ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE

(Camera a doua)

28 octombrie 2010





Cauza F-31/09





Isabelle Noël

împotriva

Consiliului Uniunii Europene

„Funcție publică — Funcționari — Încadrare în grad — Agenți locali numiți funcționari — Articolul 10 din anexa XIII la statut — Articolul 3 din anexa la RAA”

Obiectul: Acțiune introdusă în temeiul articolelor 236 CE și 152 EA, prin care doamna Noël solicită anularea deciziei autorității împuternicite să facă numiri din 13 noiembrie 2006 prin care este numită funcționar stagiar cu gradul AST 1 treapta 1, în măsura în care această decizie o afectează în cariera AST 1-AST 7

Decizia: Respinge acțiunea. Obligă reclamanta să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele ale Consiliului.





Sumarul hotărârii





Funcționari — Recrutare — Încadrare în grad — Agent local numit funcționar în urma unui concurs intern

[Statutul funcționarilor, art. 31; anexa XIII, art. 10; Regimul aplicabil celorlalți agenți, anexa, art. 1 alin. (1) și (3)]





Principiul egalității de tratament nu este încălcat atât timp cât diferențele de tratament dintre diferitele categorii de funcționari sunt justificate în temeiul unui criteriu obiectiv și rezonabil, iar aceste diferențe sunt proporționale cu scopul urmărit prin diferențierea respectivă, acest principiu fiind aplicabil, prin analogie, în cazul în care situațiile diferite sunt tratate în același mod.

Reforma statutului urmărea, între altele, drept obiectiv fuzionarea fostelor categorii B, C și D într-o singură grupă de funcții AST. În scopul de a ține seama de diferențele existente la nivelul recrutării acestor categorii, s-a prevăzut limitarea carierei funcționarilor din vechile categorii C și D la anumite grade, respectiv AST 1-7 și AST 1-5, funcționarii respectivi având totuși posibilitatea de a participa la un exercițiu de atestare în vederea promovării la grade superioare. În lumina acestor preocupări, faptul că administrația asimilează agenții locali, numiți funcționari în urma unui concurs intern, în temeiul articolului 3 din anexa la Regimul aplicabil celorlalți agenți, cu funcționarii din fosta categorie C sau cu cei din fosta categorie D, în funcție de atribuțiile exercitate, pentru a determina cariera în care sunt încadrați, se justifică pe baza unui criteriu obiectiv și rezonabil, respectiv evitarea ca agenții locali care exercită aceleași funcții precum funcționarii din fostele categorii C sau D să nu fie mai bine tratați decât aceștia din urmă. În plus, acest tratament identic al agenților locali deveniți funcționari și al funcționarilor din fostele categorii C sau D respectă cerința proporționalității, întrucât revine administrației sarcina de a determina, în vederea aplicării articolului 10 din anexa XIII la statut, categoria din vechea organizare cu care trebuie să se echivaleze fiecare agent local, în funcție de atribuțiile pe care le exercită.

(a se vedea punctul 21)

Trimitere la:

