața Tribunalului. Acesta din urmă a anulat decizia Comisiei, reținând că, în speță, Comisia trebuie să autorizeze accesul la memoriile solicitate.

2. Prin intermediul prezentului recurs, Comisia contestă hotărârea Tribunalului. Cauza aflată pe rolul Curții comportă mai multe aspecte. Primul se referă la problema specifică ridicată de prezentul recurs: intră în domeniul de aplicare al regulamentului memoriile statelor membre, care se află în posesia Comisiei? Acestea pot fi divulgate după ce procedura în care acestea au fost depuse a fost finalizată?

3. Potrivit abordării pe care a adoptat‑o Curtea în Hotărârea API ( 3 ), nu putem decât să propunem ca ambele aceste întrebări să primească un răspuns afirmativ. Totuși, aceasta reliefează aspecte mai profunde ale prezentei probleme, atât practice, cât și normative. Pe plan practic, trebuie într‑adevăr să revină uneia dintre părți sau intervenienților într‑o cauză obligația de a divulga memoriile unei alte părți, în cazul în care se solicită acest lucru? Nu trebuie ca acesta să fie rolul Curții? În sens mai larg, la nivel normativ, care este gradul de deschidere care ar trebui să se aplice Curții atunci când aceasta își exercită funcțiile sale judiciare?

II – Cadrul juridic

A – Dreptul primar

1. Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene

4. Potrivit articolului 15 alineatul (1) TFUE, „[î]n scopul promovării unei bune guvernări și asigurării participării societății civile, instituțiile, organele, oficiile și agențiile Uniunii acționează respectând în cel mai înalt grad principiul transparenței”.

5. Articolul 15 alineatul (3) din TFUE prevede: „Orice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică, care are reședința sau sediul statutar într‑un stat membru, are drept de acces la documentele instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, indiferent de suportul pe care se află aceste documente, sub rezerva principiilor și condițiilor care vor fi stabilite în conformitate cu prezentul alineat. Principiile generale și limitele care, din motive de interes public sau privat, reglementează exercitarea dreptului de acces la documente, se stabilesc prin regulamente de către Parlamentul European și Consiliu, hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară. Fiecare instituție, organ, oficiu sau agenție asigură transparența lucrărilor lor și elaborează, în regulamentul său de procedură, dispoziții speciale privind accesul la propriile documente, în conformitate cu regulamentele menționate la al doilea paragraf. Dispozițiile prezentului alineat se aplică Curții de Justiție a Uniunii Europene, Băncii Centrale Europene și Băncii Europene de Investiții numai în cazul în care exercită funcții administrative. […]”

2. Carta drepturilor fundamentale

6. Articolul 11 alineatul (1) din cartă prevede că: „[o]rice persoană are dreptul la libertatea de exprimare. Acest drept cuprinde libertatea de opinie și libertatea de a primi sau de a transmite informații sau idei fără amestecul autorităților publice și fără a ține seama de frontiere.

7. Potrivit articolului 42 din cartă, intitulat „Dreptul de acces la documente”, „[o]rice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică care are reședința sau sediul social într‑un stat membru are dreptul de acces la documentele instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, indiferent de suportul pe care se află aceste documente”.

B – Dreptul derivat

1. Regulamentul (CE) nr. 1049/2001

8. Regulamentul nr. 1049/2001 reglementează accesul publicului la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei.

9. Potrivit considerentului (2), regulamentul urmărește să permită „asigurarea unei mai bune participări a cetățenilor la procesul de decizie, garantând o mai mare legitimitate, eficacitate și responsabilitate a administrației față de cetățeni într‑un sistem democratic”. Considerentul (4) prevede că regulamentul „vizează conferirea celui mai mare efect posibil dreptului de acces public la documente”.

10. Potrivit considerentului (10), „[î]n scopul îmbunătățirii transparenței activității instituțiilor, Parlamentul European, Consiliul și Comisia ar trebui să autorizeze accesul nu numai la documentele care provin de la instituții, ci și la documentele primite de acestea. În acest context, trebuie amintit că Declarația nr. 35 anexată actului final al Tratatului de la Amsterdam prevede că un stat membru poate solicita Comisiei sau Consiliului să nu comunice unor terți un document furnizat de acest stat fără acordul său”.

11. Conform considerentului (11), „[î]n principiu, publicul ar trebui să aibă acces la toate documentele instituțiilor. Cu toate acestea, anumite interese publice și private ar trebui protejate printr‑un regim de exceptări. Ar trebui să li se permită instituțiilor să‑și protejeze consultările și deliberările interne, în cazul în care este necesar pentru păstrarea capacității lor de a‑și îndeplini misiunile. La evaluarea necesității unei exceptări, instituțiile ar trebui să țină seama de principiile consacrate de legislația comunitară în materie de protecție a datelor personale în toate domeniile de activitate ale Uniunii”.

12. Articolul 2 alineatul (3) din regulament prevede că „[r]egulament[ul] se aplică tuturor documentelor deținute de o instituție, adică întocmite sau primite de către aceasta și aflate în posesia acesteia, în toate domeniile de activitate ale Uniunii Europene”.

13. În sensul regulamentului, noțiunea „document” este definită la articolul 3 litera (a) ca însemnând „orice conținut, indiferent de suport (scris pe hârtie sau stocat sub formă electronică, înregistrare sonoră, vizuală sau audiovizuală) privind un subiect referitor la politicile, activitățile și deciziile care țin de competența instituției”.

14. Articolul 4 din regulament prevede o serie de excepții de la accesul la documente, precum și de la modalitățile practice referitoare la acesta. Potrivit articolului 4 alineatul (2) în special, „[i]nstituțiile resping cererile de acces la un document în cazul în care divulgarea conținutului ar putea aduce atingere protecției […] procedurilor judiciare și consultanței juridice […], cu excepția cazului în care un interes public superior justifică divulgarea conținutului documentului în cauză”.

15. Articolul 4 alineatul (4) prevede că „[î]n cazul documentelor terților, instituția consultă terții pentru a stabili dacă se poate aplica o excepție […], cu excepția cazului în care există certitudinea că documentul trebuie sau nu trebuie divulgat”, în timp ce articolul 4 alineatul (5) prevede că „[u]n stat membru poate solicita unei instituții să nu divulge conținutul unui document emis de acesta fără acordul său prealabil”.

16. Articolul 4 alineatul (7) stabilește limitele în timp ale aplicării excepțiilor: „[e]xcepțiile prevăzute la alineatele (1), (2) și (3) se aplică doar în perioada în care protecția se justifică prin conținutul documentului. Excepțiile se pot pune în aplicare în cursul unui termen de cel mult treizeci de ani. În cazul documentelor care se încadrează la excepțiile privind viața privată sau interesele comerciale și documentele sensibile, excepțiile pot continua să se aplice, dacă este necesar, și după expirarea acestei perioade”.

2. Decizia privind accesul publicului la documentele deținute de Curte în exercitarea funcțiilor sale administrative ( 4 )

17. Articolul 1 alineatul (1) din decizie prevede că aceasta „se aplică tuturor documentelor deținute de Curtea de Justiție a Uniunii Europene, adică întocmite sau primite de către aceasta și aflate în posesia acesteia, în cadrul exercitării funcțiilor sale administrative”.

18. Potrivit articolului 3 alineatul (3), „[a]ccesul la un document întocmit de Curtea de Justiție a Uniunii Europene pentru uzul său intern sau primit de aceasta și referitor la o chestiune pentru care nu a luat încă nicio decizie este refuzat în cazul în care divulgarea conținutului acestuia ar aduce gravă atingere procesului decizional al Curții de Justiție a Uniunii Europene. Accesul la un document conținând avize destinate uzului intern în cadrul deliberărilor și al consultărilor preliminare în cadrul Curții de Justiție a Uniunii Europene este refuzat chiar și după luarea deciziei, în cazul în care divulgarea conținutului documentului ar aduce gravă atingere procesului decizional al Curții de Justiție a Uniunii Europene”.

III – Situația de fapt și procedura judiciară

19. Prin scrisoarea din 30 martie 2010, intimatul a solicitat Comisiei să îi permită accesul la o serie de documente, în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001. Documentele solicitate se refereau la o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor inițiată în anul 2007 de Comisie împotriva Republicii Federale Germania și a Republicii Austria cu privire la transpunerea Directivei (CE) nr. 2006/24 privind păstrarea datelor ( 5 ).

20. Comisia a respins mai întâi cererea, însă ulterior a decis, în cadrul cererii de confirmare, să îi permită accesul, dar numai la anumite documente solicitate. Mai precis, Comisia a refuzat să îi permită accesul la memoriile ( 6 ) depuse de Republica Austria în cadrul procedurii aferente soluționării cauzei Comisia/Austria ( 7 ), pentru motivul că aceste memorii nu intrau în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1049/2001.

21. Comisia a afirmat că memoriile reprezentau documente ale Curții și că Curtea este supusă normelor privind accesul la documente numai atunci când exercită funcțiile sale administrative. În plus, Statutul Curții nu prevedea comunicarea de copii ale memoriilor către terți. Comisia a afirmat în plus că, în Hotărârea Suedia/API (denumită în continuare „Hotărârea API” ( 8 )), Curtea nu a abordat problema dacă instituțiile trebuie să permită accesul la memoriile unei alte părți. În orice caz, o astfel de interpretare ar fi contrară articolului 15 TFUE care se opune interpretării Regulamentului nr. 1049/2001 în sensul că acesta se aplică și memoriile statelor membre.

IV – Hotărârea atacată și procedura în fața Curții

22. La 30 aprilie 2012, domnul Breyer a depus o cerere la Tribunal privind anularea în parte a deciziei Comisiei, în măsura în care i‑a fost refuzat accesul la memoriile în litigiu. El a susținut că Comisia a încălcat articolul 2 alineatul (3) al regulamentului. Republica Finlanda și Regatul Suediei au intervenit în susținerea cererii sale.

23. Comisia a susținut că memoriile statelor membre nu reprezintă „documente” deținute de o instituție, în sensul articolului 2 alineatul (3) din regulament, coroborat cu articolul 3 litera (a) din acest regulament. Aceasta a susținut de asemenea că aceste memorii trebuie să fie considerate documente ale Curții, care sunt excluse, prin însăși natura lor, de la dreptul de acces la documente în temeiul Regulamentului nr. 1049/2001.

24. În hotărârea atacată ( 9 ), Tribunalul s‑a întemeiat pe Hotărârea Curții pronunțată în cauza API. În primul rând, acesta a reținut că memoriile întocmite de un terț, care se află în posesia Comisiei, trebuie să fie considerate drept documente deținute de această instituție. Acestea ar fi dobândite de Comisie în exercitarea competențelor sale și în cursul activității sale legate de soluționarea litigiilor, iar acest lucru intră sub incidența dispozițiile articolului 2 alineatul (3) din regulament coroborat cu articolul 3 litera (a) din acesta ( 10 ).

25. În al doilea rând, Tribunalul a examinat efectul articolului 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE asupra domeniului de aplicare al regulamentului. Acesta a considerat că „din jurisprudența referitoare la excepția privind protecția procedurilor judiciare, în sensul articolului 4 alineatul (2) a doua liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001, reiese cu claritate că memoriile Comisiei intră în domeniul de aplicare al acestui regulament, deși țin […] de activitatea judiciară a instanțelor Uniunii și că, potrivit articolului 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE, această din urmă activitate nu intră în sfera dreptului de acces la documente” ( 11 ). Potrivit Tribunalului, rezulta că „este necesar să se considere, prin analogie, că memoriile prezentate, la fel ca memoriile în litigiu, de un stat membru în cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor nu intră, după cum nici cele ale Comisiei, în domeniul de aplicare al excluderii de la dreptul de acces la documente, instituită, în ceea ce privește activitatea judiciară a Curții de Justiție, la articolul 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE” ( 12 ).

26. Pe această bază, Tribunalul a concluzionat că „memoriile în litigiu nu constituie documente ale Curții care ar fi excluse, cu acest titlu, având în vedere dispozițiile articolului 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE, din domeniul de aplicare al dreptului de acces la documente și, prin urmare, din cel al Regulamentului nr. 1049/2001” ( 13 ). Astfel, „prin faptul că a considerat, în decizia din 3 aprilie 2012, că memoriile în litigiu nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1049/2001, Comisia a încălcat articolul 2 alineatul (3) din acest regulament” ( 14 ).

