Cauza T‑235/07

Bavaria NV

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața olandeză a berii – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Dovada încălcării – Acces la dosar – Amenzi – Principiul egalității de tratament – Termen rezonabil”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Noțiune – Concurs de voințe în privința comportamentului care urmează să fie adoptat pe piață

[art. 81 alin. (1) CE]

2. Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Noțiune – Contact incompatibil cu obligația fiecărei întreprinderi de a‑și stabili în mod autonom comportamentul pe piață – Schimb de informații – Prezumție – Condiții

[art. 81 alin. (1) CE]

3. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Mijloc de probă – Recurgere la o serie de indicii

[art. 81 alin. (1) CE]

4. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Mijloc de probă – Mijloace de probă scrise

[art. 81 alin. (1) CE]

5. Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale – Prezumția de nevinovăție – Procedură în materie de concurență – Aplicabilitate

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Utilizarea ca mijloace de probă a declarațiilor date în cadrul Comunicării privind cooperarea de alte întreprinderi care au participat la încălcare – Admisibilitate – Condiții

[art. 81 CE și 82 CE]

7. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Obligația Comisiei de a dovedi încălcarea – Limite

[art. 81 alin. (1) CE]

8. Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Atingere adusă concurenței – Criterii de apreciere – Obiect anticoncurențial – Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE]

9. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia – Forța probantă a mărturiilor voluntare depuse în acuzare împotriva unei întreprinderi de principalii participanți la o înțelegere pentru a beneficia de aplicarea Comunicării privind cooperarea

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 96/C 207/04 a Comisiei]

10. Concurență – Înțelegeri – Încălcare complexă care prezintă elementele unui acord și elementele unei practici concertate – Calificare unică drept „acord și/sau practică concertată” – Admisibilitate

[art. 81 alin. (1) CE]

11. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei prin care se constată o încălcare în privința unei întreprinderi, adoptată ulterior unei alte decizii a Comisiei, în care întreprinderea respectivă este menționată numai în cadrul expunerii situației de fapt, însă nu și ca destinatară, și prin care aceasta nu este sancționată – Încălcarea principiului ne bis in idem – Inexistență

[art. 81 alin. (1) CE]

12. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia – Întinderea sarcinii probei

[art. 81 alin. (1) CE]

13. Concurență – Înțelegeri – Probă – Răspunsul unei întreprinderi la cererea de informații a Comisiei – Valoare probantă – Apreciere

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 11, și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 18]

14. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a examina, cu atenție și cu imparțialitate, toate elementele pertinente ale cauzei

15. Concurență – Procedură administrativă – Manifestare prematură din partea Comisiei a convingerii sale cu privire la existența încălcării

16. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Acces la dosar – Întindere – Refuz de a comunica un document – Consecințe – Necesitatea de a distinge, la nivelul sarcinii probei care îi incumbă întreprinderii în cauză, între documentele incriminatoare și documentele dezincriminatoare

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]

17. Concurență – Procedură administrativă – Acces la dosar – Documente care nu se află în dosarul de investigare și care nu sunt reținute de Comisie pentru a fi utilizate în acuzare – Documente care pot servi părților în apărare

[art. 81 alin. (1) CE și art. 82 CE; Acordul privind SEE, art. 53, 54 și 57; Regulamentul nr. 139/2004 al Consiliului; Comunicarea 2005/C 325/07 a Comisiei, punctul 27)

18. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Marjă de apreciere rezervată Comisiei – Limite – Respectarea liniilor directoare adoptate de Comisie – Control jurisdicțional

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

19. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Luarea în considerare a impactului real asupra pieței – Întindere

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

20. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Puterea de apreciere a Comisiei

[Regulamentele nr. 17 și nr. 1/2003 ale Consiliului; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

21. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Repartizarea întreprinderilor în cauză în diferite categorii – Condiții

[Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A al șaselea și al șaptelea paragraf]

22. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Repartizarea întreprinderilor în cauză în diferite categorii – Cifra de afaceri luată în considerare

[Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A al șaselea și al șaptelea paragraf]

23. Concurență – Procedură administrativă – Obligațiile Comisiei – Respectarea unui termen rezonabil – Criterii de apreciere – Încălcare – Consecințe

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului)

24. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Posibilitate de a ridica nivelul amenzilor pentru a consolida efectul descurajator al acestora

(art. 81 CE)

25. Concurență – Procedură administrativă – Obligațiile Comisiei – Respectarea unui termen rezonabil – Încălcare – Consecințe – Reducerea cuantumului amenzii în temeiul principiului echității

(art. 81 CE)

1. Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod. Se poate considera că un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE este încheiat din momentul în care există o concordanță de voințe cu privire la însuși principiul restrângerii concurenței, chiar dacă elementele specifice ale restrângerii avute în vedere fac încă obiectul unor negocieri. Existența unui acord în sensul articolului 81 CE nu este contestată nici de împrejurarea că acordul de voințe ale întreprinderilor nu se extinde la mijloacele concrete de punere în aplicare a majorării prețurilor, nici de faptul că, concret, aceasta nu s‑a produs niciodată pe piață.

(a se vedea punctele 34, 35 și 175)

2. Noțiunea de practică concertată se referă la o formă de coordonare între întreprinderi, care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între acestea. În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune oricărui contact direct sau indirect între operatorii economici, de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care operatorul economic respectiv a decis să îl adopte sau pe care intenționează să îl adopte el însuși pe piață, în cazul în care aceste contacte au ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței.

Trebuie să se prezume, sub rezerva probei contrare, care este în sarcina operatorilor interesați, că întreprinderile care participă la concertare și care rămân active pe piață țin seama de schimbul de informații cu concurenții lor pentru a‑și stabili comportamentul pe această piață. Această afirmație este și mai adevărată atunci când concertarea are loc în mod periodic și pe o durată îndelungată, cum este cazul în speță.

(a se vedea punctele 36, 37 și 178)

3. În ceea ce privește administrarea probei unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia trebuie să facă dovada încălcărilor pe care le constată și să stabilească elementele de probă de natură să demonstreze, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor constitutive ale unei încălcări. Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante pentru a dovedi existența încălcării.

Cu toate acestea, nu este necesar ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de Comisie, privite în ansamblu, să răspundă acestei cerințe.

Având în vedere caracterul notoriu al interzicerii acordurilor anticoncurențiale, nu i se poate pretinde Comisiei să prezinte elemente care atestă în mod explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și disparate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice caz, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor relevante. Prin urmare, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență.

(a se vedea punctele 38-41)

4. În cazul în care Comisia a invocat probe scrise în susținerea constatării sale cu privire la existența unui acord sau a unei practici anticoncurențiale, părților care contestă această constatare în fața Tribunalului le revine nu doar obligația de a prezenta o alternativă plauzibilă la teza Comisiei, ci și aceea de a invoca insuficiența probelor reținute în decizia atacată pentru stabilirea existenței încălcării.

(a se vedea punctul 42)

5. Cu privire la întinderea controlului jurisdicțional, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când este sesizat cu o acțiune în anularea unei decizii de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, Tribunalul trebuie să exercite în general un control deplin în ceea ce privește problema dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile aplicării articolului 81 alineatul (1) CE.

Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii destinatare a deciziei de constatare a unei încălcări, potrivit principiului prezumției de nevinovăție, care, în calitate de principiu general de drept al Uniunii Europene, se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și care ar putea duce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu.

(a se vedea punctele 43 și 44)

6. Nicio dispoziție și niciun principiu general de drept al Uniunii nu interzice Comisiei să se prevaleze, împotriva unei întreprinderi, de declarațiile altor întreprinderi acuzate. Dacă nu ar fi astfel, sarcina probei cu privire la comportamente contrare articolelor 81 CE și 82 CE, care revine Comisiei, ar fi imposibil de îndeplinit și incompatibilă cu misiunea de supraveghere a bunei aplicări a acestor dispoziții, care îi este atribuită Comisiei prin Tratatul CE.

