ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Ulterior primirii observațiilor din partea autorităților spaniole și a altor părți interesate, Comisia a adoptat, la 19 iunie 2013, Decizia 2014/489/UE privind ajutorul de stat SA.28599 [(C 23/2010) (ex NN 36/2010, ex CP 163/2009)], acordat de Regatul Spaniei pentru extinderea televiziunii digitale terestre în zone îndepărtate și mai puțin urbanizate (cu excepția Castiliei‑La Mancha) (JO L 217, p. 52, denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei dispozitiv prevede următoarele: „Articolul 1 Ajutorul de stat acordat operatorilor platformei de televiziune terestră pentru implementarea, întreținerea și exploatarea rețelei de televiziune digitală terestră în zona II, pus în aplicare în mod ilegal de către [Regatul Spaniei], cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) din TFUE, este incompatibil cu piața internă, cu excepția ajutorului care a fost acordat în conformitate cu criteriul neutralității tehnologice. Articolul 2 Ajutorul individual acordat în cadrul schemei menționate la articolul 1 nu constituie ajutor dacă, la momentul acordării, acesta îndeplinește condițiile prevăzute în regulamentul adoptat în temeiul articolului 2 din Regulamentul (CE) nr. 994/98 al Consiliului, aplicabil la momentul acordării ajutorului. Articolul 3 (1) [Regatul Spaniei] recuperează ajutorul incompatibil acordat în cadrul schemei menționate la articolul 1 de la operatorii de televiziune digitală, indiferent dacă aceștia au primit ajutorul în mod direct sau indirect. (2) Sumele care urmează să fie recuperate sunt purtătoare de dobândă de la data la care au fost puse la dispoziția beneficiarilor până la data recuperării acestora. (3) Dobânda se calculează pe o bază compusă, în conformitate cu capitolul V din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 al Comisiei. (4) [Regatul Spaniei] anulează toate plățile restante din ajutorul acordat în cadrul schemei menționate la articolul 1, cu efect de la data notificării prezentei decizii. Articolul 4 (1) Recuperarea ajutorului acordat în cadrul schemei menționate la articolul 1 este imediată și efectivă. (2) [Regatul Spaniei] se asigură că prezenta decizie este pusă în aplicare în termen de patru luni de la data notificării acesteia. (3) În termen de două luni de la notificarea prezentei decizii, Spania transmite Comisiei următoarele informații: (a) lista beneficiarilor care au primit ajutor în cadrul schemei menționate la articolul 1 și valoarea totală a ajutorului primit de fiecare dintre aceștia în cadrul schemei în cauză, defalcat în categoriile indicate în secțiunea 6.2 de mai sus; (b) valoarea totală (suma principală și dobânzile de recuperare) care urmează a fi recuperată de la fiecare beneficiar; […] Articolul 5 Prezenta decizie se adresează Regatului Spaniei.”
92

Rezultă că declararea acestor cheltuieli de către reclamantă în vederea rambursării lor de către Comisie nu era fiabilă și că reclamanta nu și‑a îndeplinit obligațiile contractuale de a nu declara decât cheltuieli eligibile. Aceste neîndepliniri ale obligațiilor constituie nereguli în sensul articolului II.1 alineatul (10) din anexa II la contractul ARTreat. Astfel, ele au sau ar putea avea ca efect producerea unui prejudiciu bugetului general al Uniunii. Ele justifică, în temeiul articolului II.38 alineatul (1) litera (c) din anexa II la contractul ARTreat, rezilierea contractului menționat fără ca această reziliere să poată fi considerată că este disproporționată sau că constituie un abuz de drept. Legalitatea cauzelor de reziliere prevăzute la articolul II.38 alineatul (1) litera (c) din anexa II la contractul ARTreat nu este repusă în discuție de reclamantă. În plus, neregulile constatate de audit sunt suficient de grave, astfel încât rezilierea contractului ARTreat nu constituie o exercitare a dreptului la reziliere unilaterală care depășește vădit limitele exercitării normale a acestui drept de către o persoană prudentă și diligentă. [omissis]
72