27. Prin urmare, Tribunalul a decis să anuleze decizia Comisiei, în măsura în care aceasta a refuzat accesul la memoriile Republicii Austria.

28. Prin intermediul prezentului recurs, Comisia, susținută de Regatul Spaniei și de Republica Franceză, afirmă, în cadrul unicului motiv de recurs, că Tribunalul a interpretat în mod eronat articolul 15 alineatul (3) TFUE. Aceasta susține că, având în vedere natura specifică a activității judiciare, dispoziția ar fi trebuit să fie interpretată în sensul că exclude memoriile statelor membre din domeniul de aplicare al regulamentului.

29. În răspuns, domnul Breyer, susținut de Republica Finlanda și de Regatul Spaniei, susține în esență că articolul 15 alineatul (3) TFUE exclude doar documentele pe care Curtea le întocmește în cursul activității sale judiciare, nu și documentele judiciare. Prin urmare, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a susținut că regulamentul era aplicabil.

30. Comisia, domnul Breyer, precum și cele patru interveniente menționate mai sus, și anume Spania, Franța, Finlanda și Suedia, au depus observații scrise, toate prezentând și argumente orale în ședința care a avut loc la 26 septembrie 2016.

V – Apreciere

31. Prezentele concluzii sunt structurate după cum urmează: în primul rând, vom propune ca hotărârea atacată să fie admisă ca o consecință firească atât a regulamentului, cât și a hotărârii pronunțate de Curte în cauza API. Acestea nu au fost în niciun fel modificate prin adoptarea noului articol 15 alineatul (3) TFUE (secțiunea A), în urma Tratatului de la Lisabona. În pofida faptului că rezultatul propus reprezintă continuarea logică și necesară a Hotărârii API a Curții, nu se poate nega că aceasta conduce la unele consecințe practice mai degrabă discutabile (secțiunea B).

32. În al doilea rând, vom propune, așadar, ca prezentul recurs să fie considerat de Curte o binevenită ocazie de a revizui propriile măsuri instituționale privind accesul la unele documente referitoare la activitatea sa judiciară. În acest context, vom aborda mai întâi principiul deschiderii (judiciare), atât din punct de vedere normativ, cât și din punct de vedere comparativ (secțiunea C). Apoi, vom furniza o prezentare succintă a posibilei aplicări a principiului deschiderii Curții în ceea ce privește accesul la unele dintre documentele sale judiciare (secțiunea D). În sfârșit, vom concluziona prin a analiza cheltuielile de judecată aferente prezentului recurs (secțiunea E).

A – Hotărârea atacată

33. În esență, întrebarea aflată în centrul prezentului recurs este următoarea: regulamentul obligă Comisia să permită unui terț accesul la memoriile depuse de un stat membru într‑o cauză care a fost deja finalizată? Considerăm că, în cazul în care Curtea dorește să rămână în limitele actualei sale jurisprudențe și în special să respecte decizia pe care a adoptat‑o în cadrul Hotărârii API, răspunsul trebuie să fie afirmativ.

34. În Hotărârea API, Curtea a examinat aspectul dacă domeniul material de aplicare al regulamentului cuprindea memoriile depuse de Comisie în cadrul procedurilor care erau în curs de soluționare în fața Curții. Pe de o parte, Curtea a admis că activitatea judiciară, ca atare, este exclusă din domeniul de aplicare al dreptului de acces la documente ( 15 ). Pe de altă parte, Curtea a făcut distincție între cauzele aflate pe rol și cauzele finalizate, în temeiul excepției referitoare la protecția procedurilor judiciare prevăzute la articolul 4 alineatul (2) din regulament.

35. Bazându‑se pe această distincție, Curtea a afirmat că s‑a putea prezuma că divulgarea memoriilor Comisiei depuse în cadrul procedurilor pendinte afectează protecția acestor proceduri. Era însă vorba despre o situație diferită în cauzele care au fost deja finalizate, și anume atunci când procedura în cauză s‑a încheiat printr‑o decizie a Curții. În această din urmă ipoteză, nu mai existau motive pentru a se prezuma că divulgarea memoriilor ar aduce atingere activității judiciare a Curții, deoarece această activitate a fost deja finalizată ( 16 ).

36. Este esențial să se constate că în Hotărârea API, Curtea nu a refuzat, ca o chestiune de principiu, accesul la memoriile Comisiei în cauzele pendinte (și cu siguranță nu și în cele finalizate). Aceasta a stabilit doar prezumția generală a unui risc pentru protecția procedurilor judiciare în cauzele pendinte ( 17 ). Acest lucru înseamnă că, pentru a refuza accesul, Comisia nu trebuie să efectueze o evaluare amănunțită a fiecărui document la care a fost solicitat accesul. Efectul prezumției este acela de a transfera sarcina probei.

37. Această prezumție nu are însă niciun impact asupra definiției documentelor accesibile în sensul regulamentului. Dimpotrivă, Hotărârea API a însemnat efectiv că, atât în cauzele pendinte, cât și în cele finalizate, memoriile Comisiei care au fost depuse la Curte, atunci când sunt solicitate de Comisie, intrau în domeniul de aplicare al regulamentului și al definiției noțiunii „document” cuprinse în acesta.

38. Revenind la prezenta cauză, nu vedem niciun motiv pentru care aceeași logică nu ar trebui să se aplice în cazul memoriilor statelor membre aflate în posesia Comisiei. Această concluzie rezultă în mod clar din modul de redactare și din economia regulamentului (a se vedea punctul 1 de mai jos). Aceasta nu este în niciun fel afectată de articolul 15 alineatul (3) TFUE nou introdus (a se vedea punctul 2 de mai jos).

1. Domeniul de aplicare al regulamentului

39. După cum sugerează titlul său, regulamentul este aplicabil ratione institutionae documentelor aparținând Parlamentului European, Consiliului și Comisiei. Aplicabilitatea ratione institutionae desemnează în realitate doar instituția căreia îi poate fi adresată o cerere de acces la un document. Tipul documentelor care pot fi efectiv solicitate de la instituția în cauză reprezintă o altă problemă referitoare la aplicabilitatea materială a regulamentului.

40. În ceea ce privește domeniul său de aplicare material, regulamentul a reținut o definiție foarte largă a noțiunii „document”, prevăzută la articolul 3 litera (a) coroborat cu articolul 2 alineatul (3): aceasta înseamnă „orice conținut, indiferent de suport […] privind un subiect referitor la politicile, activitățile și deciziile care țin de competența instituției”.

41. Din modul de redactare fără echivoc a articolului 2 alineatul (3) din regulament, rezultă că documentele la care se permite accesul sunt fără îndoială doar cele întocmite de Parlamentul European, de Consiliu sau de Comisie. Articolul 2 alineatul (3) include documentele „deținute de o instituție”, în sensul că ele sunt „primite de către aceasta și aflate în posesia acesteia, în toate domeniile de activitate ale Uniunii Europene” ( 18 ). Astfel, identitatea autorului documentului nu restrânge domeniul de aplicare al documentelor la care se permite accesul în temeiul regulamentului.

42. Faptul că documentul solicitat nu a fost întocmit de o instituție este, așadar, irelevant pentru definiția noțiunii „document” prevăzută în regulament. Așa numita regulă „de paternitate” a fost în mod clar eliminată prin regulament ( 19 ). Singurul element decisiv este că una dintre cele trei instituții vizate de acest instrument de drept derivat se află în posesia documentelor.

43. Faptul că accesul ar putea să fie solicitat și pentru documentele care nu au fost în mod clar întocmite de o instituție este confirmat și de o interpretare sistemică a regulamentului. Articolul 4 alineatul (4) și articolul 4 alineatul (5) din regulament prevăd mecanismele necesare pentru implicarea terților și a statelor membre în divulgarea documentelor care nu sunt emise de Parlamentul European, de Consiliu sau de Comisie. Prin urmare, legiuitorul a prevăzut în mod evident că regulamentul trebuie să fie aplicabil și documentelor provenite de la terți.

44. Sigura condiție suplimentară a definiției noțiunii „document” prevăzute la articolul 3 litera (a) este că acesta se referă la „politicile, activitățile și deciziile care țin de competența instituției”.

45. În prezenta cauză, documentele solicitate Comisiei reprezintă memorii depuse de un stat membru, care se află în posesia Comisiei, aceasta constituind cealaltă parte la procedură. Nu există nicio îndoială că inițierea și exercitarea de Comisie a unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor constituie o activitate care ține de competența sa ( 20 ). Prin urmare, toate documentele legate de această procedură, care se află în posesia Comisiei, trebuie să intre în mod logic sub incidența regulamentului. Acesta este în special cazul memoriilor depuse de orice parte sau de orice intervenient.

46. Prin urmare, nu există nicio îndoială că memoriile statelor membre care se află în posesia Comisiei reprezintă documente în sensul articolului 3 litera (a) coroborat cu articolul 2 alineatul (3) din regulament.

47. Pe de altă parte, este de asemenea evident că, într‑o anumită cauză, divulgarea poate fi refuzată în temeiul uneia dintre excepțiile prevăzute la articolul 4 din regulament. Existența unei asemenea excepții într‑o situație concretă nu are nicio relevanță pentru definiția noțiunii „document” ca atare. Calificarea drept document și autorizarea efectivă a accesului reprezintă în mod evident două aspecte distincte ( 21 ). Astfel, conform în special articolului 4 alineatul (2) a doua liniuță din regulament, o instituție care deține un document poate respinge cererile de acces la acesta în cazul în care divulgarea conținutului ar putea aduce atingere protecției procedurilor judiciare, cu excepția cazului în care un interes public superior justifică divulgarea conținutului documentului în cauză.

48. Pentru aceste motive, nu putem fi de acord cu afirmația făcută în cadrul ședinței de guvernul spaniol. Acesta a afirmat în esență că posibila divulgare a memoriilor statelor membre nu intră sub incidența dispozițiilor regulamentului, ci mai degrabă rămâne sub incidența normelor fiecărui stat membru. Acest lucru ar însemna, de exemplu, că o persoană care dorește să acceseze memoriile Republicii Austria trebuie să le solicite guvernului austriac în temeiul dreptului austriac.

49. Problema pe care o ridică o astfel de afirmație este dublă. În primul rând, aceasta nu ia în considerare textul regulamentului, astfel cum a fost analizat la punctele anterioare ale acestei secțiuni (punctele 40-43), care vizează în mod evident astfel de documente. În al doilea rând, memoriile statelor membre, deși sunt întocmite de acestea, reprezintă, prin natura lor, documente ale Uniunii Europene: ele sunt întocmite în scopul procedurilor desfășurate în fața Curții și intră în posesia celorlalte instituții ale Uniunii Europene ca urmare a participării acestora din urmă la aceste proceduri. Aceste documente nu au fost întocmite în scopul utilizării exclusive și interne a statului membru și pentru a fi păstrate în interiorul respectivului stat membru. Accesul la o parte din documentele care în mod evident intră sub incidența regulamentului nu poate fi reglementat în conformitate cu 28 de regimuri naționale distincte.

50. În sfârșit, după cum am subliniat mai sus, la punctul 35 din prezentele concluzii, în Hotărârea API, Curtea a trasat o linie de demarcație între cauzele pendinte și cauzele finalizate în ceea ce privește protecția procedurilor judiciare. În cauzele pendinte, se poate prezuma că divulgarea memoriilor aduce atingere protecției acestor proceduri. În cauzele finalizate, nu mai există niciun motiv pentru a presupune că divulgarea memoriilor ar aduce atingere activității judiciare a Curții.

51. Prezenta cauză reprezintă o cauză finalizată, fără nicio legătură aparentă cu vreo altă cauză pendinte. Cu excepția cazului în care se dovedește contrariul, se poate presupune că divulgarea memoriilor nu mai aduce atingere protecției procedurilor judiciare. Este la latitudinea instituției care deține documentul solicitat, în acest caz Comisia, să furnizeze motive concrete pentru refuzul divulgării în temeiul unei excepții prevăzute la articolul 4 alineatul (2). În absența acestora, memoriile statelor membre care se află în posesia Comisiei trebuie să fie divulgate în temeiul regulamentului.