Declarația unei întreprinderi acuzate de participarea la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de multe alte întreprinderi acuzate, nu poate fi considerată o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă dacă nu este susținută de alte elemente de probă. O astfel de declarație nu ar fi suficientă pentru a se stabili existența unei încălcări, aceasta trebuind să fie coroborată cu alte elemente de probă. Cu toate acestea, trebuie să se considere că nivelul de confirmare necesar în speță este mai redus, atât în ceea ce privește precizia, cât și intensitatea, în cazul unei declarații care prezintă o credibilitate deosebită, în raport cu o declarație care nu este credibilă în mod special.

Astfel, dacă s‑ar stabili că o serie de indicii concordante permiteau confirmarea existenței și a anumitor aspecte specifice ale practicilor amintite în declarația respectivă, aceasta ar putea fi suficientă în sine, în această ipoteză, pentru a atesta alte aspecte ale deciziei Comisiei.

În plus, atât timp cât un înscris nu este în contradicție evidentă cu declarația în ceea ce privește existența sau conținutul esențial al practicilor în cauză, este suficient ca aceasta să ateste elemente semnificative ale practicilor pe care le‑a descris pentru a avea o anumită valoare ca element de confirmare în cadrul seriei de probe incriminatoare

(a se vedea punctele 60 și 79-81)

7. Comisia este adeseori obligată să dovedească existența unei încălcări în condiții puțin propice acestei sarcini, în măsura în care este posibil să fi trecut mai mulți ani de la momentul săvârșirii faptelor care constituie încălcarea, iar mai multe întreprinderi care făceau obiectul investigației nu au cooperat în mod activ cu aceasta.

Deși îi incumbă în mod necesar Comisiei să stabilească faptul că a fost încheiat un acord ilicit de împărțire a piețelor, ar fi excesiv să i se impună, în plus, să facă proba mecanismului specific prin care acest scop trebuia atins. Într‑adevăr, ar fi prea ușor pentru o întreprindere vinovată de săvârșirea unei încălcări să evite orice sancțiune dacă și‑ar putea întemeia argumentația pe caracterul vag al informațiilor prezentate în legătură cu funcționarea unui acord ilicit, într‑o situație în care existența acordului și scopul anticoncurențial al acestuia sunt, cu toate acestea, dovedite în mod suficient. Întreprinderile se pot apăra în mod eficient într‑o astfel de situație în măsura în care au posibilitatea de a comenta toate elementele de probă invocate de Comisie împotriva lor.

(a se vedea punctul 69)

8. Rezultă chiar din textul articolului 81 CE că acordurile și practicile concertate între întreprinderi sunt interzise, independent de orice efect asupra pieței, atunci când acestea au un scop anticoncurențial. Astfel, din moment ce Comisia a constatat existența acordurilor și a practicilor concertate cu obiect anticoncurențial, această constatare nu poate fi contrazisă de informațiile întemeiate pe lipsa aplicării aranjamentelor coluzive sau pe lipsa de efect asupra pieței.

(a se vedea punctele 70 și 71)

9. Deși o anumită neîncredere față de depozițiile voluntare ale principalilor participanți la o înțelegere ilicită este în general necesară, dată fiind posibilitatea ca acești participanți să aibă tendința de a minimiza importanța contribuției lor la încălcare și de a o maximiza pe a celorlalți, solicitarea de a beneficia de aplicarea Comunicării privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri în vederea obținerii unei reduceri a amenzii nu generează în mod necesar o incitare la a prezenta elemente de probă deformate în privința celorlalți participanți la înțelegerea în cauză. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea pune sub semnul întrebării sinceritatea și completitudinea cooperării solicitantului și, prin urmare, ar putea pune în pericol posibilitatea acestuia de a beneficia pe deplin de Comunicarea privind cooperarea.

(a se vedea punctul 78)

10. În fața unei situații de fapt complexe, dubla calificare a comportamentelor anticoncurențiale ca „ansamblu de acorduri și/sau de practici concertate”, în măsura în care aceste comportamente presupun atât elemente care trebuie calificate drept „acorduri”, cât și elemente care trebuie calificate drept „practici concertate”, nu trebuie înțeleasă ca fiind o calificare ce necesită în mod simultan și cumulativ dovada că fiecare dintre aceste elemente de fapt prezintă elementele constitutive ale unui acord și ale unei practici concertate, ci în sensul că desemnează un întreg complex de elemente de fapt, dintre care unele au fost calificate drept acorduri, iar altele drept practici concertate în sensul articolului 81 CE, care nu prevede o calificare specială pentru acest tip de încălcare complexă.

(a se vedea punctul 183)

11. Trebuie amintit faptul că principiul ne bis in idem, un principiu general de drept al Uniunii, a cărui respectare este asigurată de instanță, interzice sancționarea aceleiași persoane mai mult de o dată pentru același comportament ilicit în scopul protejării aceluiași interes juridic. Aplicarea acestui principiu este supusă unui număr de trei condiții cumulative, respectiv identitatea faptelor, identitatea contravenientului și identitatea interesului juridic protejat.

În cazul în care Comisia sancționează o întreprindere pentru comportamente anticoncurențiale, principiul menționat nu este nicidecum încălcat prin faptul că comportamentele vizate au făcut deja obiectul unei decizii anterioare a Comisiei, în condițiile în care întreprinderea în cauză nu era sancționată prin această decizie anterioară, nu figura printre destinatarii acesteia, și nici, de altfel, printre destinatarii comunicării privind obiecțiunile adoptate în cadrul procedurii care a condus la decizia respectivă, iar participarea sa la comportamentele ilicite era menționată exclusiv în cadrul prezentării faptelor, fără a face obiectul vreunei aprecieri juridice din partea Comisiei.

(a se vedea punctele 186-188)

12. Durata încălcării este un element constitutiv al noțiunii de încălcare în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE, revenind în principal Comisiei sarcina probei acestuia. În această privință, în lipsa unor elemente de probă susceptibile de a stabili în mod direct durata unei încălcări, Comisia trebuie să se întemeieze cel puțin pe elemente de probă având legătură cu fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare s‑a desfășurat fără întrerupere între două date exacte.

(a se vedea punctul 198)

13. O declarație dată în numele unei întreprinderi ca răspuns la o cerere de informații adresată de Comisie în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 și al articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003 are, ca atare, o credibilitate mai mare decât cea pe care ar putea să o aibă răspunsul dat de un membru al personalului acesteia, indiferent de experiența sau de opinia personală a celui din urmă.

(a se vedea punctul 217)

14. Printre garanțiile conferite de ordinea juridică a Uniunii în procedurile administrative, se numără în special obligația instituției competente de a examina cu atenție și cu imparțialitate toate elementele pertinente ale cauzei.

(a se vedea punctul 222)

15. Existența unei încălcări trebuie să fie apreciată exclusiv în funcție de elementele de probă prezentate de Comisie. În cazul în care la sfârșitul procedurii administrative se stabilește în mod efectiv existența unei încălcări, proba unei manifestări premature de către Comisie, în cursul acestei proceduri, a convingerii acesteia că încălcarea în cauză există nu este de natură să afecteze existența probei propriu‑zise a încălcării.

(a se vedea punctul 226)

16. Dreptul de acces la dosar constituie corolarul principiului respectării dreptului la apărare și presupune ca întreprinderii interesate să i se acorde de către Comisie posibilitatea de a examina toate înscrisurile care figurează în dosarul de investigare și care sunt susceptibile să fie pertinente pentru apărarea sa. Acestea cuprind atât înscrisurile incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale.

În privința înscrisurilor incriminatoare, necomunicarea unui document constituie o încălcare a dreptului la apărare doar dacă întreprinderea în cauză demonstrează că, pe de o parte, Comisia s‑a întemeiat pe acest document pentru a‑și susține obiecțiunea privind existența încălcării și că, pe de altă parte, obiecțiunea putea fi dovedită doar prin referire la documentul respectiv. Astfel, revine întreprinderii în cauză sarcina să demonstreze că rezultatul la care a ajuns Comisia în cadrul deciziei sale ar fi fost diferit dacă respectivul document necomunicat trebuia să fie înlăturat ca mijloc de probă.