Pentru a examina, într‑o cauză, caracterul serios al utilizării unei mărci comunitare este necesar să se efectueze o apreciere globală, ținând seama de toți factorii pertinenți din speță. Această apreciere implică o anumită interdependență între factorii luați în considerare. Astfel, un volum redus de produse comercializate sub marca respectivă poate fi compensat de o intensitate mare sau de o constanță mare în timp a utilizării acestei mărci și invers. În plus, cifra de afaceri realizată, precum și cantitatea de vânzări de produse sub marca contestată nu pot fi apreciate în absolut, ci doar în raport cu alți factori pertinenți precum volumul activității comerciale, capacitățile de producție sau de comercializare ori gradul de diversificare al întreprinderii care exploatează marca, precum și caracteristicile produselor sau serviciilor pe piața respectivă. Pentru aceste motive, Curtea a precizat că nu este necesar ca utilizarea mărcii contestate să fie întotdeauna importantă din punct de vedere cantitativ pentru a fi calificată drept serioasă. Prin urmare, chiar o utilizare minimă poate fi suficientă pentru a fi calificată drept serioasă, cu condiția să fie considerată justificată, în sectorul economic vizat, pentru menținerea sau pentru crearea cotelor de piață pentru produsele sau serviciile protejate de marcă (a se vedea Hotărârea MAD, punctul 66 de mai sus, EU:T:2012:263, punctul 22 și jurisprudența citată).
4

În plus, caietul de sarcini prevedea 27 de obligații suplimentare a căror executare trebuia să intervină pe baza cererii anuale a Comisiei, și anume între minimum trei obligații suplimentare până la maximum zece obligații pe an, ținând seama de faptul că cel puțin obligațiile suplimentare nr. 24, nr. 26 și nr. 27 ar fi necesare în primul an. Obligațiile suplimentare includeau organizarea de grupuri de reflecție, mai precis de grupuri de experți care studiază și dezbat probleme privind în special planul european de inovare (obligațiile suplimentare nr. 1-nr. 6), organizarea de ateliere suplimentare (obligațiile suplimentare nr. 7-nr. 9), organizare de zile „pe teren” (obligațiile suplimentare nr. 10-nr. 13), organizarea de seminarii suplimentare (obligațiile suplimentare nr. 14-nr. 17), evaluarea muncii grupurilor operaționale (obligațiile suplimentare nr. 18-nr. 20), organizarea de conferințe (obligația suplimentară nr. 21), organizarea transportului și a cazării participanților la grupurile de reflecție, la ateliere și la seminarii (obligația suplimentară nr. 22), îndeplinirea unor obligații în statele membre (obligația suplimentară nr. 23), întocmirea unei liste de experți (obligația suplimentară nr. 24), închiderea punctului de informare (obligația suplimentară nr. 25), crearea punctului de informare (obligația suplimentară nr. 26) și inventarierea tuturor proiectelor pertinente, în scopul constituirii unei baze de date (obligația suplimentară nr. 27).
31

Astfel precum subliniază reclamanta în mod întemeiat, un act are aplicabilitate generală dacă se aplică unor situații determinate în mod obiectiv și dacă produce efecte juridice în privința unor categorii de persoane avute în vedere în mod general și abstract [Ordonanța din 8 aprilie 2008, Saint‑Gobain Glass Deutschland/Comisia, C‑503/07 P, Rep., EU:C:2008:207, punctul 71, și Hotărârea Microban International și Microban (Europe)/Comisia, punctul 30 de mai sus, EU:T:2011:623, punctul 23]. În speță, trebuie să se sublinieze că regulamentul atacat are o aplicabilitate generală, întrucât are drept obiect să stabilească valoarea restituirilor la export care se aplică unei categorii de operatori avuți în vedere în mod general și abstract, și anume tuturor operatorilor care exportă produsele în cauză către țările vizate de regulamentul menționat.
149