2. Impactul articolului 15 alineatul (3) TFUE asupra interpretării domeniului de aplicare al Regulamentului nr. 1049/2001

52. Motivul unic de recurs invocat de Comisiei este legat de interpretarea unei dispoziții introduse în Tratatul de la Lisabona: articolul 15 alineatul (3) TFUE, în special al patrulea paragraf al acestuia.

53. Comisia susține, în esență, că regulamentul trebuie să fie interpretat în lumina articolului 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE coroborat cu primul paragraf al aceluiași alineat. Potrivit Comisiei, articolul 15 alineatul (3) a restrâns domeniul material de aplicare al regulamentului, nu doar prin excluderea documentelor Curții, ci și, în sens mai larg, a tuturor documentelor de natură judiciară. Ca urmare a acestui lucru, accesul la memoriile statelor membre care se află în posesia Comisiei trebuie să fie exclus.

54. Comisia, susținută de guvernele spaniol și francez, face totuși distincția între diferite tipuri de documente judiciare. Comisia susține că ar permite accesul la memoriile întocmite de o instituție care intră sub incidența regulamentului (și anume Parlamentul European, Consiliul și Comisia), deoarece aceste memorii au o natură duală: ele reprezintă documente judiciare, dar sunt și documente care aparțin unei instituții. Comisia a explicat în continuare această distincție în cadrul ședinței, afirmând că ar autoriza accesul la propriile memorii sau la memoriile unei alte instituții care sunt vizate de regulament, după consultarea instituției relevante, în scopul controlului democratic al activității instituțiilor.

55. Domnul Breyer, guvernele finlandez și suedez susțin că articolul 15 alineatul (3) TFUE nu trebuie să aibă nicio relevanță asupra interpretării regulamentului. Aceștia consideră că articolul 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE se referă numai la activitatea judiciară a Curții. Acesta nu poate fi interpretat ca referindu‑se la documentele judiciare în general. Aceștia se opun, de asemenea, distincției făcute de Comisie pe baza „teoriei naturii duale”.

56. Nu putem fi de acord cu interpretarea articolului 15 alineatul (3) TFUE propusă de Comisie. Aceasta pare să se bazeze pe o interpretare oarecum selectivă a acestei dispoziții.

57. Articolul 15 alineatul (3) primul paragraf TFUE prevede un drept general de acces la documentele instituțiilor Uniunii. Această dispoziție generală este descrisă în continuare, în cel de al patrulea paragraf al aceluiași articol, după cum urmează: „[d]ispozițiile prezentului alineat se aplică Curții de Justiție a Uniunii Europene, Băncii Centrale Europene și Băncii Europene de Investiții numai în cazul în care exercită funcții administrative”.

58. Astfel, această dispoziție limitează într‑adevăr dreptul de acces la documente la o singură parte a activității Curții: exercitarea funcțiilor administrative. Atunci când se interpretează această dispoziție, ar putea exista anumite neclarități de natură terminologică ( 22 ). Problema limitelor ar putea de asemenea exista în fiecare cauză în parte: o anumită funcție exercitată de Curte este judiciară sau administrativă? O funcție este întotdeauna doar administrativă sau doar judiciară?

59. Nu există însă nicio îndoială că, în interpretarea obișnuită a acestei dispoziții, excepția prevăzută la articolul 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE este în primul rând o excepție instituțională, în cadrul căreia există o a doua excepție, una funcțională. Această dispoziție cuprinde o definiție formată din două părți: dispoziția se aplică Curții de Justiție (o instituție) numai în cazul în care aceasta exercită funcții administrative (un tip de activitate).

60. Practic, această dispoziție a tratatului prevede pur și simplu că nicio cerere de acces la informații nu poate fi adresată Curții în calitate de instituție în cazul în care conținutul cererii se referă la exercitarea funcțiilor sale judiciare. În schimb, astfel de cereri pot fi adresate Curții ca instituție, dacă aceste solicitări privesc exercitarea funcțiilor sale administrative ( 23 ).

61. Dar este la fel de evident că aplicabilitatea elementului funcțional al definiției este clar limitată de definiția implicită cu caracter instituțional. Cu alte cuvinte, elementul funcțional se va aplica numai în măsura în care o cerere este adresată Curții ca instituție. Nimic din cuprinsul tratatului nu sugerează că definiția ar fi trebuit să fie extinsă în afara dimensiunii sale instituționale, dând astfel naștere unei excepții noi, de facto, la dreptul de acces.

62. Aceasta este totuși, în esență, propunerea făcută de Comisie în prezenta cauză. Potrivit argumentației Comisiei, articolul 15 alineatul (3) TFUE ar trebui să fie interpretat în sensul că protejează activitatea judiciară ca atare. Totuși, în cazul în care ar fi desprinsă de dimensiunea sa instituțională primară, o astfel de excepție ar fi de fapt extrem de cuprinzătoare: orice document referitor la activitatea judiciară a Curții ar putea fi exclus de la dreptul de acces, indiferent de autorul său sau de persoana în a cărei posesie se află. În consecință, orice document care este emis de orice instituție sau care se află în posesia oricărei instituții și care are legătură cu activitatea judiciară a Curții nu intră, în mod constant, dacă nu permanent, în domeniul de aplicare al regulamentului.

63. Motivul pentru care o astfel de abordare nu poate fi adoptată se poate identifica de asemenea din contradicțiile care se regăsesc în argumentația de ansamblu a Comisiei. Dusă la extrem, interpretarea articolului 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE înaintată de Comisie ar însemna împiedicarea Comisiei înseși să divulge propriile memorii sau, de exemplu, memoriile Consiliului sau ale Parlamentului European. Astfel de memorii se referă de asemenea la funcțiile judiciare ale Curții care, în ipoteza în care argumentația Comisiei ar fi adoptată, sunt de acum înainte exceptate în temeiul articolului 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE.

64. Pentru aceste motive, interpretarea literală, precum și cea sistemică a articolului 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE se opune interpretării propuse de Comisie în prezenta cauză.

65. În plus, obiectivul general al Tratatului de la Lisabona, invocat de mai multe ori în cursul prezentului recurs, pare de asemenea să fie contrar interpretării date de Comisie. Atunci când este interpretat în contextul altor dispoziții ale tratatelor, adoptate ulterior Tratatului de la Lisabona, cum ar fi articolul 1 TUE și articolul 298 TFUE, precum și articolele 11 și 42 din cartă, toate acestea referindu‑se la deschidere și la transparență, scopul general al articolului 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE nu pare a fi acela de a exclude ceva, ci mai degrabă acela de a include în mod expres altceva: să oblige în mod clar Curtea să respecte principiul accesului la informații atunci când exercită funcții administrative.

66. Prin urmare, în opinia noastră, nici interpretarea textuală sau sistemică, nici cea contextuală a articolului 15 alineatul (3) TFUE nu indică faptul că această dispoziție ar putea fi interpretată în sensul că prevede o limitare a domeniului de aplicare extins al dreptului de acces la documente prevăzut în regulament, inclusiv al dreptului de acces la memoriile aflate în posesia Comisiei.

67. În lumina considerațiilor de mai sus, propunem ca recursul să fie respins.

B – Probleme practice și funcționale în raport cu soluția adoptată în Hotărârea API

68. În opinia noastră, soluția propusă în prezenta cauză, care tocmai a fost evidențiată, este singura soluție care se poate imagina în contextul juridic actual, cu condiția ca Curtea să dorească să rămână în limitele Hotărârii AFI, respectând în același timp interpretarea de ansamblu a regulamentului – interpretare care este în plus consolidată și de deschiderea instituțională determinată în general de Tratatul de la Lisabona.

69. Nu se poate însă nega că unele dintre consecințele practice ale soluției pe care o vom menționa ca fiind „abordarea adoptată în Hotărârea API” pot fi considerate problematice în ceea ce privește aplicabilitatea lor. Înainte de a evidenția trei dintre ele, dorim să subliniem că aceste dificultăți practice ar trebui luate în considerare atunci când se analizează viitoarele soluții care se pot aplica problemei accesului la unele documente judiciare ale Curții. Acestea nu trebuie însă să fie utilizate pentru a limita domeniul de aplicare existent al dreptului de acces la documente.

70. În primul rând, abordarea adoptată în Hotărârea API, posibil extinsă prin prezenta cauză, creează un dezechilibru între părți. Comisia sau o altă posibilă instituție a Uniunii poate fi cea solicitată să divulge memoriile unei alte părți sau ale unui alt intervenient la o procedură. O parte, care ar trebui să fie pe picior de egalitate cu alte părți ale aceleiași cauze, devine astfel, dintr‑o dată, judecătorul de facto care decide (desigur în mod indirect) cu privire la interesele celorlalte părți în ceea ce privește divulgarea memoriilor sale. Fără a dori să sugerăm că ar exista rea voință sau orice fel de abuz din partea persoanei care deține acest avantaj, o astfel de poziție este inerent problematică.

71. În al doilea rând, există pericolul unor lacune în ceea ce privește accesul. În temeiul Hotărârii API, accesul la documentele terților, cum ar fi memoriile, pare a fi condiționat de aspectul dacă Comisia – sau o altă instituție vizată de regulament – a fost parte la procedura desfășurată în fața Curții. În caz contrar, regulamentul va fi de fapt inaplicabil. Prin urmare, în unele cauze, memoriile la care accesul ar putea fi în general acordat, desigur odată ce cauza este finalizată, nu vor fi accesibile, deoarece instituțiile respective nu au participat deloc la procedură.

72. În al treilea rând, abordarea adoptată în Hotărârea API obligă Comisia – dar posibil și Parlamentul European sau Consiliul, atunci când acestea sunt părți la procedura desfășurată în fața Curții – să examineze o cerere de acces la un document. În timp ce face acest lucru, instituția în cauză este obligată să efectueze o serie de aprecieri și, printre altele, să se gândească dacă oricare dintre excepțiile prevăzute la articolul 4 din regulament se aplică sau nu se aplică ori dacă cauza are legătură cu orice alte cauze, și, astfel, dacă excepția (temporală) a interconectării, astfel cum a fost introdusă prin Hotărârea API, trebuie să se aplice. Fără a dori să punem la îndoială în vreun mod nivelul ridicat de expertiză al instituțiilor vizate de regulament, adevărul este că o parte sau un intervenient este puțin probabil să dețină toate informațiile necesare referitoare la dosarul fiecărei cauzei sau la alte posibile cauze pendinte aferente.

73. Toate aceste reflecții conduc la o concluzie evidentă, însă importantă și necesară: decizia privind accesul la documentele judiciare ar trebui să fie în primul rând adoptată de Curte, iar nu de o parte sau de un intervenient. Pentru o serie de scopuri practice, dar și pentru unele scopuri normative, administratorul dosarului judiciar este cel care ar trebui în primul rând să decidă cu privire la accesul la documentele din respectivul dosar ( 24 ).

74. În general, o interpretare generoasă a regulamentului, care oferă o definiție cuprinzătoare a noțiunii „document” și abandonarea regulii paternității, conduce la concluzia necesară descrisă mai sus, în secțiunea A. Totuși, așa cum s‑a analizat în această secțiune, impresia subliminală a unui fin observator, atunci când este formulată în mod deschis, rămâne aceea că o instituție, în speță Comisia, devine efectiv obligată să desfășoare o activitate care ar trebui să fie în mod normal efectuată de Curtea însăși.

75. Prin urmare, în secțiunea următoare, (C), vom sublinia motivele pentru care Curtea trebuie, în general, să preia această sarcină. Apoi, în secțiunea (D), vom oferi o descriere succintă a modalităților practice de îndeplinire a acestei sarcini.