Tribunalul Funcției Publice: 19 iunie 2007, Davis și alții/Consiliul, F-54/06, RepFP, p. I-A-1-165 și II-A-1-911, punctul 64 și jurisprudența citată
RO
Repertor iuljur isprudenței
ECLI:EU:F:2011 :188 1HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PU BLICE
(Camera a t reia)
29 noiembrie 2011
Cauza F-119/10
Roberto Di Tullio
împotriva
Comisiei Europene
„Funcție publică — Agenți temp orari — Concediu pe ntru satisfacerea serviciului național — 
Articolul 18 di n Regimul aplicabil celorlalți agenți — Militar profesionist — Efectuarea unei perioade la 
un comandament teritorial — Refuz”
Obiectul:Acțiune introdusă în temeiul articolului 270 T FUE, aplicabil Tratatului CECO în temeiul 
articolului 106 a, prin care domnul Di Tullio solicită în principal anularea deciziei prin 
care Comisia a r efuzat plasarea sa în concediu pe ntru satisfacerea serviciului național
Decizia: Respinge acțiunea reclamantului. Reclamantul suportă toate cheltuielile de judecată.
Sumarul hotărârii
Funcționari — Agenți temporari — Concediu p entru s atisfacerea se rviciului n ațional — 
Serviciu m ilitar — Noțiune
(Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 18 p rimul paragraf)
Potrivit articolului 18 p rimul paragraf prima teză din Regimul aplicabil celorlalți agenți, beneficiază de 
concediu pe ntru satisfacerea serviciului național agentul temp orar î ncorporat pe ntru efectuarea 
serviciului militar obligatoriu, convocat să efectueze serviciul alternativ, obligat să efectueze o pe rioadă 
de instrucție militară sau reîncorporat.
Situația me nționată la articolul 18 p rimul paragraf din respectivul regim privește în mod ev ident doar 
situația în care un agent temp orar e ste obligat, în temeiul legislației naționale privind serviciul militar, 
să efectueze în statul mem bru al cărui resortisant este o pe rioadă limitată de instrucție militară, de 
exemp lu ca ofițer în rezervă. În schimb, aceste dispoziții nu pot viza situația în care un funcționar 
național este obligat, la finalul unei pe rioade de detașare în instituțiile europene în temeiul unui 
contract de agent temp orar, la reintegrare în structura ad ministrativă pe ntru satisfacerea unor obligații 
legate de derularea carierei sale, în condițiile în care acest funcționar ar a parține unui organism ai c ărui 
mem bri sunt supuși normelor și disciplinei militare.
Pe de altă parte, un agent temp orar n u poate fi considerat „reîncorporat” în sensul articolului 18 
primul paragraf din Regimul aplicabil celorlalți agenți decât în ipoteza în care una sau mai m ulte clase 
de vârstă sunt reîncorporate, de exemp lu, din cauza unei amenințări legate de un conflict armat.
2 ECLI:EU:F:2011 :188SUMAR–CAUZAF-119/10
DITULLIO/COMISIA
(a se vedea punctele 35 , 38 ș i 40)
Sub rezerva respectării articolului 27 primul paragraf și a articolului 29 alineatul (1) din statut, care urmăresc să asigure recrutarea unor funcționari care au calitățile cele mai înalte, autoritatea împuternicită să facă numiri dispune de o largă putere de apreciere pentru a determina criteriile de capacitate impuse de posturile care trebuie ocupate și pentru a determina, în funcție de aceste criterii și, mai general, în interesul serviciului, condițiile și modalitățile de organizare a unui concurs. Alegerea pe care o permite această largă putere de apreciere trebuie să fie efectuată întotdeauna în funcție de cerințele legate de posturile care trebuie ocupate și, mai general, de interesul serviciului.

Rezultă din articolul 7 alineatul (1) coroborat cu articolul 62 primul paragraf din statut, în temeiul căruia funcționarul are dreptul la remunerația aferentă gradului și treptei sale, că, după stabilirea gradului și, prin urmare, a nivelului salarial al funcționarului, acestuia nu i se poate atribui un post care nu corespunde acestui grad. Altfel spus, gradul și, în consecință, remunerația la care are dreptul funcționarul determină atribuțiile care îi pot fi conferite. Totuși, o împrejurare precum cea în care se află un funcționar care, la puțin timp după recrutare, ar fi primit funcții de conducere care nu corespund celor ce trebuie încredințate în mod normal unui funcționar de gradul său și în care, ca urmare, remunerația percepută nu ar fi conformă cu nivelul prestațiilor sale nu ar fi relevantă decât împotriva deciziei prin care acest funcționar a fost numit în funcție ulterior recrutării sale. În schimb, această împrejurare nu are nicio incidență asupra legalității deciziei care a avut ca obiect și ca efect numai încadrarea în grad și în treaptă a funcționarului atunci când acesta a fost recrutat.