În schimb, în ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul acesteia din urmă, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza respectivele înscrisuri dezincriminatoare în apărarea sa, demonstrând în special că ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau cu concluziile formulate de Comisie în etapa comunicării obiecțiunilor, și ar fi putut, așadar, influența în orice mod aprecierile formulate în decizie.

(a se vedea punctele 236-239)

17. Comunicarea privind obiecțiunile este un act al cărui rol este să delimiteze obiectul procedurii declanșate împotriva unei întreprinderi și să asigure exercitarea eficientă a dreptului la apărare. În această perspectivă, comunicarea privind obiecțiunile este însoțită de garanții procedurale de aplicare a principiului respectării dreptului la apărare, printre care se numără dreptul de acces la documentele din dosarul Comisiei.

Răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile nu fac parte din dosarul de investigare propriu‑zis. În ceea ce privește documentele care nu fac parte din dosarul întocmit la data notificării comunicării privind obiecțiunile, Comisia nu are obligația de a divulga altor părți vizate răspunsurile menționate decât în cazul în care se dovedește că acestea conțin elemente incriminatoare sau dezincriminatoare noi. În mod similar, potrivit punctului 27 din Comunicarea Comisiei privind regulile de acces la dosarul Comisiei în cauzele în temeiul articolelor 81 și 82 din Tratatul CE, al articolelor 53, 54 și 57 din Acordul SEE și al Regulamentului (CE) nr. 139/2004, de regulă, părțile nu au acces la răspunsurile date la comunicarea privind obiecțiunile de celelalte părți vizate de investigație. O parte are acces la documentele menționate numai în cazul în care acestea pot constitui elemente de probă noi, incriminatoare sau dezincriminatoare, referitoare la susținerile formulate cu privire la partea respectivă în comunicarea Comisiei privind obiecțiunile.

În acest sens, cu privire, pe de o parte, la noile elemente incriminatoare, în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un element extras dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile pentru stabilirea existenței unei încălcări, trebuie să se permită celorlalte întreprinderi implicate în această procedură să se pronunțe cu privire la un astfel de element de probă nou.

Pe de altă parte, în ceea ce privește noile elemente dezincriminatoare, nu există o obligație a Comisiei de a le pune la dispoziție din proprie inițiativă. În ipoteza în care Comisia a respins în cursul procedurii administrative o cerere a unui reclamant privind accesul la documente care nu se regăsesc în dosarul de investigare, se poate constata o încălcare a dreptului la apărare numai în cazul în care se stabilește că procedura administrativă ar fi putut conduce la un rezultat diferit dacă reclamantul ar fi avut acces la documentele în cauză în cursul procedurii respective.

(a se vedea punctele 241-246 și 249)

18. Comisia beneficiază de o largă putere de apreciere în ceea ce privește metoda de calcul al amenzilor. Această metodă, definită de Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, cuprinde diferite elemente de flexibilitate care permit Comisiei să își exercite puterea de apreciere în conformitate cu dispozițiile Regulamentului nr. 1/2003.

În plus, în domenii precum stabilirea cuantumului unei amenzi în temeiul Regulamentului nr. 1/2003, în care Comisia dispune de această marjă de apreciere, controlul legalității acestor aprecieri se limitează la controlul absenței unei erori vădite de apreciere. Marja de apreciere a Comisiei și limitările aduse acesteia nu aduc atingere exercitării de către instanța Uniunii a competenței sale de fond, care o abilitează să elimine, să reducă sau să majoreze cuantumul amenzii aplicate de Comisie.

(a se vedea punctele 265-267)

19. Gravitatea unei încălcări se stabilește în funcție de numeroase elemente, precum împrejurările specifice cauzei, contextul acesteia și caracterul descurajator al amenzilor, cu privire la care Comisia dispune de o marjă de apreciere.

În special, potrivit punctului 1 litera A primul paragraf din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, evaluarea gravității unei încălcări trebuie să ia în considerare natura sa, impactul său real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și mărimea pieței geografice relevante. În cadrul controlului de fond pe care îl exercită, revine Tribunalului obligația de a aprecia în ce măsură cuantumul amenzii aplicate este proporțional cu gravitatea încălcării și de a pune în balanță gravitatea încălcării și împrejurările invocate de întreprindere.

Potrivit punctului 1 litera A al doilea paragraf a treia liniuță din liniile directoare menționate, încălcările foarte grave corespund în esență, printre altele, „restricțiil[or] orizontale, precum «cartelurile de fixare a prețurilor» și cote[le] de împărțire a piețelor”. Înțelegerile de acest fel fac parte dintre cele mai grave atingeri aduse concurenței, în măsura în care urmăresc, prin obiectul lor, pur și simplu eliminarea acesteia din urmă dintre întreprinderile care le pun în aplicare, și contravin astfel obiectivelor fundamentale ale Uniunii. Înțelegerile orizontale cu privire la prețuri sau la repartizări de piețe pot fi calificate drept încălcări foarte grave numai în temeiul naturii lor, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței.

Deși existența unui impact real al încălcării asupra pieței este un element care trebuie luat în considerare pentru evaluarea gravității încălcării, este vorba despre un criteriu printre altele, precum natura încălcării și mărimea pieței geografice. De asemenea, din cuprinsul punctului 1 litera A primul paragraf din liniile directoare menționate rezultă că acest impact trebuie luat în considerare numai atunci când poate fi măsurat.

(a se vedea punctele 270-272, 275, 276, 280 și 281)

20. În cadrul Regulamentului nr. 17 și al Regulamentului nr. 1/2003, Comisia dispune de o marjă de apreciere în stabilirea cuantumului amenzilor în vederea orientării comportamentului întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență și de posibilitatea adaptării în orice moment a nivelului amenzilor la nevoile acestei politici.

Practica decizională anterioară a Comisiei nu constituie un cadru juridic pentru amenzile în materie de concurență.

Deciziile privind alte cauze au numai un caracter indicativ în ceea ce privește existența eventuală a unei discriminări, dat fiind faptul că este puțin probabil ca împrejurările specifice acestora, cum ar fi piețele, produsele, întreprinderile și perioadele în cauză, să fie identice.

Gravitatea încălcărilor este apreciată de Comisie în funcție de numeroase elemente, care nu se regăsesc într‑o listă obligatorie sau exhaustivă de criterii care trebuie luate în considerare, și, în plus, aceasta nu are obligația de a aplica o formulă matematică exactă, indiferent dacă este vorba despre cuantumul total al amenzii aplicate sau despre descompunerea acesteia în diferite elemente. În aceste condiții, compararea directă a amenzilor aplicate destinatarilor a două decizii referitoare la încălcări diferite riscă să denatureze rolurile specifice pe care le îndeplinesc diferitele etape ale calculării unei amenzi. Astfel, cuantumurile finale ale amenzilor reflectă împrejurări speciale caracteristice fiecărei înțelegeri.

(a se vedea punctele 288, 290, 293 și 294)

21. Potrivit Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, în cazurile unor încălcări care implică mai multe întreprinderi, Comisia poate pondera cuantumurile de plecare pentru a ține seama de ponderea specifică a fiecărei întreprinderi, repartizând participanții la înțelegere în grupuri, în special atunci când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care comit o încălcare de același tip. De altfel, se precizează că principiul egalității sancțiunii pentru același comportament poate conduce, în cazul în care circumstanțele îl justifică, la aplicarea unor amenzi diferite întreprinderilor implicate, fără ca această diferențiere să aibă la bază un calcul aritmetic.