Flexibilitatea formulării alese militează împotriva caracterului limitativ al enumerării. Această flexibilitate este de altfel confirmată de alte versiuni lingvistice ale dispoziției în cauză. Astfel, versiunea în limba engleză, „One or more of the following aspects shall be taken into account when refunds for a certain product are being fixed”, și versiunea în limba germană, „Die Ausfuhrerstattungen werden je nach Erzeugnis unter Berücksichtigung eines oder mehrerer der folgenden Faktoren festgesetzt”, confirmă că Comisia este numai obligată să țină cont de unul sau de mai multe dintre elementele enumerate, ceea ce nu înseamnă că aceasta trebuie să se întemeieze exclusiv pe astfel de factori.
3

La data de 17 iulie 2013, Comisia a adoptat Decizia 2014/200/UE privind schema de ajutoare SA.21233 C/11 (ex NN/11, ex CP 137/06) pusă în aplicare de Spania – Regim fiscal aplicabil anumitor acorduri de leasing financiar, cunoscut și sub denumirea de sistem fiscal spaniol în materie de leasing (JO 2014, L 114, p. 1, denumită în continuare „decizia atacată”). Prin această decizie, Comisia a considerat că anumite măsuri fiscale care compuneau STL „constitui[au] ajutor de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, pus în aplicare în mod nelegal de Regatul Spaniei de la 1 ianuarie 2002 cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE (articolul 1 din decizia atacată). Aceste măsuri au fost considerate ca fiind în parte incompatibile cu piața internă (articolul 2 din decizia atacată). Recuperarea a fost dispusă, în anumite condiții, doar de la investitorii care au beneficiat de avantajele în cauză, fără posibilitatea ca aceștia să transfere altor persoane sarcina recuperării [articolul 4 alineatul (1) din decizia atacată].
33

Această obligație permite Comisiei să fie informată despre condițiile de admisibilitate decise de statele membre. Ea este, de asemenea, menită să asigure că operatorii în cauză cunosc, înainte de începerea anului de cerere, condițiile care le vor permite să acceseze plata suplimentară prevăzută de articolul 69 din Regulamentul nr. 1782/2003. Este necesar să se amintească, în această privință, că plata suplimentară menționată urmărește printre altele să îi stimuleze pe agricultori să respecte cerințele privind ameliorarea calității produselor și protecția mediului, ca recompensă pentru mai buna lor adaptare la noile cerințe ale PAC. Această funcție de stimulare pe care o are plata suplimentară nu poate fi efectivă decât dacă condițiile de admisibilitate pentru un an de cerere sunt cunoscute de agricultorii în cauză înainte de începerea anului respectiv și dacă nu sunt modificate a posteriori. Or, în speță, niciun element nu permite să se considere că agricultorii în cauză din sectorul cărnii de oaie și de capră au avut cunoștință, la timp, despre condițiile de admisibilitate pentru anii de cerere 2006 și 2007, astfel cum a arătat organismul de conciliere la punctul 6.3 din raportul său. În plus, în ceea ce privește sectorul cărnii de vită și mânzat, condițiile de admisibilitate au fost modificate după sfârșitul anului de cerere 2006.
33