C – Principiul deschiderii și instanțele

76. Curtea nu este obligată să asigure accesul la documente, cu excepția cazului în care aceasta exercită funcțiile sale administrative. Acest lucru nu înseamnă însă că Curtea nu trebuie să respecte principiul general al deschiderii (a se vedea secțiunea 1 de mai jos). La fel, unele aspecte ale deschiderii (judiciare) se referă și la dreptul la libertatea de informare, prevăzut de cartă (a se vedea secțiunea 2 de mai jos). În sens mai larg, ca o chestiune de principiu, instanțele nu mai pot să se sustragă transparenței, ca standard valoric, în activitatea lor judiciară zilnică (a se vedea secțiunea 3 de mai jos), așa cum este demonstrat în mod clar și de modelele comparative (a se vedea secțiunea 4 de mai jos).

1. Deschiderea Curții de Justiției

77. Curtea, în calitate de instituție, nu este supusă obligației de a asigura accesul la documente atunci când aceasta exercită funcțiile sale judiciare. Acest lucru nu înseamnă însă că Curtea nu trebuie să respecte principiul general al deschiderii ( 25 ) consacrat într‑o serie de dispoziții ale tratatelor ( 26 ).

78. În primul rând, articolul 15 alineatul (3) TFUE (după cum s‑a arătat mai sus, la punctele 52-66 din prezentele concluzii), obligă Curtea să asigure accesul la documente numai în cazul în care aceasta exercită funcții administrative. Cu toate acestea, articolul 15 alineatul (1) TFUE, introdus prin Tratatul de la Lisabona, a extins în mod clar domeniul de aplicare al principiului deschiderii la toate instituțiile Uniunii. Acesta prevede că „[î]n scopul promovării unei bune guvernări și asigurării participării societății civile, instituțiile, organele, oficiile și agențiile Uniunii acționează respectând în cel mai înalt grad principiul transparenței”. Articolul 13 alineatul (1) TUE enumeră Curtea de Justiție a Uniunii Europene printre instituțiile Uniunii. Astfel, Curtea de Justiție trebuie să respecte principiul deschiderii.

79. În al doilea rând, alte dispoziții ale tratatelor, în forma în care au fost redactate ulterior Tratatului de la Lisabona, subliniază în plus principiul deschiderii. Preambulul la TUE stabilește obiectivele definite în linii mari atribuite Uniunii de înaltele părți contractante. Acesta pune accentul în special pe necesitatea generală „[de a] consolid[a] caracterul democratic și eficacitatea funcționării instituțiilor”, fără a face distincție între instituții. În plus, articolul 1 alineatul (2) TUE prevede că „[p]rezentul tratat marchează o nouă etapă în procesul de creare a unei uniuni tot mai profunde între popoarele Europei, în cadrul căreia deciziile se iau cu respectarea deplină a principiului transparenței și cât mai aproape cu putință de cetățeni” ( 27 ).

80. În al treilea rând, astfel cum este confirmat și de Curte, „[principiul transparenței] […] permite asigurarea unei mai bune participări a cetățenilor la procesul de decizie, garantând o mai mare legitimitate, eficacitate și responsabilitate a administrației față de cetățeni într‑un sistem democratic” ( 28 ).

81. În concluzie, obligația generală de deschidere este aplicabilă tuturor instituțiilor Uniunii, fără distincție. Tratatele conțin cerințe clare conform cărora Curtea însăși, ca orice altă instituție, este obligată să respecte principiului deschiderii.

2. Libertatea de a primi informații

82. Obligația Curții de a asigura un nivel rezonabil de deschidere în exercitarea funcțiilor sale judiciare s‑ar putea deduce și din dispozițiile referitoare la drepturile fundamentale consacrate în Carta drepturilor fundamentale. În opinia noastră, dispoziția relevantă în acest sens nu este articolul 42 din cartă (dreptul de acces la documente), ci mai degrabă articolul 11 din cartă (libertatea de exprimare și de informare).

83. Articolul 42 din cartă, din Titlul V „Drepturile cetățenilor”, prevede un drept general de acces la documentele instituțiilor Uniunii. Astfel, interpretat în mod izolat, articolul 42 din cartă ar putea fi înțeles ca supunând toate instituțiile Uniunii, inclusiv Curtea de Justiție, la obligația care le revine acestora de a respecta dreptul de acces la documente.

84. Cu toate acestea, articolul 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE supune Curtea la această obligație numai în cazul în care aceasta exercită funcțiile sale administrative. Din articolul 52 alineatul (2) din cartă rezultă că „[d]repturile recunoscute prin prezenta cartă care fac obiectul unor dispoziții prevăzute de tratate se exercită în condițiile și cu respectarea limitelor stabilite de acestea”. În acest sens, explicațiile referitoare la cartă furnizează clarificări privind interpretarea articolului 42. Acestea menționează că dreptul de acces la documente este exercitat în condițiile și cu respectarea limitelor stabilite la articolul 15 alineatul (3) TFUE.

85. Prin urmare, articolul 42 din cartă este aplicabil Curții numai în cazul în care aceasta exercită funcții administrative. Acesta nu este aplicabil Curții în cazul în care aceasta exercită funcțiile judiciare.

86. Faptul că dreptul specific nu este aplicabil nu împiedică însă aplicabilitatea altor drepturi, mai generale, cuprinse în cartă. În prezenta cauză, libertatea de informare intră de asemenea sub incidența articolului 11 din cartă. Această din urmă dispoziție prevede că dreptul la libertatea de exprimare cuprinde libertatea de a primi sau de a transmite informații sau idei. Acest drept este mai cuprinzător decât dreptul de acces la documente. Cu alte cuvinte, dreptul de acces la documente reprezintă o subdiviziune logică sau unul dintre efectele dreptului de a primi informații. Orice persoană are dreptul de a primi informații pentru a‑și putea valorifica libertatea de exprimare ( 29 ).

87. Articolul 11 din cartă corespunde articolului 10 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului (denumită în continuare „convenția”). Această din urmă dispoziție tinde să fie din ce în ce mai mult interpretată de Curtea Europeană a Drepturilor Omului ca o garanție extinsă a libertății de a primi informații, alături de recunoașterea dreptului de acces la informații ( 30 ).

88. În ceea ce privește chestiunea specifică a accesului la documentele judiciare, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a statuat, în Hotărârea Társaság a Szabadságjogokért împotriva Ungariei ( 31 ), că Ungaria a încălcat articolul 10 din convenție, refuzând accesul unei organizați neguvernamentale (ONG) la o plângere aflată în curs de judecată în fața Curții Constituționale referitoare la constituționalitatea modificărilor aduse Codului penal național. Curtea Europeană a Drepturilor Omului a considerat că acest lucru reprezenta o atingere adusă dreptului la libertatea de a primi informații care nu era necesară ( 32 ). Este poate util să se sublinieze că CEDO a ajuns la această concluzie în legătură cu o cauză pendinte, aflată în curs de desfășurare în fața Curții Constituționale, în care accesul la memorii (cererea inițială de reexaminare) a fost solicitat anterior deciziei Curții Constituționale.

89. Articolul 52 alineatul (3) din cartă prevede că înțelesul și întinderea drepturilor garantate de cartă sunt aceleași ca și cele prevăzute de convenție. Normele de drept al Uniunii nu trebuie, așadar, să se situeze sub normele stabilite de Curtea Europeană a Drepturilor Omului. Rămâne de văzut în ce fel mai exact va găsi Curtea Europeană a Drepturilor Omului echilibrul în viitoarele cauze referitoare la același obiect ( 33 ). Totuși, este deja destul de clar că punctul de plecare în ceea ce privește deschiderea judiciară și accesul la memoriile depuse de o parte la o instanță este în mare măsură în favoarea deschiderii și a accesului.

90. Pentru a concluziona: Curtea trebuie să respecte principiul deschiderii, care este aplicabil și activităților sale judiciare. Libertatea de a primi informații, garantată în temeiul articolului 11 alineatul (1) din cartă și, astfel cum este interpretată de Curtea Europeană a Drepturilor Omului, prin intermediul articolului 52 alineatul (3) din cartă și al articolului 10 din convenție, sugerează de asemenea în mod clar un nivel mai mare de deschidere.

91. Cu toate acestea, recurgerea la un vocabular al sarcinilor, al obligațiilor, precum și o enumerare de dispoziții în temeiul cărora Curtea este în cele din urmă obligată să acționeze nu este cea mai bună modalitate de abordare a problemei. Ar fi mult mai indicat ca problema să fie abordată în altă modalitate: ce anume și‑ar putea dori o instanță să facă, din oficiu, la începutul secolului 21, pentru a dialoga în mod rezonabil cu publicul său, în sens larg?

92. Următoarele două părți ale prezentei secțiuni urmăresc să constituie o sursă de inspirație pe două niveluri: unul referitor la valori (punctul 3), iar celălalt referitor la modele comparative (punctul4). Cum acționează instanțele în ceea ce privește deschiderea și pentru ce motive fac acest lucru?

3. Valorile care stau la baza deschiderii judiciare

93. Deschiderea nu reprezintă o preocupare nouă în domeniul justiție. Încă de la sfârșitul secolului al 18-lea, Jeremy Bentham a subliniat că publicitatea reprezintă „însuși sufletul justiției” ( 34 ). „Fără publicitate, niciun lucru bun nu este permanent. Sub auspiciile publicității, niciun lucru rău nu poate fi făcut […] Eficacitatea acestui instrument extraordinar se extinde în toate domeniile – legislație, administrație, justiție” ( 35 ). Astfel, publicitatea ședințelor și publicarea hotărârilor pot fi înțelese ca o expresie a deschiderii ( 36 ), strâns legate de elementul de control public al sistemului judiciar.

94. Odată cu evoluția judiciară de‑a lungul timpului, a fost necesară o deschidere mai mare. Astăzi, instanțele joacă un rol esențial în societățile democratice. Odată cu competența, apare și responsabilitatea. Acest lucru este valabil cu atât mai mult pentru o instanță supranațională, precum Curtea de Justiție, în virtutea faptului că aceasta este fără îndoială mai „îndepărtată” ( 37 ) și diferită față de tipurile de autoritate mai tradiționale pe care se presupune că o dețin instanțele naționale.

95. În democrațiile constituționale, nivelul de legitimitate ar trebui să corespundă nivelului de competență și responsabilităților, pentru ca deciziile adoptate să fie acceptabile din punct de vedere social. Desigur, există diferite surse de legitimitate. De exemplu, este posibil să se facă distincția între legitimitatea instituțională și cea a argumentației ( 38 ). De asemenea, este posibil să se facă distincția între legitimitatea procesului și cea a rezultatelor ( 39 ). Oricare ar fi eticheta taxonomică care se va pune în cele din urmă noțiunii, întrebarea rămâne aceeași: care este modul în care o instituție câștigă legitimitate și din ce surse?

96. La conceperea mijloacelor de consolidare a legitimității instanțelor în democrațiile constituționale, deschiderea pare a fi candidatul ideal. Deschiderea întărește legitimitatea de ansamblu a instanțelor. Pe de o parte, aceasta consolidează prerogativele lor democratice, făcând‑le într‑o oarecare măsură mai responsabile față de cetățeni (a). Pe de altă parte, aceasta îmbunătățește calitatea justiției, prin crearea de stimulente pentru îmbunătățirea activității judiciare și a productivității (b).

a) Evaluarea democratică ( 40 )

97. Atunci când este vorba despre instanțele de judecată, legitimitatea obișnuită nu poate fi transmisă prin aceleași mijloace tradiționale care sunt aplicabile pentru guvern sau pentru parlament. Legitimitatea trebuie să se adapteze rolului specific și unic al instanțelor independente.

98. Astfel, în special prin intermediul deschiderii, instanțele devin mai responsabile față de cetățeni. Deschiderea instanțelor sporește natura lor democratică, permițând cetățenilor să monitorizeze exercitarea puterii judiciare, prin garantarea participării lor la dezbateri publice și, în cele din urmă, prin promovarea înțelegerii hotărârilor pronunțate. Astfel, deschiderea judiciară stimulează în cele din urmă legitimitatea procesului.