În etapa stabilirii gravității încălcării, Comisia nu este obligată să garanteze că, în cazul în care sunt aplicate amenzi mai multor întreprinderi care au participat la aceeași încălcare, cuantumurile finale ale amenzilor care rezultă din calculele efectuate de Comisie pentru întreprinderile în cauză transpun toate diferențele dintre acestea în ceea ce privește cifra lor de afaceri globală. În schimb, Comisia poate efectua repartizări în grupuri.

O repartizare a întreprinderilor în cauză pe categorii trebuie să respecte principiul egalității de tratament, potrivit căruia este interzis ca situații comparabile să fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un asemenea tratament este justificat în mod obiectiv. Pe de altă parte, potrivit jurisprudenței, cuantumul amenzilor trebuie, cel puțin, să fie proporțional în raport cu elementele luate în considerare pentru aprecierea gravității încălcării.

(a se vedea punctele 298-300)

22. În pofida naturii sale aproximative, cifra de afaceri este considerată un criteriu adecvat, în dreptul concurenței, de apreciere a dimensiunii și a puterii economice ale întreprinderilor în cauză.

În ceea ce privește utilizarea unei cifre de afaceri care include accizele în calculul cuantumurilor de bază individualizate, trebuie subliniat că, în măsura în care acest calcul implică ponderarea cotelor relative pe această piață ale celorlalți participanți la înțelegere, neincluderea taxelor sau a accizelor nu ar fi modificat concluzia finală a Comisiei. Numai în ipoteza în care Comisia ar fi calculat cuantumurile de bază individualizate ale celorlalte părți vizate pe baza unei cifre de afaceri care nu include accizele, o încălcare a principiului egalității de tratament ar putea fi constatată.

(a se vedea punctele 304 și 306)

23. Respectarea unui termen rezonabil în desfășurarea procedurilor administrative în domeniul politicii concurenței constituie un principiu general de drept al Uniunii, a cărui respectare este asigurată de instanțele Uniunii.

În scopul aplicării acestui principiu, este necesar să se opereze o distincție între cele două etape ale procedurii administrative, respectiv etapa de investigare anterioară comunicării privind obiecțiunile și cea corespunzătoare restului procedurii. Prima perioadă, care durează până la comunicarea privind obiecțiunile, are ca punct de plecare data la care Comisia adoptă măsuri care implică acuzația de a fi săvârșit o încălcare și trebuie să îi permită acesteia să adopte o poziție cu privire la orientarea procedurii. În ceea ce privește a doua perioadă, aceasta este cuprinsă între comunicarea privind obiecțiunile și adoptarea deciziei finale. Ea trebuie să îi permită Comisiei să se pronunțe definitiv cu privire la încălcarea imputată.

O durată de 65 de luni a primei faze a procedurii, în lipsa unei informații sau a unei justificări suplimentare din partea Comisiei cu privire la actele de investigare desfășurate în această perioadă, trebuie considerată excesivă. Cu toate acestea, constatarea unei încălcări a principiului termenului rezonabil nu poate conduce la anularea unei decizii prin care se constată o încălcare decât dacă durata procedurii a avut efecte asupra rezultatului procedurii.

(a se vedea punctele 316-318, 320, 322 și 325)

24. Faptul că în trecut Comisia a aplicat amenzi de un anumit nivel pentru anumite tipuri de încălcări nu o poate lipsi de posibilitatea de a ridica acest nivel în limitele indicate în Regulamentul nr. 1/2003 dacă acest lucru este necesar pentru a asigura punerea în aplicare a politicii privind concurența. Dimpotrivă, aplicarea eficientă a normelor privind concurența impune ca în orice moment Comisia să poată adapta nivelul amenzilor la nevoile acestei politici.

(a se vedea punctul 335)

25. O neregularitate procedurală, chiar dacă nu poate conduce la anularea unei decizii adoptate de Comisie în privința unei societăți pentru încălcarea normelor de concurență, poate justifica o reducere a amenzii. Depășirea termenului rezonabil poate constitui temeiul deciziei Comisiei de a reduce în temeiul principiului echității cuantumul unei amenzi, posibilitatea de a acorda o astfel de reducere înscriindu‑se în cadrul exercitării prerogativelor acesteia.

(a se vedea punctele 337 și 338)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șasea extinsă)

16 iunie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața olandeză a berii – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Dovada încălcării – Acces la dosar – Amenzi – Principiul egalității de tratament – Termen rezonabil”

În cauza T‑235/07,

Bavaria NV, cu sediul în Lieshout (Țările de Jos), reprezentată inițial de O. Brouwer, D. Mes și A. Stoffer și ulterior de O. Brouwer, A. Stoffer și P. Schepens, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii A. Bouquet, S. Noë și A. Nijenhuis și ulterior de domnii A. Bouquet și S. Noë, în calitate de agenți, asistați de M. Slotboom, avocat,

pârâtă,

având ca obiect, în principal, o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2007) 1697 a Comisiei din 18 aprilie 2007 referitoare la practica prevăzută la articolul 81 [CE] (cazul COMP/B/37.766 – Piața olandeză a berii) și, în subsidiar, o cerere de reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantei,

TRIBUNALUL (Camera a șasea extinsă),

compus din domnii V. Vadapalas (raportor), îndeplinind funcția de președinte, A. Dittrich și L. Truchot, judecători,

grefier: domnul J. Plingers, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 24 martie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Situația de fapt

1 Reclamanta, Bavaria NV, este o societate a cărei activitate este consacrată producerii și comercializării berii și a unor băuturi răcoritoare nealcoolice.

2 Aceasta este unul dintre cei patru actori principali de pe piața olandeză a berii. Ceilalți producători de bere principali de pe această piață sunt, în primul rând, grupul Heineken (denumit în continuare „Heineken”), condus de societatea Heineken NV, de producția acestuia fiind responsabilă societatea filială Heineken Nederland BV, în al doilea rând, grupul InBev (denumit în continuare „InBev”), care înainte de anul 2004 era cunoscut sub numele de Interbrew, condus de societatea InBev NV, de producția acestuia fiind responsabilă societatea filială InBev Nederland NV, și, în al treilea rând, grupul Grolsch (denumit în continuare „Grolsch”), condus de societatea Koninklijke Grolsch NV.

3 Reclamanta și ceilalți trei principali producători de bere de pe această piață vând clientului final berea pe care o produc, în special prin două canale de distribuție. Astfel, trebuie să se distingă, pe de o parte, circuitul localurilor „horeca”, respectiv hotelurile, restaurantele și cafenelele, unde consumul se face pe loc, și, pe de altă parte, circuitul „food” al supermarketurilor și al magazinelor de vinuri și de băuturi spirtoase, unde berea cumpărată este destinată consumului la domiciliu. Acest ultim sector include de asemenea segmentul berii vândute sub marca distribuitorului. Dintre cei patru producători de bere în cauză, numai InBev și Bavaria sunt activi pe acest segment.

4 Acești patru producători de bere sunt membri ai Centraal Brouwerij Kantoor (denumită în continuare „CBK”). Aceasta este o federație de întreprinderi care, potrivit statutului propriu, reprezintă interesele membrilor săi și este compusă dintr‑o adunare generală și din diverse comisii, cum sunt comisia responsabilă cu problemele „horeca” și comisia financiară, devenită comitetul director. Pentru reuniunile care au loc în cadrul CBK, secretariatul acesteia întocmește convocări și procese‑verbale oficiale numerotate consecutiv și transmise membrilor participanți.

Procedura administrativă

5 Prin scrisorile din 28 ianuarie 2000, respectiv din 3, din 25 și din 29 februarie 2000, InBev a prezentat o serie de declarații referitoare la informații privind practici comerciale restrictive pe piața olandeză a berii. Aceste declarații au fost formulate în cadrul unei investigații desfășurate de Comisia Comunităților Europene, în special în anul 1999, cu privire la practici de tip înțelegere și la un eventual abuz de poziție dominantă pe piața belgiană a berii. În paralel cu aceste declarații, InBev a introdus o cerere de clemență, potrivit Comunicării Comisiei privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

6 În urma declarațiilor date de InBev, la 22 și la 23 martie 2000, Comisia a efectuat inspecții în clădirile reclamantei și ale celorlalte întreprinderi în cauză. Pe de altă parte, în perioada 2001-2005, reclamantei i‑au fost transmise alte cereri de informații suplimentare.