În speță, mărcile în conflict diferă pe plan vizual, însă prezintă un anumit grad de similitudine pe plan fonetic și conceptual care decurge din părțile lor inițiale, și anume elementele „mac” și „mc”. Aceste similitudini, fonetică și conceptuală, dintre mărcile în conflict nu pot fi neglijate total pentru motivul invocat de reclamantă că modul de comercializare a produselor vizate de marca în cauză s‑ar întemeia pe o selecție mai întâi vizuală. Desigur, din jurisprudență rezultă că, atunci când produsele desemnate de o marcă sunt produse de consum curent, vândute în mod normal în magazine cu autoservire, de obicei publicul relevant percepe la cumpărare marca în cauză în mod vizual, astfel încât aspectul vizual prezintă o importanță mai mare în aprecierea globală a similitudinii dintre această marcă și o altă marcă, cu care este în conflict [a se vedea în acest sens și prin analogie, în ceea ce privește aprecierea existenței unui risc de confuzie, Hotărârea din 23 mai 2007, Henkel/OAPI – SERCA (COR), T‑342/05, nepublicată, EU:T:2007:152, punctul 53 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 13 decembrie 2007, Cabrera Sánchez/OAPI – Industrias Cárnicas Valle (el charcutero artesano), T‑242/06, nepublicată, EU:T:2007:391, punctul 80 și jurisprudența citată]. Cu toate acestea, chiar dacă, într‑un asemenea caz, similitudinea fonetică are o importanță redusă (Hotărârea din 13 decembrie 2007, el charcutero artesano, T‑242/06, nepublicată, EU:T:2007:391, punctul 81), deoarece în mod obișnuit marca nu va trebui să fie pronunțată de consumatorul produselor vizate, ea nu devine însă neglijabilă, ba chiar își păstrează întreaga importanță, întrucât nu este exclus ca în anumite cazuri o comunicare orală privind produsele și marca vizate să fi avut loc înaintea cumpărării [a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 mai 2007, COR, T‑342/05, nepublicată, EU:C:2007:152, punctul 53, și Hotărârea din 23 septembrie 2011, NEC Display Solutions Europe/OAPI – C More Entertainment (see more), T‑501/08, nepublicată, EU:T:2011:527, punctul 53] sau ca produsele respective să facă obiectul unei publicități orale, la radio sau prin intermediul altor consumatori (Hotărârea din 23 septembrie 2011, see more, T‑501/08, nepublicată, EU:T:2011:527, punctul 53). De asemenea, deși într‑un asemenea caz importanța similitudinii conceptuale este redusă prin faptul că, în magazinele cu autoservire, consumatorul pierde puțin timp între cumpărăturile sale succesive și adesea nu efectuează o lectură a tuturor indicațiilor afișate pe diferite produse, ci se lasă ghidat mai mult de impactul vizual global produs de etichetele sau de ambalajele lor [Hotărârea din 2 decembrie 2008, Ebro Puleva/OHMI – Berenguel (BRILLO’S), T‑275/07, nepublicată, EU:T:2008:545, punctul 24], ea nu devine însă neglijabilă, în particular în cazul în care mărcile în conflict sunt mărci verbale.
70

În al doilea rând, contrar celor ce instituțiile lasă să se înțeleagă, termenul stabilit prin articolul 2 alineatul (7) litera (c) al doilea paragraf din regulamentul de bază nu are un caracter pur și simplu indicativ deoarece, în conformitate cu punctele 110-113 din Hotărârea Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Consiliul, punctul 62 de mai sus (EU:C:2009:598), Comisia poate, în orice moment al procedurii de anchetă, să își modifice decizia inițială. Astfel, în cuprinsul acestor puncte, Curtea nu s-a pronunțat cu privire la posibilitatea Comisiei de a nu respecta termenul menționat anterior, posibilitate care, mai mult, nu era în discuție în litigiul cu privire la care Curtea a statuat în această hotărâre. Astfel, în cuprinsul acestor puncte, Curtea s-a limitat să arate că articolul 2 alineatul (7) litera (c) al doilea paragraf din regulamentul de bază nu poate primi o interpretare care să oblige Comisia să propună Consiliului măsuri definitive care perpetuează, în detrimentul întreprinderii respective, o eroare săvârșită în aprecierea inițială a criteriilor materiale enunțate la articolul 2 alineatul (7) litera (c) primul paragraf din regulamentul de bază. Curtea a concluzionat că, în consecință, în cazul în care Comisia și-ar da seama că aprecierea sa inițială era afectată de o asemenea eroare, i-ar reveni sarcina de a lua măsurile adecvate, cu respectarea garanțiilor procedurale (Hotărârea Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware/Consiliul, punctul 62 de mai sus, EU:C:2009:598, punctele 111 și 112). În consecință, simpla împrejurare că Comisia avea, în conformitate cu această jurisprudență, posibilitatea sau chiar obligația de a reveni asupra unei decizii inițiale privind SEP afectate de o eroare de apreciere nu afectează obligația sa de a respecta termenul stabilit prin regulamentul de bază pentru adoptarea unei asemenea decizii inițiale.
240