99. În primul rând, deschiderea asigură un anumit control democratic asupra instanțelor. Potrivit afirmației celebre a președintelui Curții Supreme, lordul Hewart, „justiția nu trebuie doar făcută, ci, în mod evident și fără îndoială, trebuie să se și vadă că este făcută” ( 41 ). O modalitate de a permite un astfel de control democratic are loc prin intermediul accesului la memorii. Acestea din urmă sunt esențiale pentru înțelegerea unei hotărâri, a conținutului său, precum și a raționamentului care a condus la respectiva hotărâre. Instanțele par mai demne de încredere, mai fiabile și mai eficiente atunci când divulgă cel puțin o parte din documentele pe care acestea se întemeiază pentru a pronunța o hotărâre. Publicul poate verifica faptul că o instanță a examinat și a cântărit cu atenție diferitele argumente prezentate de părți. Acest lucru ajută publicul să înțeleagă logica care a stat la baza pronunțării unei hotărâri, precum și motivul pentru care un argument ar fi prevalat față de altul.

100. În al doilea rând, deschiderea instanțelor încurajează dezbaterea publică. Acestea încurajează participarea cetățenilor la crearea, prin intermediul discuțiilor și al schimbului de idei, a unei opinii publice în Europa ( 42 ). Dezbaterea poate fi în special declanșată de ONG‑uri, de asociații, de jurnaliști, de organe de supraveghere socială, de cercetători sau de informatori care contribuie la creșterea gradului de conștientizare a cetățenilor în ceea ce privește aspectele specifice de interes public ( 43 ). Astfel, o mai mare deschidere este de natură să sporească încrederea publicului în sistemul judiciar ( 44 ).

101. Trebuie subliniat în mod clar că posibilitatea de a critica este o parte integrantă dintr‑o dezbatere utilă. Posibilele critici nu trebuie să fie interpretate ca aducând atingere instanțelor ca instituții. În plus, teama de critică nu este, cu siguranță, un bun motiv pentru a nu furniza informații. În schimb, critica reprezintă o caracteristică esențială a societăților democratice, în care sunt respectate libertatea de exprimare și pluralismul opiniilor.

102. În al treilea rând, deschiderea judiciară prezintă o valoare euristică ( 45 ). Aceasta permite o mai bună înțelegere a soluției unei cauze. Orice persoană poate afla, dacă nu motivul, cel puțin modul în care o instanță a ajuns la o anumită decizie, atunci când accesul la memoriile părților este în principiu acordat, acest din urmă aspect constituind punctul de plecare al raționamentului judiciar. De asemenea, memoriile pot aduce clarificări cu privire la anumite dispoziții neclare și pot scoate la iveală modelele sistemice ale raționamentului unei instanțe. În consecință, hotărârile judecătorești pot deveni mai previzibile.

b) Calitatea justiției

103. Deschiderea îmbunătățește, de asemenea, atât rezultatele, cât și procesul activității judiciare, și anume calitatea hotărârilor, dar și cea a memoriilor părților. Aceasta este de natură să creeze condiții pentru o competiție la cel mai înalt nivel în activitatea judiciară, dat fiind că supravegherea publică și posibilele critici ar putea constitui un stimulent eficient pentru instanțe, dar și pentru toți ceilalți participanți la procedură, în scopul îmbunătățirii calității activității lor profesionale. Aceasta poate servi de asemenea intereselor viitorilor justițiabili, întrucât poate dezvălui strategii sau modele de argumentare. Ca urmare a acestui lucru, calitatea activității diverșilor actori implicați în sistemul judiciar, la fel de mult ca respectarea în ansamblu a statului de drept, este foarte probabil să crească.

104. În concluzie, la nivel normativ, deschiderea trebuie să consolideze legitimitatea instituțională de ansamblu a instanțelor. Nu există niciun motiv pentru a crede că aceeași afirmație generală nu se aplică și Curții de Justiție. Care este atunci modul în care pot fi puse în aplicare mai exact astfel de propuneri generale cu caracter normativ? În această privință, ar putea fi utile unele modele comparative preluate din alte sisteme naționale și internaționale.

4. Modele comparative

105. Practica privind accesul la documentele judiciare existentă în statele membre ale Uniunii este extrem de variată ( 46 ). Norme specifice privind accesul la documentele judiciare au fost adoptate doar într‑un număr mic de state membre, cum ar fi Suedia și Finlanda. În alte state, accesul la documentele judiciare face obiectul normelor generale privind accesul la documentele publice. În alte state însă, accesul la documentele judiciare ar fi asigurat de dispozițiile relevante ale codurilor naționale de procedură (civilă, administrativă, penală) care reglementează accesul terților la dosarul judiciar, ca parte a normelor de procedură aplicabile.

106. Majoritatea statelor membre pare să fi optat pentru un anumit tip de sistem de cereri individuale. Accesul pare a fi de cele mai multe ori, deși nu întotdeauna, condiționat de dovedirea unui interes legitim. În funcție de natura cauzei, documentele pot fi puse la dispoziție atunci când cauza este încă în curs de desfășurare sau după pronunțarea hotărârii. În unele cazuri sensibile, acestea pot fi divulgate numai după expirarea perioadei corespunzătoare privind confidențialitatea.

107. În afara Europei, o serie de jurisdicții, inclusiv cea a Statelor Unite ale Americii și a Canadei, par a fi foarte deschise în ceea ce privește accesul terților la documentele judiciare, în special la memorii ( 47 ).

108. Analizând jurisdicțiile internaționale și luând Curtea Europeană a Drepturilor Omului ca prim exemplu, articolul 40 alineatul (2) din convenție prevede că „[d]ocumentele depuse la grefă sunt accesibile publicului, în afara cazului în care președintele Curții decide altfel”. Articolul 33 alineatul (1) din Regulamentul Curtea Europeană a Drepturilor Omului prevede în plus că „[t]oate documentele depuse la grefă de părțile sau de terții intervenienți în raport cu o cerere introductivă […] sunt accesibile publicului, în conformitate cu modalitățile practice stabilite de grefier, în afara cazului în care președintele camerei decide altfel […] fie din oficiu, fie la cererea unei părți sau a oricărei alte persoane interesate”. Pe această bază, documentele referitoare la procedurile care au luat sfârșit sunt puse la dispoziție la cerere individuală, în timp ce documentele din cauzele aflate în desfășurare pot fi consultate la sediul Curții Europene a Drepturilor Omului. Există însă și o listă exhaustivă de restricții în ceea ce privește accesul publicului la dosarul cauzei ( 48 ).

109. În cadrul Curții Asociației Europene a Liberului Schimb (AELS), acele persoane care au un interes în cauză pot consulta la grefă registrul, care conține în special memorii. Terții pot obține copiile sau extrasele de plată ale unei taxe ( 49 ). Mai mult, raportul de ședință, care conține cadrul factual și legal, alături de rezumatul motivelor și al argumentelor, este disponibil online de îndată ce este redactat și, prin urmare, este disponibil și în ceea ce privește cauzele aflate în curs de desfășurare.

110. Memoriile depuse în fața Curții Internaționale de Justiție pot fi puse la dispoziția publicului după constatarea punctelor de vedere ale părților, în momentul deschiderii procedurii orale sau după aceasta ( 50 ).

111. La rândul său, Tribunalul Internațional pentru Dreptul Mării permite accesul publicului la memoriile părților depuse într‑o cauză la deschiderea procedurii orale ‑ sau mai devreme, deși nu înainte de constatarea punctelor de vedere ale părților ( 51 ).

112. În sfârșit, în cadrul Curții de Justiție a Uniunii Europene înseși, în special în cadrul Tribunalului, problema accesului la documentele judiciare a fost inițial reglementată de articolul 5 alineatul (8) din Instrucțiunile pentru grefierul Tribunalului. Terții puteau, după audierea părților în cauză, să obțină accesul la dosarul cauzei pe baza autorizării exprese a președintelui sau, în cazul în care cauza era încă pe rol, a președintelui completului. Această chestiune este în prezent reglementată de articolul 38 alineatul (2) din noul Regulament de procedură al Tribunalului ( 52 ), care a preluat norma care se aplica în fața Tribunalului Funcției Publice ( 53 ). Acesta prevede că „[n]iciun terț, persoană privată sau publică, nu poate avea acces la dosarul unei cauze decât cu autorizarea expresă a președintelui Tribunalului, dată după ascultarea părților. Această autorizare nu poate fi acordată, în tot sau în parte, decât pe baza unei cereri formulate în scris, care trebuie să fie însoțită de o justificare detaliată a interesului legitim de a avea acces la dosarul respectiv”.

113. Ce concluzii, în cazul în care acestea există, pot fi trase dintr‑o prezentare atât de variată (și, prin definiție, selectivă) a modelelor comparative? Patru aspecte vor fi semnalate în această secțiune în locul unei singure concluzii.

114. În primul rând, deschiderea judiciară este prezentă în toate domeniile ( 54 ). Dacă există vreun numitor comun al practicii deosebit de variate de la nivel național și internațional, acesta este faptul că instanțele ca instituții au devenit mai mult, nu mai puțin, deschise în ultimii zece sau douăzeci de ani.

115. În al doilea rând, indiferent care ar fi măsurile individuale sau procedurale din sistemul în cauză, posibila divulgare a memoriilor părților tinde să fie administrată chiar de instanțe. Se poate susține că nu există multe sisteme în care accesul la memorii să nu fie asigurat deloc.

116. În al treilea rând, comparația nu ar putea fi relevantă doar la nivelul soluțiilor normative, ci și la nivelul impactului și al consecințelor sociale ale unei anumite legislații sau ale unei anumite soluții. Din această perspectivă, nu ar reieși că, în acele sisteme care au optat pentru o mai mare deschidere și pentru accesul la documentele judiciare, consecințele negative adesea invocate, cum ar fi informațiile care sunt exploatate sau utilizate în mod ilicit de terți sau de agenții părților ori de un membru al instanței care este constrâns sau influențat în orice fel, s‑ar fi materializat în vreun mod concret. Desigur, s‑ar putea foarte bine ca astfel de incidente să nu fi fost pur și simplu raportate. În etapa actuală însă, informațiile comparative disponibile nu confirmă apariția vreunui posibil risc, frecvent invocat pentru a justifica imposibilitatea unei mai mari deschideri judiciare.

117. Cel de al patrulea și ultimul aspect este că, desigur, este adevărat că alegerile și soluțiile cu caracter normativ adoptate în cadrul unui sistem, nu se pot transfera ca atare în cadrul altui sistem. Argumentul comparativ rămâne un model de inspirație. Faptul că unele persoane fac lucrurile într‑un anumit mod nu înseamnă că altă persoană trebuie să facă la fel. Pe de altă parte, observând tendința foarte mare îndreptată într‑o direcție clară, susținută de argumente normative puternice cu privire la motivul pentru care deschiderea rezonabilă a instanțelor este un lucru bun, ar fi necesară o explicație foarte convingătoare necesară pentru a sugera că Curtea de Justiție este și ar trebui să fie diferită în această privință.

D – Revizuirea accesului la documentele judiciare (externe) ale Curții

118. În acest context, este corect să recunoaștem că actuala stare de deschidere a Curții în ceea ce privește activitatea sa judiciară ( 55 ) nu este optimă. Un terț interesat nu are acces la dosarul judiciar. Accesul la anumite memorii ar putea fi posibil în cauzele care au fost finalizate, în cazul în care sunt îndeplinite condițiile formulate în Hotărârea API.

119. Context general, precum și evoluția practicii judiciare au, de asemenea, importanță în acest sens. Deși au existat unele evoluții pozitive în ceea ce privește accesul la documentele judiciare (mai vechi) ale Curții ( 56 ), nu este mai puțin adevărat că, în ceea ce privește accesul general la mai multe informații cu privire la activitățile judiciare ale Curții aflate în curs de desfășurare, căile de informare au fost mai degrabă închise spre deosebire de cele noi care sunt disponibile. Până la mijlocul anilor 1990, un terț interesat ar fi putut obține mai multe informații în legătură cu cauza și cu argumentele părților prin intermediul unui raport de ședință publicat în repertoriul Curții alături de hotărârea Curții și de concluziile avocaților generali. Acest lucru nu mai este posibil, deoarece publicarea rapoartelor de ședință a fost întreruptă. Începând cu anul 2012, odată cu intrarea în vigoare a noului Regulament de procedură, a încetat total redactarea rapoartelor de ședință. La aceasta se adaugă concizia tot mai mare atât a hotărârilor Curții, cât și a concluziilor avocaților generali în ceea ce privește reproducerea argumentelor invocate de părți sau de intervenienți, pentru motive evidente și ușor de înțeles legate de costurile de traducere.