(a se vedea punctele 64 și 66)

Tribunalul Funcției Publice: 30 septembrie 2010, Schulze/Comisia, F‑36/05, punctele 80 și 82
86

Tribunalul constată de la bun început că decizia în litigiu se întemeiază pe raportul final de anchetă, care are următorul cuprins: „[Doamna C] avea favoriți și nu era capabilă să ascundă o anumită preferință. [Unele] mărturii au confirmat că [doamna C] avea tendința să împartă colegii în cei pe care îi plăcea și cei pe care nu îi plăcea. […] S‑ar părea că [doamna C] nu are intenția răuvoitoare de a leza, că are acest stil «de școală veche», în care superiorii ierarhici aveau o atitudine aproape paternă față de angajații lor, și că nu își dă seama că destinatarii remarcilor sale pot fi răniți. Reiese de asemenea din anchetă că atitudinea [doamnei C] nu vizează un anumit coleg, ci o întreagă categorie de colegi pe care aceasta îi clasifica printre cei «răi» și din care [reclamanta] făcea parte, dar ea nu era singura. Mai mulți martori au declarat că aceeași persoană se poate afla într‑o zi printre cei «buni», iar în ziua [următoare] printre cei «răi», în funcție de dispoziția [doamnei C] sau de alte împrejurări.”
28

Or, este necesar să se considere că, atunci când legiuitorul și autoritatea administrativă utilizează într‑un text cu aplicabilitate generală doi termeni distincți, cerințele de coerență și securitate juridică se opun ca aceștia să aibă același conținut. Acest lucru este valabil a fortiori atunci când acești termeni au sensuri diferite în limbajul curent. Exact aceasta este situația adjectivelor „corespunzător” și „echivalent”. În sensul său uzual, adjectivul „corespunzător” înseamnă „adaptat unei anumite utilizări”, fapt confirmat de a doua teză a articolului 1 alineatul (3) litera (c) punctul (ii) din anexa I la DGA 2011. Dimpotrivă, adjectivul „echivalent” înseamnă „de aceeași valoare” și are, prin urmare, un sens mai restrâns.
43

În special, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a precizat că restrângerile privind dreptul la un proces referitoare la condițiile de admisibilitate a unei acțiuni nu pot restrânge accesul pe care îl are un justițiabil în așa fel sau într‑o asemenea măsură încât să se aducă atingere înseși esenței dreptului său la un proces. Astfel de limitări se conciliază cu articolul 6 alineatul (1) din CEDO numai dacă au în vedere un scop legitim și dacă există un raport rezonabil de proporționalitate între mijloacele utilizate și scopul urmărit (a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Liakopoulou împotriva Greciei din 24 mai 2006, cererea nr. 20627/04, nepublicată în Recueil des arrêts et décisions, § 17, Hotărârea Kemp și alții împotriva Luxemburgului din 24 aprilie 2008, cererea nr. 17140/05, nepublicată în Recueil des arrêts et décisions, § 47, și Hotărârea Viard împotriva Franței din 9 ianuarie 2014, cererea nr. 71658/10, § 29). Astfel, se aduce atingere dreptului de acces la o instanță atunci când reglementarea sa încetează să servească scopurile de securitate juridică și de bună administrare a justiției și constituie un fel de obstacol care împiedică justițiabilul să obțină soluționarea pe fond a litigiului de către instanța competentă (a se vedea Luarea de poziție a avocatului general Mengozzi prezentată în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Réexamen Arango Jaramillo și alții/BEI, citată anterior, punctele 58-60, și Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea L’Erablière împotriva Belgiei din 24 februarie 2009, nepublicată încă în Recueil des arrêts et décisions, cererea nr. 49230/07, § 35).
125

În ceea ce privește prejudiciul moral, acesta consideră că simpla anulare a deciziei în litigiu nu ar fi suficientă pentru a‑l despăgubi și solicită obligarea Consiliului la plata sumei de 25000 de euro calculate ex aequo et bono, sub rezerva majorării sau a diminuării în cursul procedurii.
Faptul de a considera că o reclamație depusă de un agent temporar ar rămâne fără obiect din cauza deciziei autorității abilitate să încheie contractele de muncă de a înlocui prima sa decizie cu o a doua, care are, în ceea ce privește rezilierea contractului de agent temporar, același conținut ar echivala cu recunoașterea unei competențe a administrației de a obliga agentul vizat să depună un număr de reclamații egal cu numărul de decizii adoptate de administrație pentru a îndrepta anumite neregularități, în timp ce obiectul și cauza actului care lezează în discuție rămân exact aceleași.