În acest context, trebuie arătat că nu se poate impune, desigur, Comisiei, în prezența unei restrângeri prin obiect, precum cea în cauză în speță, ca aceasta să efectueze din oficiu o examinare a concurenței potențiale pentru toate piețele și serviciile vizate de domeniul de aplicare al încălcării, în caz contrar derogându‑se de la principiile stabilite de jurisprudența citată la punctele 175, 176 și 178 de mai sus, și să introducă prin intermediul stabilirii valorii vânzărilor care trebuie luate în considerare pentru calculul amenzii obligația de a examina concurența potențială, în timp ce un astfel de exercițiu nu este necesar în cazul unei restrângeri a concurenței prin obiect (a se vedea punctul 177 de mai sus). În această privință, Curtea a statuat astfel într‑o speță în care erau aplicabile Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69) că, în cazul unei încălcări care constă într‑o împărțire a piețelor, o interpretare care ar avea drept consecință să se impună Comisiei, în legătură cu metoda de calcul al amenzilor, o obligație pe care aceasta nu o are în scopul aplicării articolului 101 TFUE, din moment ce încălcarea în cauză are un obiect anticoncurențial, nu poate fi reținută (Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 196 de mai sus, EU:C:2009:505, punctul 64).
272

Trebuie arătat în plus că, contrar Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69), orientările nu mai menționează necesitatea, în vederea aprecierii gravității, de a se ține seama de „capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori” și nici de „impactul real [al încălcării] asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat” (Hotărârea din 16 iunie 2011, Gosselin Group/Comisia, T‑208/08 și T‑209/08, Rep., EU:T:2011:287, punctul 128, și Hotărârea Fresh Del Monte Produce/Comisia, punctul 269 de mai sus, EU:T:2013:129, punctul 772). Prin urmare, Comisia nu avea obligația de a lua în considerare efectul încălcării pentru a determina proporția din valoarea vânzărilor reținută în temeiul gravității în conformitate cu punctele (19)-(24) din orientări. Or, nu reiese din argumentația reclamantei că aceasta pune în discuție legalitatea orientărilor menționate.
15

La 18 februarie 2013, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 157/2013 de instituire a unei taxe antidumping definitive la importurile de bioetanol originar din Statele Unite ale Americii (JO L 49, p. 10, denumit în continuare „regulamentul atacat”), prin care a instituit o taxă antidumping pe bioetanol, denumit „etanol combustibil”, adică alcool etilic obținut din produse agricole, denaturat sau nedenaturat, cu excepția produselor cu un conținut de apă mai mare de 0,3 % (m/m), măsurat în conformitate cu standardul EN 15376, dar incluzând alcoolul etilic fabricat din produse agricole conținute în amestecuri cu benzină cu un conținut de alcool etilic de peste 10 % (v/v) destinate utilizărilor drept combustibil, încadrate în prezent la codurile NC ex 2207 10 00, ex 2207 20 00, ex 2208 90 99, ex 2710 12 21, ex 2710 12 25, ex 2710 12 31, ex 2710 12 41, ex 2710 12 45, ex 2710 12 49, ex 2710 12 51, ex 2710 12 59, ex 2710 12 70, ex 2710 12 90, ex 3814 00 10, ex 3814 00 90, ex 3820 00 00 și ex 3824 90 97 (coduri TARIC 2207100012, 2207200012, 2208909912, 2710122111, 2710122592, 2710123111, 2710124111, 2710124511, 2710124911, 2710125111, 2710125911, 2710127011, 2710129011, 3814001011, 3814009071, 3820000011 și 3824909767) și originar din Statele Unite ale Americii, la un nivel de 9,5 % la nivel național, definită sub forma unei valori fixe de 62,30 euro pe tonă netă, aplicabilă proporțional cu conținutul total, în greutate, al conținutului de bioetanol, pentru o perioadă de cinci ani.
194

În plus, alegerea Consiliului de a prevedea că regimul în litigiu trebuie să se aplice transferurilor în care sunt implicate instituții financiare iraniene, în timp ce celelalte transferuri sunt supuse unui regim restrictiv care diferă sub anumite aspecte, face parte din puterea care trebuie să îi fie recunoscută în această privință, după cum reiese din cuprinsul punctului 102 de mai sus. De altfel, această alegere este justificată de riscul particular pe care îl prezintă instituțiile financiare iraniene, astfel cum este acesta menționat la punctul 171 de mai sus.
23