120. În concluzie, oarecum paradoxal, într‑o epocă a supraîncărcării cu informații universale de pe internet, lumea interesată din afara sistemului primește, de fapt, din ce în ce mai puține informații referitoare la procesul decizional al Curții. Este momentul potrivit pentru a inversa această tendință. În raport cu prezentarea de mai sus, asigurarea unui acces mai mare la anumite documente judiciare ale Curții trebuie să fie interpretată mai exact ca restabilind echilibrul în ceea ce privește înțelegerea procedurii judiciare desfășurate în fața Curții: pentru motive operaționale, anumite căi de informare au fost închise. Altele, cum ar fi accesul mai larg la memoriile depuse la Curte, trebuie, așadar, să fie disponibile.

121. Înainte de a prezenta câteva propuneri în această privință, trebuie să facem trei precizări preliminare.

122. În primul rând, toate propunerile prezentate în această secțiune se întemeiază pe principiul deschiderii prevăzut la articolul 15 alineatul (1) TFUE. Trebuie să se reamintească în mod clar că Curtea, atunci când exercită funcțiile sale judiciare, nu este supusă obligației de a garanta dreptul de acces la documente. Ceea ce rezultă este mai degrabă expresia a ceea ce o instituție judiciară care este responsabilă și care se angajează în mod rezonabil alături de societate ar trebui să își dorească să facă din proprie inițiativă.

123. Abordarea Băncii Centrale Europene (BCE) poate fi ilustrativă în acest sens. BCE se află într‑o poziție similară cu cea a Curții. În temeiul articolului 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE, BCE intră sub incidența aplicării dreptului de acces la documente numai în cazul în care exercită funcțiile sale administrative ( 57 ). Acest fapt nu a împiedicat însă BCE să asigure în mod voluntar, cu ceva timp în urmă, un acces mai larg la documentele sale, pe baza unei accepțiuni largi a noțiunii de transparență prevăzută la articolul 1 al doilea paragraf Tratatul UE ( 58 ).

124. În al doilea rând, și decurgând din punctul precedent, nici Curtea nu intră sub incidența Regulamentului nr. 1049/2001. Cu toate acestea, chiar dacă nu sunt aplicabile, principiile și jurisprudența dezvoltate în cadrul regulamentului ar putea furniza unele indicații în stabilirea soluției legislative adecvate, astfel cum de fapt a fost cazul și în ceea ce privește decizia Curții din 11 decembrie 2012.

125. În al treilea rând, în ceea ce privește accesul, ar trebui să se facă distincția între două categorii de documente judiciare ( 59 ) ale Curții: „documente judiciare interne” și „documente judiciare externe”.

126. Documentele judiciare interne sunt cele întocmite în cadrul Curții și pentru Curte, cum ar fi proiectele de concluzii și hotărâri, rapoartele preliminare, notele de cercetare, notele privind decizia referitoare la procedură sau notele de deliberări. Aceste documente se referă la chintesența procesului de judecată. Cu excepția cazului în care natura funcției juridice s‑ar schimba în mod considerabil, aceste documente nu pot forma obiectul deschiderii ( 60 ).

127. Documentele judiciare externe ale Curții sunt fie cele întocmite de Curte în scopul comunicării judiciare cu organisme externe (părți, intervenienți sau instanțe naționale), fie cele depuse de terți la Curte în cadrul procedurilor judiciare, cum ar fi memoriile depuse de părți, dar și cererile de decizie preliminară adresate de instanțele naționale. În principiu, aceste documente pot să fie accesibile (cu excepția cazului în care, într‑o anumită cauză, se aplică oricare dintre excepțiile care împiedică divulgarea) pentru a spori deschiderea Curții.

128. Tot ceea ce urmează în această secțiune se referă exclusiv la documentele judiciare externe ale Curții. În ceea ce privește modalitățile concrete de acces, considerăm că Curtea trebuie să autorizeze, la cerere, accesul fizic (a se vedea punctul 1 de mai jos) și de la distanță (a se vedea punctul 2 de mai jos) la documentele judiciare externe. În mod ideal, aceasta ar putea să furnizeze și din oficiu accesul la anumite documente (a se vedea punctul 3 de mai jos).

1. Accesul fizic al terților la unele documente din dosar

129. Accesul terților la dosarul judiciar sau mai degrabă la partea corespunzătoare din acesta care cuprinde documente judiciare externe, ar trebui să fie posibil la sediul Curții, la cerere, atât în cauzele finalizate, cât și în cele aflate pe rol ( 61 ).

130. Ar putea fi necesar un regim diferențiat de acces la un dosar în ceea ce privește cauzele aflate pe rol și cauzele finalizate. Există o diferență în ceea ce privește echilibrul intereselor. Trebuie să fie asigurat un echilibru just între două obiective concurente: deschiderea, pe de o parte, și protecția procedurilor judiciare, pe de altă parte. Înainte ca hotărârea să fie pronunțată (sau, în orice caz, până la desfășurarea audierii sau până la sfârșitul fazei scrise a procedurii, în cauzele care se desfășoară fără audiere), dezbaterea judiciară trebuie să se concentreze în cadrul Curții și are loc în sala de judecată, nu în mass‑media. În plus, deși posibilul pericol al influenței sau al amenințărilor la adresa părților sau a reprezentanților lor nu trebuie exagerat, acesta nu poate fi nici complet exclus.

131. Nu există însă niciun motiv pentru care, la prima vedere, ar exista necesitatea vreunei prezumții, la fel ca în Hotărârea API, potrivit căreia divulgarea documentelor judiciare în cauzele pendinte ar încălca în mod automat cerința protecției procedurilor judiciare. Este necesară o apreciere de la caz la caz având în vedere și dimensiunea instituțională a propunerii analizate aici: în cazul în care Curtea însăși este cea care decide cu privire la posibila divulgare, nu mai este probabil nevoie de vreo prezumție, formulată pentru a ghida aprecierea administrativă.

132. Prin urmare, accesul la documentele judiciare externe, în cauzele pendinte, ar putea fi de asemenea permis, deși într‑un mod restrâns, spre deosebire de cauzele finalizate. În cauzele pendinte, un terț care dovedește un interes legitim în consultarea unui document trebuie să aibă dreptul de a avea acces la acesta, pe baza unei cereri individuale, la sediul Curții. Decizia privind accesul trebuie să fie adoptată de președintele camerei, care este, fără îndoială, cel mai în măsură să analizeze interesele concurente prezente în detaliile specifice ale fiecărei cauze în parte. Părțile la procedura aflată pe rol trebuie să fie consultate.

133. În cauzele finalizate, în care nu există nicio legătură cu vreo cauză aflată pe rol, ar trebui să se aplice un regim general de acces mai puțin restrictiv. Dovedirea unui interes legitim nu mai este necesară. Astfel, în termeni de echilibru, se poate considera că prevalează interesul public general în ceea ce privește deschiderea, iar accesul va fi permis, cu excepția cazului în care există orice motiv întemeiat care ar putea împiedica un astfel de acces, cum ar fi protecția datelor cu caracter personal, protecția minorilor sau protecția secretelor profesionale. Pentru aceleași motive, dar și pentru o serie de motive practice, în ceea ce privește cauzele finalizate nu va mai fi nevoie de consultarea părților.

2. Accesul de la distanță al terților la unele documente din dosar

134. Cererile de acces de la distanță la documentele judiciare externe specifice cuprinse într‑un dosar judiciar trebuie de asemenea să fie posibile în scopul de a facilita accesul individual. Un astfel de tip de acces ar putea avea relevanță în special în ceea ce privește tipurile standard de documente, care în mod rezonabil se presupune că sunt prezente într‑un dosar, precum memoriile depuse într‑o cauză de o parte sau de un intervenient.

135. Faptul de a permite un anumit tip de acces de la distanță satisface cel mai bine interesul ambelor părți: atât cel al terțului interesat, cât și, de fapt, cel al instituției înseși. Considerații de ordin social și de egalitate pledează pentru accesul de la distanță în cazul celui dintâi: nu toată lumea își poate permite să se deplaseze în persoană la Luxemburg pentru a verifica dosarul, la sediul Curții. După cum a precizat Curtea în diferite contexte, în numeroase ocazii, trebuie protejate substanța unui anumit drept, precum și posibilitatea de a‑l exercita efectiv și nu doar simpla existență formală a unui drept sau a unei căi de atac ( 62 ).

136. În orice caz, condițiile de acces de la distanță trebuie să fie în esență aceleași cu cele propuse pentru accesul fizic la dosar, la sediul Curții, care au fost prezentate mai sus, la punctele 130-133. Cu toate acestea, persoana interesată trebuie în mod normal să fie mai precisă în ceea ce privește documentele concrete pe care ar dori să le obțină. De asemenea, ar putea fi impuse anumite limite rezonabile în ceea ce privește numărul de copii, precum și în ceea ce privește taxele corespunzătoare necesare pentru realizarea respectivelor copii.

3. Accesul online la anumite documente judiciare

137. În sfârșit, ca un aspect suplimentar față de cererea individuală, dar și ca o prelungire a acesteia, ar putea fi avută în vedere o atitudine mai proactivă față de publicarea anumitor documente judiciare externe în ceea ce privește cauzele finalizate (sau cel puțin o parte dintre ele). În astfel de cauze, cele mai semnificative tipuri de documente judiciare externe – cum ar fi cererea de decizie preliminară, memoriile părților și, după caz, decizia finală a instanței naționale – pot fi puse pe pagina de internet a Curții în mod sistematic. Acestea ar crea, alături de hotărârea Curții și, în cazul în care sunt formulate, de concluziile avocatului general, un așa‑numit „e‑dosar” online al cauzei.

138. De fapt, cu siguranță propunerea făcută nu este la fel de revoluționară cum ar putea părea la prima vedere: toate cele trei tipuri de documente tind să fie deja, într‑un fel sau altul, în domeniul public. Textul întrebărilor adresate de instanțele naționale în cererile lor de decizie preliminară sunt deja publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. Pe lângă aceasta, în majoritatea sistemelor legislative ale statelor membre, aceste cereri reprezintă decizii judiciare obișnuite (ordonanțe) care sunt oricum de natură să fie accesibile în respectiva bază de date online a instanțelor naționale ( 63 ). Acest lucru este valabil și în ceea ce privește decizia finală a instanței naționale, care ar fi de asemenea accesibilă online în majoritatea jurisdicțiilor. În ceea ce le privește, memoriile Comisiei în cauzele finalizate pot deja să fie obținute în temeiul Hotărârii API și, în cazul în care Curtea adoptă abordarea susținută în prima parte a prezentelor concluzii (secțiunea A), Comisia ar fi de asemenea obligată să divulge observațiile scrise depuse de celelalte părți.

139. Astfel, toate aceste informații se află deja, într‑o anumită măsură, în domeniul public. Acestea sunt doar dificil de localizat și de accesat, fiind dispersate într‑o serie de baze de date, în numeroase instituții ale statelor membre și ale Uniunii. O astfel de atitudine proactivă ar favoriza cu siguranță dezbaterea și sensibilizarea cu privire la dreptul Uniunii Europene, ceea ce, în mod normal, este chiar în interesul Curții. De fapt, aceasta ar economisi atât timpul și resursele instituției, cât și pe cele ale persoanelor individuale: nu ar trebui făcută nicio cerere specifică de acces și nimeni nu ar trebui să o prelucreze.

140. În această secțiune sunt prezentate trei observații finale referitoare la toate cele trei modalități de acces: în primul rând, în opinia noastră, deschiderea în ceea ce privește documentele judiciare externe înseamnă verificarea dosarului sau accesul de la distanță la documente în versiunea primită de Curte de la o anumită parte, inclusiv în limba în care documentul a fost primit inițial.

141. În al doilea rând, în cazul în care Curtea adoptă oricare dintre propunerile făcute în această secțiune, punerea lor treptată în aplicare trebuie să permită părților interesate să își adapteze, dacă doresc, metodele de lucru. Mai precis, anumite instrucțiuni clare date în avans părților ar indica faptul că un terț ar putea dori accesul la dosarul judiciar. În ipoteza în care acest lucru se materializează, ar putea fi permis autorului documentului (memoriilor) să sugereze Curții care este partea din memoriile sale care nu ar trebui să fie divulgată.