În conformitate cu articolul 41 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, orice persoană are dreptul de a fi ascultată înainte de luarea unei măsuri individuale care ar putea să îi aducă atingere. Pentru ca o încălcare a dreptului de a fi ascultat să poată determina anularea unei decizii de concediere, este necesar să se examineze dacă, în lipsa acestei neregularități, procedura ar fi condus la un rezultat diferit. Din moment ce instituția are dreptul să aleagă între rezilierea contractului agentului temporar și pensionarea sa, aceasta are cu atât mai mult motive să îl asculte înainte de a‑i impune una dintre cele două soluții. Astfel, argumentul instituției potrivit căruia agentul temporar a fost în măsură să își exprime punctul de vedere cu ocazia unei întrevederi ulterioare deciziei de concediere ar echivala cu lipsirea de conținut a dreptului fundamental de a fi ascultat, și anume posibilitatea acordată agentului temporar de a‑și exprima punctul de vedere privind o măsură care îi aduce atingere și obligația instituției de a lua cunoștință de acesta înainte de a lua o decizie, garantând astfel că decizia care urmează să fie adoptată nu este viciată de erori materiale și constituie rezultatul unei evaluări comparative corespunzătoare a interesului serviciului și a interesului persoanei în cauză.

(a se vedea punctele 33 și 38-41)

Trimitere la:

Tribunalul Funcției Publice: 11 iulie 2013, Tzirani/Comisia, F‑46/11, punctul 136; 12 decembrie 2013, CH/Parlamentul European, F‑129/12, punctele 33 și 38
Obligația de motivare prevăzută la articolul 25 al doilea paragraf din statut are ca scop, pe de o parte, să furnizeze persoanei interesate o indicație suficientă pentru a aprecia temeinicia actului care o lezează și oportunitatea introducerii unei acțiuni în fața Tribunalului și, pe de altă arte, să permită acestuia din urmă să își exercite controlul privind legalitatea actului. În plus, Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene prevede, la articolul 41 alineatul (2) litera (c), că dreptul fundamental la bună administrare include printre altele „obligația administrației de a‑și motiva deciziile”.

Cu toate acestea, o asemenea obligație de motivare trebuie conciliată, în cadrul unei proceduri de recrutare în vederea ocupării unui post vacant, cu respectarea secretului care guvernează lucrările comitetului de selecție, care se opune atât divulgării atitudinilor avute de membrii individuali ai comitetului de selecție, cât și dezvăluirii tuturor elementelor care privesc aprecierile caracterului personal sau comparativ al candidaților.

În materie de concursuri, ținând cont de secretul care trebuie să guverneze lucrările comisiei de evaluare, comunicarea notelor obținute la diferitele probe constituie, în principiu, o motivare suficientă a deciziei comisiei de evaluare. Aceste principii se aplică prin analogie unei proceduri de selecție pentru un post de agent temporar.

(a se vedea punctele 47-49)

Tribunalul Funcției Publice: Hotărârea Trentea/FRA, F‑112/10, EU:F:2012:179, punctele 89 și 90, și Hotărârea De Mendoza Asensi/Comisia, F‑127/11, EU:F:2014:14, punctul 94 și jurisprudența citată
27