7 La 30 august 2005, Comisia a transmis reclamantei și celorlalte întreprinderi în cauză o comunicare privind obiecțiunile. Prin scrisoarea din 24 noiembrie 2005, reclamanta a formulat observații scrise cu privire la această comunicare. Niciuna dintre părțile în cauză nu a solicitat audiere.

8 Prin scrisorile din 7 martie 2006 și din 8 mai 2006, Comisia a adus la cunoștința reclamantei unele documente suplimentare. Era vorba, printre altele, despre cererile de informații adresate InBev și despre răspunsurile date acestora, precum și despre o notă internă care provenea de la Heineken.

9 La 18 aprilie 2007, Comisia a adoptat Decizia C(2007) 1697 2007 referitoare la practica prevăzută la articolul 81 [CE] (cazul COMP/B/37.766 – Piața olandeză a berii, denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene la 20 mai 2008 (JO 2008, C 122, p. 1) și care a fost notificată reclamantei prin scrisoarea din 24 aprilie 2007.

Decizia atacată

Încălcarea în cauză

10 Articolul 1 din decizia atacată prevede că reclamanta și societățile InBev NV, InBev Nederland, Heineken NV, Heineken Nederland și Koninklijke Grolsch au participat, în perioada cuprinsă între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999, la o încălcare unică și continuă a articolului 81 alineatul (1) CE, constând într‑o serie de acorduri și/sau de practici concertate al căror obiect era restrângerea concurenței în interiorul pieței comune.

11 Încălcarea a constat, în primul rând, în coordonarea prețurilor și în creșteri ale prețurilor berii în Țările de Jos, atât în sectorul „horeca”, cât și în sectorul consumului la domiciliu, inclusiv în ceea ce privește berea vândută sub marca distribuitorului, în al doilea rând, în coordonarea ocazională a altor condiții comerciale oferite în mod individual clienților în sectorul „horeca” din Țările de Jos, cum ar fi împrumuturile pentru localuri, și, în al treilea rând, în coordonarea ocazională cu privire la repartizarea clientelei, atât în sectorul „horeca”, cât și în cel al consumului la domiciliu din Țările de Jos [articolul 1 și considerentele (257) și (258) ale deciziei atacate].

12 Potrivit deciziei atacate, comportamentele anticoncurențiale ale producătorilor de bere s‑au manifestat în cadrul unei serii de reuniuni multilaterale informale la care participau în mod constant cei patru actori principali de pe piața olandeză a berii, precum și în cadrul unor reuniuni bilaterale complementare, în care erau implicați aceiași producători de bere, în diverse combinații. Potrivit deciziei atacate, aceste reuniuni s‑au desfășurat în mod deliberat în secret, participanții cunoscând faptul că nu erau autorizate [considerentele (257)-(260) ale deciziei atacate].

13 Astfel, în primul rând, între 27 februarie 1996 și 3 noiembrie 1999 s‑au desfășurat o serie de reuniuni multilaterale intitulate „Catherijne overleg” (concertarea Catherijne) sau „agendacommissie” (comisia pentru ordinea de zi). În decizia atacată se arată că aceste reuniuni, axate pe sectorul „horeca”, dar care puteau viza inclusiv sectorul consumului la domiciliu, au avut în principal ca obiect coordonarea prețurilor și a creșterilor de prețuri la bere, discutarea limitării cuantumului reducerilor și a repartizării clientelei, precum și concertarea cu privire la alte condiții comerciale. Prețurile berii vândute sub marca distribuitorului ar fi fost de asemenea discutate în cadrul acestor reuniuni [considerentele (85), (90), (98), (115)-(127) și (247)-(252) ale deciziei atacate].

14 În al doilea rând, în ceea ce privește contactele bilaterale dintre producătorii de bere, în decizia atacată se arată că, la 12 mai 1997, InBev și reclamanta s‑au întâlnit și au discutat despre creșterea prețurilor la berea vândută sub marca distribuitorului [considerentul (104) al deciziei atacate]. Pe de altă parte, potrivit Comisiei, Heineken și reclamanta s‑au întâlnit în anul 1998 pentru a discuta despre restricțiile privind punctele de vânzare în sectorul „horeca” [considerentul (189) al deciziei atacate]. Comisia arată că și în luna iulie 1999 au avut loc contacte bilaterale între Heineken și Grolsch cu privire la unele compensații acordate unor clienți din sectorul consumului la domiciliu care practicau reduceri temporare de prețuri [considerentele (212) și (213) ale deciziei atacate].

15 În sfârșit, potrivit deciziei atacate, între InBev și reclamantă au avut loc în anul 1997 contacte bilaterale și schimburi de informații dedicate unor discuții generale referitoare la prețul berii, precum și unor discuții având legătură mai degrabă cu mărcile distribuitorilor. În contactele bilaterale, sub forma unor schimburi de informații, dedicate mărcilor distribuitorilor ar fi fost implicați și producători belgieni de bere în lunile iunie și iulie 1998 [considerentele (105), (222)-(229) și (232)-(236) ale deciziei atacate].

Amenda aplicată reclamantei

16 Prin articolul 3 litera (c) din decizia atacată se aplică reclamantei o amendă de 22 850 000 de euro.

17 Pentru calcularea cuantumului acestei amenzi, Comisia a aplicat articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) și metodologia prezentată în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”) [considerentele (436) și (442) ale deciziei atacate]. Potrivit acestei metodologii, stabilirea amenzii aplicate reclamantei s‑a efectuat pe baza gravității și a duratei încălcării [considerentul (437) al deciziei atacate].

18 În special, încălcarea a fost calificată ca fiind „foarte gravă” în măsura în care aceasta a constat în esență în coordonarea regulată a prețurilor, a creșterilor de prețuri și a altor condiții comerciale, precum și în repartizarea clientelei [considerentul (440) al deciziei atacate]. Comisia a luat de asemenea în considerare caracterul secret și deliberat al comportamentelor anticoncurențiale, precum și faptul că întregul teritoriu al Țărilor de Jos și întreaga piață a berii, respectiv atât sectorul „horeca”, cât și sectorul consumului la domiciliu, au fost afectate de încălcare [considerentele (453) și (455) ale deciziei atacate]. În plus, Comisia a precizat că în acest caz nu s‑a ținut cont de efectul real al comportamentelor anticoncurențiale asupra pieței olandeze, întrucât acesta era imposibil de măsurat [considerentul (452) al deciziei atacate].

19 Pe de altă parte, Comisia i‑a aplicat reclamantei un tratament diferențiat, cu scopul de a ține cont de capacitatea economică reală a acesteia și de contribuția sa individuală la comportamentele ilicite constatate. În acest scop, Comisia a utilizat cifrele rezultate din vânzarea de bere realizate de reclamantă în Țările de Jos în anul 1998, respectiv ultimul an calendaristic complet al încălcării. Pe această bază, reclamanta a fost încadrată în categoria a treia și ultima, corespunzătoare cuantumului de plecare de 17 milioane de euro [considerentele (462) și (464) ale deciziei atacate].

20 În plus, având în vedere că reclamanta a participat la încălcare de la 27 februarie 1996 până la 3 noiembrie 1999, respectiv pentru o perioadă de 3 ani și 8 luni, acest cuantum de plecare a fost majorat cu 35 % [considerentele (465) și (469) ale deciziei atacate]. Prin urmare, cuantumul de bază a fost stabilit la 22 950 000 de euro [considerentul (470) al deciziei atacate].

21 În sfârșit, Comisia a acordat o reducere de 100 000 de euro a cuantumului amenzii, în măsura în care a recunoscut că în acest caz durata procedurii administrative a fost excesivă [considerentele (495)-(499) ale deciziei atacate].