Prin Hotărârea din 16 septembrie 2013, Islamic Republic of Iran Shipping Lines și alții/Consiliul (T‑489/10, EU:T:2013:453), Tribunalul a anulat printre altele anexa II la Decizia 2010/413, anexa VIII la Regulamentul nr. 961/2010 și anexa IX la Regulamentul nr. 267/2012 al Consiliului, în măsura în care aceste acte prevedeau includerea denumirii IRISL în listele în litigiu, pentru motivul că Consiliul nu dovedise că IRISL furnizase sprijin pentru proliferarea nucleară (Hotărârea din 16 septembrie 2013, Islamic Republic of Iran Shipping Lines și alții/Consiliul, T‑489/10, EU:T:2013:453, punctul 76). În continuare, el a anulat includerea denumirilor altor entități bănuite că acționează în numele IRISL, printre care figura HDSL, pentru motivul că împrejurarea în temeiul căreia denumirile lor fuseseră incluse, și anume faptul că erau controlate sau acționau în numele IRISL, nu mai justifica adoptarea și menținerea măsurilor restrictive care le vizau, întrucât IRISL nu fusese desemnată în mod valabil ca furnizând sprijin pentru proliferarea nucleară (Hotărârea din 16 septembrie 2013, Islamic Republic of Iran Shipping Lines și alții/Consiliul, T‑489/10, EU:T:2013:453, punctul 77).
1

La 18 iunie 2013, reclamanții, Balázs-Árpád Izsák și Attila Dabis, asociați cu alte cinci persoane, au prezentat Comisiei Europene o propunere de inițiativă cetățenească (denumită în continuare „propunerea în litigiu”), intitulată „Politica de coeziune pentru egalitatea regiunilor și menținerea culturilor regionale” (Cohesion policy for the equality of the regions and sustainability of the regional cultures), în conformitate cu articolul 11 alineatul (4) TUE și cu Regulamentul (UE) nr. 211/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 februarie 2011 privind inițiativa cetățenească (JO L 65, p. 1).
24

Divizia de anulare considerase că cererea întemeiată pe articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 nu trebuia să fie luată în considerare, pentru că, pe de o parte, această cerere fusese formulată în stadiul replicii și, pe de altă parte, pentru că nu există nicio diferență de examinare între motivele prevăzute la articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul nr. 207/2009. Dimpotrivă, camera de recurs a subliniat mai întâi că, potrivit formularului de cerere de declarare a nulității, cererea era întemeiată pe articolul 52 alineatul (1) litera (a) coroborat cu articolul 7 din Regulamentul nr. 207/2009. În continuare, aceasta a arătat că, în memoriul în care expune motivele cererii sale, intervenienta a invocat motivele de refuz prevăzute la articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul nr. 207/2009 fără a efectua o distincție clară între cele două motive de refuz. În sfârșit, divizia de anulare a conchis, după ce a subliniat că intervenienta s‑a referit în mod explicit la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 și că aceasta a luat poziție, în cererea sa, cu privire la caracterul descriptiv al mărcii contestate, că este necesar să se stabilească dacă marca contestată trebuie anulată în raport cu motivele absolute de refuz care figurează la articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul nr. 207/2009.
70

În speță, pe de o parte, rezultă din înscrisurile din dosar că notificarea din 7 august 2013, efectuată în mod just sub sigla EACEA, nu îi preciza reclamantei nici faptul că autorul deciziei prin care se refuză acordarea subvenției care o viza era Comisia, nici data deciziei menționate, și anume 2 august 2013. Reclamanta a luat cunoștință despre aceste elemente doar prin formularea prezentei acțiuni. În plus, prin adoptarea, la 8 octombrie 2013, a unei decizii în numele său, pentru un motiv diferit de cel reținut de Comisie, negând totodată ulterior caracterul decizional al actului său și nesesizând Comisia pentru ca aceasta să își rectifice decizia, EACEA a creat o situație de incertitudine reclamantei, pe care aceasta nu a putut‑o clarifica decât prin formularea acestei acțiuni în fața Tribunalului.