Astfel, deși în speță nu s‑a stabilit că decizia atacată a fost adoptată în urma unei proceduri îndreptate împotriva reclamantului, totuși este cert că această decizie afectează în mod defavorabil situația acestuia din urmă, în măsura în care are ca rezultat lipsirea acestuia de posibilitatea de a‑și continua raportul de muncă cu Frontex. Or, dreptul la apărare, astfel cum este consacrat în prezent de articolul 41 din cartă, articol care, potrivit instanței Uniunii, este de aplicabilitate generală (Hotărârea L/Parlamentul, T‑317/10 P, EU:T:2013:413, punctul 81), include, chiar dacă este mai extins, dreptul procedural prevăzut la alineatul (2) litera (a) al articolului menționat, al oricărei persoane de a fi ascultată înainte de luarea oricărei măsuri individuale care ar putea să îi aducă atingere (a se vedea în acest sens Hotărârea Franța/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punctul 65, Hotărârea M., C‑277/11, EU:C:2012:744, punctele 81-83, și Hotărârea Comisia/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P et C‑595/10 P, EU:C:2013:518, punctele 98 și 99). În consecință, în temeiul articolului 41 alineatul (2) litera (a) din cartă, revenea Frontex să permită reclamantului să își prezinte în mod util observațiile înainte de adoptarea deciziei atacate. Or, Frontex nu contestă în niciun fel faptul că nu a permis reclamantului să își prezinte punctul de vedere înainte de adoptarea acesteia.
50

În orice caz, de la intrarea sa în vigoare la 1 decembrie 2009, ca act care are, în temeiul articolului 6 TUE, aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor, Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene consacră în mod expres, la articolul 41, dreptul fundamental al oricărei persoane „de a fi ascultată înainte de luarea oricărei măsuri individuale care ar putea să îi aducă atingere”. Or, în temeiul articolului 51 din cartă, articolul 41 menționat se adresează direct instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, care sunt astfel obligate să îl aplice și să îl respecte, în limitele indicate la articolul 52 din cartă.
83

Tribunalul consideră totuși că această excepție de inadmisibilitate trebuie respinsă de la bun început. Astfel, potrivit jurisprudenței constante, este adevărat că, în acțiunile funcționarilor, concluziile prezentate în fața instanței Uniunii pot conține numai capete de cerere cu privire la contestații care se întemeiază pe aceeași cauză ca și cea pe care se întemeiază capetele de cerere invocate în reclamație. Totuși, aceste capete de cerere pot fi dezvoltate în fața instanței Uniunii prin prezentarea unor motive și argumente care nu figurează în mod necesar în reclamație, dar care se află în strânsă legătură cu aceasta. În plus, pe de o parte, întrucât procedura precontencioasă are un caracter neoficial, iar părțile interesate acționează în general în această etapă fără asistența unui avocat, administrația nu trebuie să analizeze reclamațiile în mod restrictiv, ci, dimpotrivă, trebuie să le examineze într‑un spirit de deschidere. Pe de altă parte, articolul 91 din statut nu are drept obiect să condiționeze, în mod riguros și definitiv, eventuala etapă contencioasă, în cazul în care acțiunea contencioasă nu modifică nici cauza și nici obiectul reclamației (Hotărârea Comisia/Moschonaki, EU:T:2013:557, punctele 73 și 76).
În consecință, autoritatea împuternicită să facă numiri nu are dreptul să se pronunțe definitiv cu privire la situația funcționarului vizat, din punct de vedere disciplinar, atât timp cât decizia definitivă a instanței penale sesizate nu a fost pronunțată. În caz contrar, în timp ce instanța penală nu s-ar fi pronunțat încă asupra materialității faptelor, acestea ar fi totuși deja considerate ca stabilite de autoritatea administrativă, punând astfel agentul vizat într-o situație mai dificilă decât cea în care s-ar fi putut afla în lipsa unei asemenea decizii a autorității administrative.

Articolul 25 din anexa IX la statut are o dublă rațiune de a exista. Pe de o parte, acest articol vine în întâmpinarea preocupării de a nu afecta poziția funcționarului în cauză în cadrul urmăririi penale care ar fi începută împotriva sa cu privire la faptele care fac totodată obiectul unei proceduri disciplinare în cadrul instituției sale. Pe de altă parte, suspendarea procedurii disciplinare în așteptarea încheierii procedurii penale permite luarea în considerare, în cadrul acestei proceduri disciplinare, a constatărilor de fapt efectuate de instanța penală atunci când decizia sa a rămas definitivă. Astfel, articolul 25 din anexa IX la statut consacră principiul potrivit căruia „penalul ține în loc procedura disciplinară”, ceea ce se justifică în special prin faptul că instanțele penale naționale dispun de atribuții de investigație mai importante decât autoritatea împuternicită să facă numiri. Prin urmare, în cazul în care aceleași fapte ar putea constitui o faptă penală și o încălcare a obligațiilor statutare ale funcționarilor, administrația este ținută de constatările de fapt efectuate de instanța penală în cadrul procedurii penale. După ce aceasta din urmă constată existența faptelor din speță, administrația poate proceda la calificarea lor juridică în raport cu noțiunea de abatere disciplinară, verificând în special dacă ele constituie neîndepliniri ale obligațiilor statutare.