Procedura și concluziile părților

22 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 4 iulie 2007, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

23 Prin Decizia din 10 februarie 2010, Tribunalul a trimis cauza spre rejudecare Camerei a șasea extinsă, în aplicarea articolului 14 alineatul (1) și a articolului 51 alineatul (1) din Regulamentul său de procedură.

24 În cadrul măsurilor de organizare a procedurii din 12 februarie 2010, Tribunalul a adresat întrebări scrise Comisiei, la care aceasta a răspuns în termenul prevăzut.

25 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 24 martie 2010.

26 Întrucât judecătorul raportor a fost împiedicat să facă parte din complet după terminarea procedurii orale, cauza a fost reatribuită unui alt judecător raportor, iar la deliberările prezentei hotărâri au participat cei trei judecători care o semnează, potrivit articolului 32 din Regulamentul de procedură.

27 Reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea în tot sau în parte a deciziei atacate în măsura în care o privește;

– în subsidiar, reducerea amenzii care i‑a fost aplicată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

28 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

29 În susținerea acțiunii, reclamanta invocă șase motive, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea principiului bunei administrări, în al doilea rând, pe încălcarea articolului 81 CE, a prezumției de nevinovăție, a principiului legalității și a obligației de motivare, în al treilea rând, pe o eroare de drept și de fapt în stabilirea duratei încălcării, în al patrulea rând, pe încălcarea articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003, a liniilor directoare, precum și a principiilor egalității de tratament și proporționalității la stabilirea cuantumului amenzii, în al cincilea rând, pe încălcarea principiului termenului rezonabil și, în al șaselea rând, pe încălcarea unor norme fundamentale de procedură, a principiului bunei administrări și a dreptului la apărare, constând în refuzul de a‑i acorda accesul la răspunsurile celorlalte părți în cauză la comunicarea privind obiecțiunile, precum și la un document care face parte din dosar.

30 Tribunalul consideră că este necesar să se examineze mai întâi al doilea și al treilea motiv, care urmăresc în esență să conteste încălcarea, în continuare, primul și al șaselea motiv, întemeiate pe pretinse vicii de procedură, și, în final, al patrulea și al cincilea motiv, privind stabilirea cuantumului amenzii, respectiv durata procedurii administrative.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 81 CE, a prezumției de nevinovăție, a principiului legalității și a obligației de motivare

Argumentele părților

31 În esență, reclamanta susține, pe de o parte, că noțiunile „acord”, „practică concertată” și „încălcare unică și continuă” au fost interpretate și aplicate de Comisie în mod eronat și, pe de altă parte, că aceasta a săvârșit erori de drept și de apreciere a faptelor în ceea ce privește constatarea încălcării privind atât sectorul „horeca”, cât și sectorul consumului la domiciliu, inclusiv segmentul berii vândute sub marca distribuitorului.

32 Comisia contestă argumentele reclamantei.

Aprecierea Tribunalului

33 Potrivit articolului 81 alineatul (1) CE, sunt incompatibile cu piața comună și interzise orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune.

34 Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod (Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, T‑7/89, Rec., p. II‑1711, punctul 256, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 199).

35 Se poate considera că un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE este încheiat din momentul în care există o concordanță de voințe cu privire la însuși principiul restrângerii concurenței, chiar dacă elementele specifice ale restrângerii avute în vedere fac încă obiectul unor negocieri (a se vedea în acest sens Hotărârea HFB și alții/Comisia, punctul 34 de mai sus, punctele 151-157 și 206).

36 Noțiunea de practică concertată se referă la o formă de coordonare între întreprinderi, care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între acestea (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 115, și Hotărârea Curții Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctul 158).

37 În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune oricărui contact direct sau indirect între operatorii economici, de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care operatorul economic respectiv a decis să îl adopte sau pe care intenționează să îl adopte el însuși pe piață, în cazul în care aceste contacte au ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 36 de mai sus, punctele 116 și 117).

38 Trebuie amintit că, în ceea ce privește administrarea probei unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia trebuie să facă dovada încălcărilor pe care le constată și să stabilească elementele de probă de natură să demonstreze, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor constitutive ale unei încălcări (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58, și Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 36 de mai sus, punctul 86).

39 Astfel, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante pentru a dovedi existența încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctul 43 și jurisprudența citată).

40 Cu toate acestea, trebuie subliniat faptul că nu este necesar ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de Comisie, privite în ansamblu, să răspundă acestei cerințe (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctele 179 și 180 și jurisprudența citată).

41 Având în vedere caracterul notoriu al interzicerii acordurilor anticoncurențiale, nu i se poate pretinde Comisiei să prezinte elemente care atestă în mod explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și disparate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice caz, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor relevante. Prin urmare, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 55-57).

42 În cazul în care Comisia a invocat probe scrise în susținerea constatării sale cu privire la existența unui acord sau a unei practici anticoncurențiale, părților care contestă această constatare în fața Tribunalului le revine nu doar obligația de a prezenta o alternativă plauzibilă la teza Comisiei, ci și aceea de a invoca insuficiența probelor reținute în decizia atacată pentru stabilirea existenței încălcării (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctul 187).

43 Cu privire la întinderea controlului jurisdicțional, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când este sesizat cu o acțiune în anularea unei decizii de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, Tribunalul trebuie să exercite în general un control deplin în ceea ce privește problema dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile aplicării articolului 81 alineatul (1) CE (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 26 octombrie 2000, Bayer/Comisia, T‑41/96, Rec., p. II‑3383, punctul 62 și jurisprudența citată).

44 Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii destinatare a deciziei de constatare a unei încălcări, potrivit principiului prezumției de nevinovăție, care, în calitate de principiu general de drept al Uniunii Europene, se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și care ar putea duce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (Hotărârea Hüls/Comisia, punctul 36 de mai sus, punctele 149 și 150, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctele 60 și 61).

45 În lumina acestor considerații trebuie să se analizeze dacă, în speță, Comisia a stabilit corespunzător cerințelor legale că reclamanta a avut un comportament care constituie o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE.

– Cu privire la declarația InBev

46 În primul rând, trebuie arătat faptul că, în mare măsură, Comisia se întemeiază [a se vedea în special considerentele (40)-(62) ale deciziei atacate] pe declarația dată de InBev, în cadrul cererii sale de clemență, prin scrisorile din 28 ianuarie și, respectiv, din 3, din 25 și din 29 februarie 2000, completate cu declarațiile anexate a cinci directori ai InBev [considerentele (34) și (40) ale deciziei atacate, denumite în continuare, împreună, „declarația InBev”].

47 Din decizia atacată reiese că în declarația InBev se indica existența unor „forme diferite de concertare […] între producătorii de bere pe piața olandeză a berii”, operând o distincție între reuniunile oficiale ale adunării generale a CBK, reuniunile neoficiale ale comisiei financiare a CBK și „celelalte reuniuni” paralele, cunoscute sub denumirea de „concertarea Catherijne”, a căror componență era variabilă și cu privire la care InBev declară că nu a găsit dovezi scrise. „Celelalte reuniuni” puteau fi clasificate în special în: „i) reuniuni ale directorilor horeca ai celor patru principali producători de bere (Heineken, Interbrew, Grolsch și Bavaria) […]; ii) reuniuni comune ale directorilor horeca și ale directorilor responsabili de consumul la domiciliu (două în anul 1998) și iii) reuniuni ale directorilor responsabili de consumul la domiciliu (una în anul 1999 […])” [considerentele (41)-(46) ale deciziei atacate].

48 Potrivit declarației InBev, comisia financiară „avea o ordine de zi oficială, dar constituia și un forum de discuții cu privire la stabilirea prețurilor pentru sectorul consumului la domiciliu și pentru sectorul horeca[; a]ceste discuții nu au făcut obiectul niciunui proces‑verbal” [considerentul (43) al deciziei atacate].