142. În al treilea rând, sigur că propunerile făcute în această secțiune ar necesita o serie de alte adaptări tehnice. Nu trebuie însă ca aspectele tehnice și funcționale să poată compromite valoarea fundamentală care reflectă puternic perspectiva în care Curtea ar dori să se înscrie. Nu există reformă fără schimbare.

4. Considerații finale

143. În sfârșit, din motive de exhaustivitate, trebuie să se răspundă la întrebarea în ce mod propunerile făcute în această secțiune, în legătură cu hotărârea Curții în cauza API, ar putea fi completate prin hotărârea Curții pronunțată în prezenta cauză?

144. După cum am admis mai sus (în secțiunea B), abordarea adoptată în Hotărârea API, care a condus la concluziile logice și necesare ale prezentei cauze, nu este ideală. Totuși, cu excepția cazului în care Curtea prevede ea însăși accesul la unele dintre documentele sale judiciare, această abordare și posibilitatea pe care o oferă ar trebui avută în vedere. Însă odată ce Curtea prevede norme privind accesul la documentele sale judiciare, aceste norme trebuie să prevaleze, ca lege specială, asupra abordării jurisprudențiale adoptate în Hotărârea API și posibil extinse de prezenta cauză.

145. Odată ce se stabilește orice astfel de sistem, toate cererile de divulgare a documentelor judiciare trebuie să fie adresate în primul rând Curții. Din punct de vedere practic, în cazul în care Curtea este abordată prima, decizia sa de acordare a accesului este obligatorie pentru Comisie și pentru orice alte instituții ale Uniunii, care, în cazul în care Curtea ar refuza să asigure accesul, nu ar putea divulga documentele solicitate chiar dacă s‑ar afla în posesia lor. În cazul în care cererile de divulgare a documentelor terților ar fi adresate mai întâi Comisiei sau unei alte instituții care intră sub incidența regulamentului, în umila noastră opinie, aceste documente trebuie să fie redirecționate Curții. Totuși, acest lucru nu trebuie să împiedice, în principiu, divulgarea din oficiu a unor documente proprii instituției, adică propriile memorii. Părțile ar fi libere să își divulge propriile memorii, în conformitate cu jurisprudența anterioară ( 64 ).

E – Cheltuieli de judecată

146. În cadrul ședinței, Comisia a solicitat Curții ca, în temeiul articolului 138 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, să îl oblige pe domnul Breyer să își suporte propriile cheltuieli de judecată, chiar și în cazul respingerii recursului.

147. Domnul Breyer a solicitat Curții să oblige Comisia să suporte cheltuielile de judecată aferente recursului. Acesta a invitat apoi Curtea să clarifice în general problema dacă o parte poate utiliza documentele obținute numai pentru apărarea propriilor interese private sau poate și să le publice în mod liber online și să comenteze cu privire la acestea.

148. În hotărârea atacată, Tribunalul a dat câștig de cauză domnului Breyer pe fond. Cu toate acestea, instanța l‑a obligat să plătească jumătate din cheltuielile de judecată suportate de Comisie, ca urmare a faptului că acesta a publicat pe pagina sa de internet, în timp ce procedura judiciară era încă în curs de desfășurare, memoriul în apărare, memoriul în replică, memoriul în intervenție al Suediei, precum și un schimb de scrisori dintre Comisie și reclamant privind subiectul publicării acestor documente. Publicarea documentelor ar fi oferit utilizatorilor de internet posibilitatea de a face observații și ar fi dat naștere unei serii de comentarii care reprezentau critici la adresa Comisiei ( 65 ).

149. Ar trebui să fie subliniat că hotărârea Tribunalului cu privire la cheltuielile de judecată nu formează obiectul prezentului recurs. Acest aspect nu este invocat în mod formal de Comisie ca motiv separat de recurs. Acesta nu a constituit nici obiectul unui recurs incident formulat de domnul Breyer.

150. În schimb, în cadrul prezentului recurs, Comisia a solicitat Curții să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată aferente recursului, într‑un mod similar Tribunalului. Prin urmare, în mod indirect, Curtea este rugată să susțină abordarea Tribunalului prin reiterarea, în esență, a acesteia la stadiul recursului.

151. Nu recomandăm Curții să statueze astfel. Propunerea pe care o adresăm Curții în ceea ce privește decizia referitoare la cheltuielile de judecată aferente prezentului recurs este de a respecta norma obișnuită prevăzută la articolul 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură și de a obliga Comisia, în calitate de parte care a căzut în pretenții, să plătească toate cheltuielile de judecată suportate de intimat pentru două motive.

152. În primul rând, chiar dacă s‑ar susține abordarea Tribunalului în legătură cu cheltuielile de judecată intervenite într‑o situație similară, intimatul a fost deja obligat de Tribunal să suporte jumătate din propriile cheltuieli de judecată. În acest sens, nu înțelegem motivul pentru care acesta trebuie să fie obligat a doua oară, pentru aparent aceeași presupusă faptă ilicită, și la stadiul recursului.

153. În al doilea rând, trebuie să recunoaștem că și noi avem rezerve generale cu privire la abordarea urmată de Tribunal. Pentru a lua o hotărâre cu privire la cheltuielile de judecată în speță, Tribunalul s‑a întemeiat pe hotărârea sa anterioară pronunțată în cauza Svenska ( 66 ). Prezenta cauză însă ni se pare a fi destul de diferită, atât din punct de vedere factual, cât și din punct de vedere procedural.

154. În ceea ce privește situația de fapt, în Hotărârea Svenska, s‑a afirmat că reclamantul a publicat online versiuni editabile – adică modificate – ale documentelor judiciare relevante, cu indicarea numerelor de telefon și de telefax ale agenților Consiliului, invitând în mod expres publicul să trimită comentarii acestora și punând astfel presiune asupra Consiliului pentru a provoca critica publică la adresa agenților ( 67 ). Pentru acest lucru, reclamantul a primit din partea Consiliului doar două‑treimi din cheltuielile de judecată pe care le‑a suportat, cu toate că a avut pe deplin câștig de cauză. În prezenta cauză, s‑ar părea că domnul Breyer s‑a mulțumit cu publicarea online a versiunii integrale a documentelor primite, fără a le modifica și numai după ce a înlăturat toate datele personale. Iar pentru acest lucru, care ar putea fi fără îndoială interpretat ca fiind de mai mică gravitate, intimatului i s‑a rambursat doar jumătate din cheltuielile de judecată pe care le‑a suportat.

155. Se pare că există și o diferență procedurală. În Hotărârea Svenska, aspectul publicării documentelor judiciare pe internet a fost tratat de Tribunalul de Primă Instanță ca un aspect preliminar, la care părțile au fost invitate să prezinte observații, odată cu analizarea incidentului și cu evaluarea incidenței publicării procedurii ( 68 ). În prezenta cauză, nu este pe deplin evident modul în care divulgarea (cea care a avut loc în fapt, mai degrabă decât alta) ar fi încălcat în mod specific dreptul la apărare al Comisiei și ar fi constituit o utilizare ilicită a memoriilor ( 69 ).

156. Pentru toate aceste motive, am dori să propunem Curții să respecte norma generală, aplicabilă în privința repartizării cheltuielilor de judecată aferente recursurilor: partea care cade în pretenții este obligată să suporte cheltuielile de judecată. O (posibilă) hotărâre cuprinzătoare a Curții, în ceea ce privește posibilitatea și modul în care o parte la procedură ar putea publica online memoriile unei alte părți sau ale unui intervenient, ar trebui rezervată unei analize corespunzătoare și complete efectuate într‑o altă cauză în care acest aspect ar fi dezbătut și examinat în mod corespunzător.

VI – Concluzie

157. În lumina considerațiilor menționate mai sus, propunem Curții: — să respingă recursul; — să oblige Comisia să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de domnul Patrick Breyer; — să oblige Regatul Spaniei, Republica Franceză, Republica Finlanda și Regatul Suediei să suporte propriile cheltuieli de judecată.

( 1 ) Limba originală: engleza.

( 2 ) Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO 2001, L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76).

( 3 ) Hotărârea din 21 septembrie 2010, Sweden și alții/API și Comisia (C‑514/07 P, C‑528/07 P și C‑532/07 P, EU:C:2010:541).

( 4 ) Decizia Curții de Justiție din 11 decembrie 2012 privind accesul publicului la documentele deținute de Curtea de Justiție a Uniunii Europene în exercitarea funcțiilor sale administrative (JO 2013, C 38, p. 2).

( 5 ) Directiva (CE) nr. 2006/24/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 martie 2006 privind păstrarea datelor generate sau prelucrate în legătură cu furnizarea serviciilor de comunicații electronice accesibile publicului sau de rețele de comunicații publice și de modificare a Directivei 2002/58/CE (JO 2006, L 105, p. 54, Ediție specială, 13/vol. 53, p. 51).

( 6 ) În cuprinsul prezentelor concluzii, vom utiliza noțiunea „memorii” (scrise) ca noțiune generică referitoare la orice informații scrise prezentate de o parte sau de un intervenient într‑o procedură în fața Curții care cuprinde astfel atât noțiunea „observații” (scrise), cât și noțiunea „informații” scrise.

( 7 ) Hotărârea din 29 iulie 2010, Comisia/Austria (C‑189/09, EU:C:2010:455).

( 8 ) Hotărârea din 21 septembrie 2010, Suedia și alții/API și Comisia și API/Comisia și Comisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P și C‑532/07 P, EU:C:2010:541).

( 9 ) Hotărârea din 27 februarie 2015, Breyer/Comisia (T‑188/12, EU:T:2015:124).

( 10 ) Punctele 40-48 din hotărârea atacată.

( 11 ) Punctul 74 din hotărârea atacată.

( 12 ) Punctul 80 din hotărârea atacată.

( 13 ) Punctul 112 din hotărârea atacată.

( 14 ) Punctul 113 din hotărârea atacată.

( 15 ) A se vedea Hotărârea din 21 septembrie 2010, Suedia și alții/API și Comisia și API/Comisia și Comisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P și C‑532/07 P, EU:C:2010:541, punctele 79 și următoarele).

( 16 ) A se vedea Hotărârea din 21 septembrie 2010, Suedia și alții/API și Comisia și API/Comisia și Comisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P și C‑532/07 P, EU:C:2010:541, punctele 130-131).

( 17 ) A se vedea Hotărârea din 21septembrie 2010, Sweden și alții/API și Comisia și API/Comisia și Comisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P și C‑532/07 P, EU:C:2010:541, punctele 92 și următoarele).

( 18 ) A se vedea Hotărârea din 18 decembrie 2007, Suedia/Comisia (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, punctul 55), și Hotărârea din 21 iulie 2011, Suedia/MyTravel și Comisia (C‑506/08 P, EU:C:2011:496, punctul 88). A se vedea de asemenea considerentul (10) al regulamentului.

( 19 ) A se vedea Hotărârea din 18 decembrie 2007, Suedia/Comisia (C‑64/05 P, EU:C:2007:802, punctul 56).

( 20 ) S‑ar mai putea adăuga că același lucru este valabil și în ceea ce privește alte tipuri de proceduri desfășurate în fața Curții, atunci când este implicată Comisia, în special în ceea ce privește procedura aferentă pronunțării unei hotărâri preliminare. Tot în cadrul celui din urmă tip de procedură, în cazul în care Comisia decide să intervină în temeiul articolului 23 din Statutul Curții de Justiție, aceasta acționează în mod normal în limitele competenței sale în sensul articolului 3 litera (a) din regulament.

( 21 ) A se vedea concluziile noastre prezentate în cauza Typke/Comisia (C‑491/15 P, EU:C:2016:711, punctul 35 și jurisprudența citată).

( 22 ) Merită poate să observăm că articolul 15 alineatul (3) al patrulea paragraf TFUE se referă la noțiunea „funcții administrative”. În fapt, nici această dispoziție, nici regulamentul, prin excepțiile sale prevăzute la articolul 4 alineatul (2), nu utilizează însă în realitate noțiunea „activitate judiciară”. Pe de altă parte, presupunând că Curtea poate acționa numai în cazul în care exercită „funcții administrative” sau, per a contrario, „funcțiile judiciare” (și că în acest caz se aplică principiul tertium non datur), atunci, din considerente practice, exercitarea „funcțiilor judiciare” ar putea fi echivalată cu „activitatea judiciară”, iar exercitarea „funcțiilor administrative”, cu „activitatea administrativă”.