În materie disciplinară, chiar dacă, la prima vedere, pare regretabil că existența urmăririi penale declanșate cu mai mulți ani în urmă de instanța națională cu privire la aceleași fapte precum cele care făceau obiectul unei proceduri disciplinare împotriva unui funcționar împiedică autoritatea împuternicită să facă numiri să soluționeze definitiv, în temeiul articolului 25 din anexa IX la statut, situația administrativă a funcționarului vizat, autoritatea menționată trebuie în plus să demonstreze că procedura penală națională în curs se prelungește în mod disproporționat în raport cu complexitatea cauzei sau în raport cu durata procedurilor similare sub aspectul dificultății. În orice caz, funcționarul vizat are interesul ca această procedură disciplinară să țină cont de o eventuală decizie definitivă a instanței penale care nu ar reține nicio acuzație împotriva sa.

(a se vedea punctul 66)

Tribunalul Funcției Publice: Hotărârea din 18 martie 2015, DK/SEAE, EU:F:2015:12, punctul 74
În ceea ce privește majorările suplimentare de salariu acordate membrilor personalului Băncii Centrale Europene a căror performanță a fost considerată excelentă pe parcursul a doi din cei trei ani anteriori deciziei de acordare a unei astfel de majorări, în măsura în care articolul 2 alineatul (3) din Circulara administrativă nr. 1/2011 privind respectivele majorări plasează un reprezentant al personalului într‑o situație discriminatorie pentru că acesta se află în imposibilitatea absolută de a demonstra un al doilea an de performanță excelentă din cauza activității sale cu normă întreagă în calitate de reprezentat al personalului pe parcursul celor trei ani în discuție, această dispoziție este nelegală. În această privință, nu se poate susține în mod valabil că exercitarea de către persoana interesată a dreptului său la dispensă din timpul de muncă pentru a‑și exercita funcțiile în cadrul comitetului pentru personal ar fi rezultatul unei opțiuni personale. Astfel, această opțiune de a solicita dispense din timpul de muncă pentru a exercita un mandat de reprezentare a personalului este un drept fundamental, după cum rezultă din articolele 27 și 28 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

În plus, exercitarea dreptului fundamental la egalitate de tratament care este consacrat la articolele 20 și 21 din cartă nu poate fi restrânsă printr‑o reglementare care plasează reprezentanții personalului într‑o situație defavorabilă și discriminatorie în raport cu ceilalți membri ai personalului, în condițiile în care aceste limitări nu sunt nici necesare și nici nu răspund unui obiectiv de interes general ori necesității de a proteja drepturile sau libertățile altor persoane.

Or, întrucât situația unui reprezentant al personalului și cea a unui membru al personalului sunt diferite în fapt, ele nu pot fi tratate în același mod și li se pot aplica numai condiții de eligibilitate pentru majorarea suplimentară de salariu care țin seama de diferențele de statut dintre membrii personalului și reprezentanții personalului, permițând acestora din urmă, la fel ca oricărui alt membru al personalului, să demonstreze un al doilea an de performanță excelentă dintr‑o perioadă de trei ani, chiar dacă au ales să exercite funcții în cadrul comitetului de personal cu normă întreagă și pentru mai mult de un an.

(a se vedea punctele 51-64 și 60)

Curte: Hotărârea din 14 septembrie 2010, Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punctele 54 și 55 și jurisprudența citată

Tribunalul Funcției Publice: Hotărârea din 2 decembrie 2014, Migliore/Comisia, F‑110/13, EU:F:2014:257, punctul 40