49 Potrivit aceleiași declarații, subiectele discutate în cadrul „celorlalte reuniuni” au vizat de asemenea atât sectorul „horeca”, cât și sectorul consumului la domiciliu și berea vândută sub marca distribuitorului [considerentul (47) al deciziei atacate].

50 În primul rând, în ceea ce privește sectorul „horeca”, s‑au discutat două subiecte principale: „[E]xista un acord fundamental privind stabilirea unor reduceri cantitative maxime pentru sectorul horeca [...], un alt subiect de consultare se referea la investițiile realizate în sectorul horeca[; i]deea era aceea de a menține status quo‑ul în acest sector și de a evita preluări ale unor clienți ai altor producători de bere” [considerentul (48) al deciziei atacate].

51 Un director al InBev susține că nu cunoaște conținutul exact al acordului menționat, iar un alt director îl descrie ca fiind „un acord foarte complex și vag cu privire la limitări (reduceri acordate sectorului horeca), la care noi nu am participat niciodată”, arătând că „[c]oncertarea consta într‑o reuniune bilunară a directorilor horeca, în cadrul căreia aceștia discutau despre încălcările cunoscute ale «regulii» (deși aceasta era vagă; se vorbea despre exces de piață)” [considerentul (48) al deciziei atacate].

52 În al doilea rând, în ceea ce privește sectorul consumului la domiciliu, potrivit declarației InBev, discuțiile au vizat atât nivelul prețurilor în general, cât și subiectul special al berii vândute sub marca distribuitorului.

53 În ceea ce privește nivelul prețurilor în general, unul dintre directorii InBev declară că „era o practică obișnuită ca o întreprindere producătoare de bere să își majoreze prețurile după ce îi anunța în prealabil despre aceasta pe colegii săi producători de bere [...;] inițiativa venea întotdeauna de la una dintre marile întreprinderi producătoare de bere și în general de la Heineken[; î]n astfel de cazuri, celelalte întreprinderi producătoare de bere aveau la dispoziție timpul necesar pentru a adopta o poziție[; d]eși întreprinderile producătoare de bere își aliniau în mare prețurile unele în funcție de celelalte, fiecare dintre acestea avea și își menținea totuși propria politică de prețuri” [considerentul (51) al deciziei atacate].

54 În ceea ce privește berea vândută sub marca distribuitorului, InBev arată că discuțiile cu privire la prețuri aveau loc între actorii olandezi ai segmentului respectiv (Bavaria și Oranjeboom, achiziționate ulterior de Interbrew) începând cu anul 1987. Aceasta mai arată că „[c]ele două părți au înțeles, după ce au vorbit despre acest lucru, că nu ar accepta nicio intruziune în cercurile lor de clienți pentru mărci ale distribuitorilor care ar determina o pierdere cantitativă” [considerentul (52) al deciziei atacate].

55 În ceea ce privește implicarea Heineken și a Grolsch în acest sector, potrivit declarației InBev, „[p]iața olandeză este caracterizată printr‑o discrepanță semnificativă între prețurile sortimentelor de bere vândute sub marca distribuitorului («mărci B») și [alte mărci («mărci A»);] Heineken, care nu este prezentă pe segmentul mărcilor de distribuitor, a refuzat întotdeauna creșteri de prețuri pentru mărcile A atât timp cât prețul sortimentelor de bere vândute sub marca distribuitorului nu creștea[; a]stfel, aceasta exercita o presiune indirectă, în special asupra producătorilor de mărci de distribuitor, precum Bavaria și Interbrew” [considerentul (53) al deciziei atacate].

56 InBev declară că prețurile mărcilor de distribuitor erau de asemenea dezbătute de cei patru producători de bere, cu alte cuvinte, inclusiv în prezența Grolsch, în cadrul temei mai generale a diferențelor care trebuiau menținute între prețurile mărcilor de bere. Potrivit declarației InBev, „Heineken și Grolsch nu și‑au majorat prețurile timp de mai mulți ani și nici prețurile la sortimentele de bere de marcă și de marcă de distribuitor ale celorlalți producători de bere nu au crescut[; î]n ultimii ani, Bavaria și Interbrew și‑au majorat prețurile, fiind urmate de Grolsch” [considerentul (54) al deciziei atacate]. De asemenea, se arată că, „[î]n urmă cu 3-4 ani, aceste consultări neoficiale fuseseră integrate în concertarea Catherijne cu privire la horeca, la care participau și reprezentanți ai CBK[; d]upă câteva reuniuni, s‑a hotărât ca acestea să fie din nou împărțite în reuniuni privind consumul la domiciliu și reuniuni privind horeca” [considerentul (54) al deciziei atacate].

57 În plus, InBev declară că obținerea unei anumite cote de piață de către producătorul belgian de bere Martens începând din anii 1996-1997 a condus la „un acord între producătorii de bere belgieni și olandezi activi pe piața mărcilor de distribuitor[; d]ouă reuniuni s‑au desfășurat [într‑un hotel din] Breda în anul 1998 […; a]colo s‑a convenit să se respecte cantitățile de mărci de distribuitor vândute clienților stabiliți în Țările de Jos și în Belgia” [considerentul (55) al deciziei atacate].

58 Potrivit declarațiilor directorilor InBev, „celelalte reuniuni” erau organizate pentru ca participanții să se asigure reciproc cu privire la o „agresivitate cu caracter limitat” pe piață [considerentul (46) al deciziei atacate].

59 În răspunsul din 19 decembrie 2001 la cererea de informații, InBev arată că, „la sfârșitul lunii noiembrie 1998, au fost distruse agende din anii precedenți și note luate cu ocazia reuniunilor neoficiale[; î]n acea perioadă a început să se vorbească pe piață despre existența unei concertări între producătorii olandezi de bere și a apărut teama de un control din partea autorității olandeze în domeniul concurenței[; a]lte agende au fost distruse în anii care au urmat” [considerentul (61) al deciziei atacate].

60 Trebuie observat încă de la început că nicio dispoziție și niciun principiu general de drept al Uniunii nu interzice Comisiei să se prevaleze, împotriva unei întreprinderi, de declarațiile altor întreprinderi acuzate. Dacă nu ar fi astfel, sarcina probei cu privire la comportamente contrare articolelor 81 CE și 82 CE, care revine Comisiei, ar fi imposibil de îndeplinit și incompatibilă cu misiunea de supraveghere a bunei aplicări a acestor dispoziții, care îi este atribuită Comisiei prin Tratatul CE (a se vedea Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctul 192 și jurisprudența citată).

61 În speță, reclamanta nu contestă informațiile din declarația InBev potrivit cărora au avut loc reuniuni la care au participat reprezentanți ai producătorilor olandezi de bere. Aceasta nu contestă nici faptul că a fost reprezentată la cele mai multe dintre acestea și că în cadrul ultimelor reuniuni au avut loc discuții cu privire la nivelul prețurilor pe piața olandeză, precum și cu privire la acordarea unor reduceri clienților din sectorul „horeca”.

62 În aceste condiții, Comisia a putut constata în mod întemeiat că reuniunile menționate în declarația InBev au avut loc și că reprezentanți ai reclamantei au participat în mod efectiv la cel puțin o parte dintre acestea.

63 Cu toate acestea, reclamanta contestă faptul că discuțiile care au avut loc în cadrul reuniunilor în cauză ar fi condus la încheierea unui acord sau la începerea unei practici concertate cu caracter anticoncurențial. Aceasta susține că reuniunile respective aveau ca obiect subiecte legitime și că, în măsura în care s‑a discutat despre situația de pe piață, acest lucru nu s‑a făcut în scopuri anticoncurențiale. În acest sens, reclamanta contestă credibilitatea declarației InBev, arătând că aceasta este vagă, incoerentă și are un conținut contradictoriu.

64 În special în ceea ce privește caracterul contradictoriu al declarației InBev, reclamanta atrage atenția că aceasta conține o serie de declarații dezincriminatoare.