( 23 ) Dispoziție implementată de Curte în Decizia sa din 11 decembrie 2012 privind accesul publicului la documentele deținute de Curtea de Justiție a Uniunii Europene în exercitarea funcțiilor sale administrative (JO C 38, p. 2).

( 24 ) Prin aceasta aderând în general la propunerea făcută deja cu privire la accesul la documentele judiciare în cauzele aflate în curs de desfășurare exprimată în Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate în cauzele conexate Suedia/API și Comisia și API/Comisia și Comisia/API (C‑514/07 P, C‑528/07 P și C‑532/07 P, EU:C:2009:592, punctul 14).

( 25 ) În raport cu Curtea și cu instituțiile judiciare în general, vom utiliza noțiunea „deschidere”, nu noțiunea „transparență”. Activitatea judiciară, cu excepția cazului în care natura trebuie să se modifice în mod considerabil, nu poate fi niciodată transparentă. Totuși, aceasta ar putea urmări să devină rezonabil de deschisă în sensul de a fi accesibilă pentru cetățeni atât din punct de vedere al conținutului, cât și din punct de vedere fizic.

( 26 ) A se vedea de exemplu Alemanno, A., Stefan, O., „Openness at the Court of Justice of the European Union: Toppling a Taboo”, în Common Market Law Review, vol. 51, Kluwer Law International, 2014, p. 97-140. În sens mai general, în ceea ce privește deschiderea și transparența în contextul Uniunii Europene, a se vedea Prechal, S., De Leeuw, M. E., „Transparency: A General Principle of EU Law?”, în Bernitz, U. et alia (eds), General Principles of EC Law in a Process of Development, Kluwer Law International, Londra, 2008, p. 201-242, Dyrberg, P., „Accountability and Legitimacy: What is the Contribution of Transparency?”, în Arnull, A., Wincott, D. (eds), Accountability and Legitimacy in the European Union, Oxford University Press, Oxford, 2002, p. 81-96, Rideau, J. (dir), La transparence dans l’Union européenne – Mythe ou principe juridique?, L. G. D. J, Paris, 1998, Curtin, D., Executive Power of the European Union Law, Practices, and the Living Constitution, Oxford University Press, Oxford, 2009, p. 204-245, Coudray, L., „La transparence et l’accès aux documents”, în Auby, J.‑B., Dutheil de la Rochère, J. (dir), Traité de droit administratif européen, ediția a doua, Bruylant, Bruxelles, 2014, p. 699-712.

( 27 ) A se vedea de asemenea articolul 10 alineatul (3) TUE, care face parte din Titlul II, intitulat „Dispoziții privind principiile democratice”, și, în sens mai larg, articolul 298 alineatul (1) TFUE.

( 28 ) A se vedea Hotărârea din 9 noiembrie 2010, Volker und Markus Schecke și Eifert (C‑92/09 și C‑93/09, EU:C:2010:662, punctul 68 și jurisprudența citată).

( 29 ) Mai mult, având în vedere circumstanțele de fapt specifice, și alte drepturi ar putea fi potențial relevante, cum ar fi articolul 13, intitulat „Libertatea artelor și științelor”. Acesta prevede că „[a]rtele și cercetarea științifică sunt libere. Libertatea universitară este respectată”.

( 30 ) A se vedea de exemplu Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Sdružení Jihočeské Matky împotriva Republicii Cehe din 10 iulie 2006 (ECLI:CE:ECHR:2006:0710DEC001910103), Hotărârea Társaság a Szabadságjogokért împotriva Ungariei din 14 aprilie 2009 (ECLI:CE:ECHR:2009:0414JUD003737405, § 35), Hotărârea Gillberg împotriva Suediei din 3 aprilie 2012 (ECLI:CE:ECHR:2012:0403JUD00417230, § 82-83),și Hotărârea Guseva împotriva Bulgariei din 17 februarie 2015 (ECLI:CE:ECHR:2015:0217JUD000698707, § 53).

( 31 ) A se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Társaság a Szabadságjogokért împotriva Ungariei din 14 aprilie 2009 (ECLI:CE:ECHR:2009:0414JUD003737405).

( 32 ) Afirmând în termeni mai degrabă duri că „prezenta cauză privește în esență încălcarea – în temeiul puterii de cenzură a unui monopol informațional – a exercitării funcțiilor unei supravegheri sociale, cum ar fi presa, mai degrabă decât negarea dreptului general de acces la documentele oficiale” – Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Társaság a Szabadságjogokért împotriva Ungariei din 14 aprilie 2009 (ECLI:CE:ECHR:2009:0414JUD003737405, § 36).

( 33 ) Cu titlu de exemplu a se vedea cauza pendite privind accesul la dosarul unei cauze: Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Studio Monitor and Zuriashvili împotriva Georgiei, cererea nr. 44920/09.

( 34 ) Bentham, J., „A Code for the Organization of the Judicial Establishment in France”, în Works IV (1790), p. 316.

( 35 ) Bentham, J., „Essay on Political Tactics”, în Works II (1791), p. 314.

( 36 ) A se vedea în general Dawson, J. P., The Oracles of Law, University of Michigan Law School, Ann Arbor, 1968, în special p. 50-64.

( 37 ) A se vedea Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate în cauzele conexate Suedia/API și Comisia (C‑514/07 P, C‑528/07 P și C‑532/07 P, EU:C:2009:592, punctul 26, ultimul paragraf).

( 38 ) A se vedea De S.‑O.l’E. Lasser, M., Judicial Deliberations. A Comparative Analysis of Judicial Transparency and Legitimacy, Oxford University Press, Oxford, 2009, p. 299 și următoarele.

( 39 ) A se vedea Scharpf, F., Regieren in Europa. Effektiv und demokratisch?, Campus Verlag, Frankfurt/New York, 1999, p. 16-28.

( 40 ) A se vedea Ewing, K. D., „A Theory of Democratic Adjudication: Towards a Representative, Accountable and Independent Judiciary”, vol. 38, Alberta Law Review, 2000, p. 708-733. În contextul CJUE, a se vedea de Witte, B., „Democratic Adjudication in Europe – How Can the European Court of Justice be Responsive to the Citizens?”, în Dougan, M., Nic Shuibhne, N., Spaventa, E. (eds), Empowerment and Disempowerment of the European Citizen, Hart Publishing, Oxford și Portland, 2012, p. 129-144.

( 41 ) R împotriva Sussex Justices, Ex parte McCarthy [(1924) 1 KB 256, (1923) All ER Rep 233]. Sublinierea noastră.

( 42 ) A se vedea Habermas. J., Faktizität und Geltung. Beiträge zur Diskurstheorie des Rechts und des demokratischen Rechtsstaats, Suhrkamp, Frankfurt am Main, 1992, p. 435 și următoarele.

( 43 ) A se vedea, subliniind legătura dintre accesul la informații al organelor de supraveghere socială și contribuția la dezbaterea publică, Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea din 25 iunie 2013, Youth Initiative for Human Rights împotriva Serbiei (ECLI:CE:ECHR:2013:0625JUD004813506, § 24), și Hotărârea din 28 noiembrie 2013, Österreichische Vereinigung Zur Erhaltung, Stärkung und Schaffung Eines Wirtschaftlich Gesunden Land‑und Forstwirtschaftlichen împotriva Austriei (ECLI:CE:ECHR:2013:1128JUD003953407, § 33).

( 44 ) A se vedea Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate în cauzele conexate Suedia și alții/API și Comisia (C‑514/07 P, C‑528/07 P și C‑532/07 P, EU:C:2009:592, punctul 33).

( 45 ) A se vedea de exemplu Sharpston, E., „Transparency and Clear Legal Language in the European Union: Ambiguous Legislative Texts, Laconic Pronouncements and the Credibility of the Judicial System”, Cambridge Yearbook of European Legal Studies, vol. 12, 2010, p. 409-423.

( 46 ) A se vedea pentru descrierea sistemelor naționale alese National practices with regard to the accessibility of court documents, Parlamentul European, Direcția Generală de Politici Interne, Departamentul de politici C: Citizens’ Rights and Constitutional Affairs, 2013, sau Report on Access to Judicial Information, Open Society Justice Initiative, martie 2009.

( 47 ) În acest sens, a se vedea în special Model Policy for Access to Court Records in Canada elaborată în septembrie 2005 de Judges Technology Advisory Committee of the Canadian Judicial Council, precum și Policy for Access to Supreme Court of Canada Records din 17 martie 2015 (disponibilă online la adresa http://www.scc‑csc.ca/case‑dossier/rec‑doc/pol‑eng.aspx).

( 48 ) Articolul 33 alineatul (2) din Regulamentul Curții Europene a Drepturilor Omului.

( 49 ) Articolul 14 alineatul (5) din Regulamentul de procedură al Curții AELS.

( 50 ) Articolul 53 din Regulamentul Curții Internaționale de Justiție.

( 51 ) Articolul 67 din Regulamentul Tribunalului Internațional pentru Dreptul Mării.

( 52 ) JO 2015, L 105, p. 1.

( 53 ) Articolul 22 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului Funcției Publice (JO 2014, L 206, p. 1).

( 54 ) O persoană sceptică ar putea remarca faptul că deschiderea obișnuia să fie un lucru respectat (faptul că era prezentă în toate domeniile). Însă, ulterior, se pare că ceva s‑a schimbat (cu siguranță în ceea ce privește percepția publicului față de instanțe).

( 55 ) Lăsând la o parte în această secțiune accesul la documentele Curții referitoare la activitățile sale administrative, prevăzut de Decizia Curții de Justiție a Uniunii Europene din 11 decembrie 2012 privind accesul publicului la documentele deținute de Curtea de Justiție a Uniunii Europene în exercitarea funcțiilor sale administrative (JO 2013, C 38, p. 2).

( 56 ) A se vedea Decizia Curții de Justiție a Uniunii Europene din 10 iunie 2014 privind depunerea arhivelor istorice ale Curții de Justiție a Uniunii Europene la Arhivele istorice ale Uniunii Europene (Institutul Universitar European) (JO 2015, C 406, p. 2).

( 57 ) În pofida lipsei de la acel moment a unei dispoziții a tratatului care să o oblige să permită accesul la documentele sale administrative, BCE a prevăzut deja un astfel de acces în Decizia BCE/1998/12 din 3 noiembrie 1998 privind accesul public la documentele și la arhivele Băncii Centrale Europene (JO 1999, L 110, p. 30).

( 58 ) Decizia Băncii Centrale Europene din 4 martie 2004 privind accesul public la documentele Băncii Centrale Europene (JO L 80, p. 2).

( 59 ) Spre deosebire de documentele administrative ale Curții.

( 60 ) Cu excepția cazului în care unele dintre ele nu ar putea fi făcute accesibile în temeiul sistemului de arhive istorice (a se vedea mai sus, nota de subsol 56).

( 61 ) Urmând astfel exemplul (puțin modificat) al Regulamentului de procedură al Tribunalului și al Tribunalului Funcției Publice, în prezent desființat (a se vedea mai sus, punctul 112 din prezentele concluzii).

( 62 ) A se vedea, printr‑o analogie mai generală, cauzele referitoare la protecția judiciară efectivă, Hotărârea din 15 septembrie 2016, Star Storage și alții (C‑439/14 și C‑488/14, EU:C:2016:688, punctul 44), și Hotărârea din 22 decembrie 2010, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, punctul 28).

( 63 ) În plus, anumite jurisdicții naționale, în special jurisdicțiile de rang superior, merg chiar mai departe și „afișează din oficiu”, pe propriile pagini de internet, aspecte legate de cererile de decizie preliminară pe care le‑au depus la Curte: acestea publică în mod obișnuit cererea lor inițială de decizie preliminară, răspunsul Curții și propria decizie națională finală.

( 64 ) A se vedea Hotărârea din 5 octombrie 2000, Germania/Parlamentul și Co