65 Pe de o parte, ar fi vorba despre fragmentele din declarația complementară a InBev din 3 februarie 2000, în care se arată următoarele: „«[A]m discutat mai ales pentru a ne da în mod reciproc impresia că vom rămâne calmi pe piață. Nu s‑a pus decât în mică măsură sau deloc problema unor limitări și a unor puncte de vânzare. De fapt, fiecare îl lua pe celălalt drept idiot.» În ultimii ani, aceste reuniuni și‑au pierdut din ce în ce mai mult substanța, iar concertarea a dobândit un caracter mai vag” [considerentul (46) al deciziei atacate].

66 Pe de altă parte, reclamanta se referă la unele fragmente din declarațiile persoanelor din conducerea InBev, potrivit cărora, între altele: „nu exista un acord pentru sectorul alimentației”; „cu toate acestea, creșterile de prețuri nu au fost aplicate în cadrul unor acorduri”; „nu am cunoștință despre acorduri în sectorul «mărcilor distribuitorilor»”; „reuniunea respectivă nu a avut multă consistență. A fost mai curând o reuniune agreabilă, fără o ordine de zi specială. S‑au făcut observații generale cu privire la reduceri. Am avut impresia că exista deja de mai mulți ani un fel de sistem de limitare sau o regulă pentru reduceri, dar acest lucru nu s‑a spus niciodată în mod explicit. S‑a vorbit numai despre valori globale ale unor reduceri, în termeni foarte generali, ocazie cu care au fost semnalate unele incidente”; „[Interbrew] nu a participat la niciun acord privind prețurile”; „în plus, nu există nicio concertare. Am acționat în mod complet independent, iar cu ocazia creșterii prețurilor la toate sortimentele de bere în anul 1999, am majorat prețurile pentru mărcile A (după ce Bavaria și Grolsch făcuseră acest lucru cu câteva luni înainte) și clienții noștri s‑au opus intens în ceea ce privește mărcile distribuitorilor […], prin urmare, am acționat într‑un mod perfect legal”.

67 Reclamanta susține că declarațiile menționate anterior sunt incompatibile cu concluziile Comisiei privind existența unei încălcări a articolului 81 CE. Potrivit reclamantei, din acestea rezultă că majorările de prețuri aplicate în sectorul consumului la domiciliu nu erau convenite și nici coordonate, că Interbrew își stabilea în mod complet independent prețurile de vânzare, că producătorii olandezi de bere s‑au concurat întotdeauna intens și că nu a existat niciun acord între producătorii de bere cu privire la reducerile acordate în sectorul „horeca”.

68 Mai întâi, trebuie să se constate că deducțiile reclamantei întemeiate pe unele elemente din declarația InBev, care menționează caracterul general al discuțiilor, lipsa unui acord pentru anumite sectoare și lipsa unui efect al discuțiilor asupra comportamentului producătorilor de bere pe piață, nu pot, prin ele însele, să conteste constatarea Comisiei privind existența încălcării.

69 Astfel, în ceea ce privește caracterul pretins general al declarației menționate, trebuie arătat că adesea Comisia este obligată să dovedească existența unei încălcări în condiții puțin propice acestei sarcini, în măsura în care este posibil să fi trecut mai mulți ani de la momentul săvârșirii faptelor care constituie încălcarea, iar mai multe întreprinderi care făceau obiectul investigației nu au cooperat în mod activ cu aceasta. Deși îi incumbă în mod necesar Comisiei să stabilească faptul că a fost încheiat un acord ilicit de împărțire a piețelor, ar fi excesiv să i se impună, în plus, să facă proba mecanismului specific prin care acest scop trebuia atins. Într‑adevăr, ar fi prea ușor pentru o întreprindere vinovată de săvârșirea unei încălcări să evite orice sancțiune dacă și‑ar putea întemeia argumentația pe caracterul vag al informațiilor prezentate în legătură cu funcționarea unui acord ilicit, într‑o situație în care existența acordului și scopul anticoncurențial al acestuia sunt, cu toate acestea, dovedite în mod suficient. Întreprinderile se pot apăra în mod eficient într‑o astfel de situație în măsura în care au posibilitatea de a comenta toate elementele de probă invocate de Comisie împotriva lor (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctul 203; a se vedea în acest sens și Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia, C‑403/04 P și C‑405/04 P, Rep., p. I‑729, punctul 50).

70 În continuare, în ceea ce privește caracterul pretins contradictoriu al declarației InBev, în măsura în care aceasta ar conține informații despre lipsa de efect asupra pieței a comportamentului în litigiu, trebuie amintit că rezultă chiar din textul articolului 81 CE că acordurile și practicile concertate între întreprinderi sunt interzise, independent de orice efect asupra pieței, atunci când acestea au un scop anticoncurențial (Hotărârea Hüls/Comisia, punctul 36 de mai sus, punctele 163-166, și Hotărârea Curții din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands și alții, C‑8/08, Rep., p. I‑4529, punctul 29).

71 Astfel, din moment ce Comisia a constatat existența acordurilor și a practicilor concertate cu obiect anticoncurențial, această constatare nu poate fi contrazisă de informațiile întemeiate pe lipsa aplicării aranjamentelor coluzive sau pe lipsa de efect asupra pieței.

72 În ceea ce privește pretinsele informații cu privire la lipsa unui acord în sectorul consumului la domiciliu și în sectorul „horeca”, trebuie să se observe că fragmentele invocate de reclamantă, interpretate în context, nu conduc în niciun fel la excluderea existenței unui acord sau a unei practici concertate în sectoarele în cauză.

73 Astfel, în privința sectorului consumului la domiciliu (vânzare cu amănuntul), afirmația unuia dintre directorii InBev, potrivit căreia „[n]u exista un acord pentru [acest] sector”, este urmată de o descriere concretă a mecanismului de coordonare a prețurilor aplicat de producătorii de bere. Fragmentul relevant este formulat după cum urmează [considerentul (51) al deciziei atacate]:

„Nu exista un acord pentru sectorul vânzării cu amănuntul («Food»). În privința creșterilor prețului berii, era o practică obișnuită ca o întreprindere producătoare de bere să își majoreze prețurile numai după ce îi anunța în prealabil despre aceasta pe colegii săi producători de bere. În cazul în care una dintre părți făcea un astfel de anunț, urma o dezbatere privind impactul unei asemenea majorări asupra pieței; în pofida acestui fapt, creșterea prețului berii avea totuși loc. Inițiativa venea întotdeauna de la una dintre marile întreprinderi producătoare de bere și în general de la Heineken. În astfel de cazuri, celelalte întreprinderi producătoare de bere aveau la dispoziție timpul necesar pentru a adopta o poziție. Deși întreprinderile producătoare de bere își aliniau în general prețurile unele în funcție de celelalte, fiecare avea și își menținea totuși propria politică de prețuri.”

74 În acest context, numai faptul că directorul InBev a făcut referire la lipsa unui „acord” nu poate constitui un argument valabil, în măsura în care este de competența Comisiei și, dacă este cazul, a Tribunalului, să realizeze încadrarea juridică a comportamentelor descrise în declarațiile date de responsabilii întreprinderilor în cauză.

75 În ceea ce privește pretinsa lipsă a unui acord și a respectării unui acord în sectorul „horeca”, trebuie să se constate că fragmentele din declarația complementară a InBev din 3 februarie 2000 și din declarațiile persoanelor din conducerea InBev, citate la punctele 65 și 66 de mai sus, nu au ca efect excluderea existenței unui acord privind reducerile acordate clienților din acest sector. Arătând că discuțiile aveau un caracter general și foarte rar vizau limitări și puncte de vânzare precise, aceste fragmente se referă la nivelul de detaliere al discuțiilor, fără a contrazice însă existența unui acord în sensul articolului 81 CE. Astfel, acestea nu pot fi considerate contrare informației cuprinse în declarația InBev potrivit căreia „[e]xista un acord fundamental privind stabilirea unor reduceri cantitative maxime pentru sectorul horeca” [considerentul (48) al deciziei atacate].

76 Având în vedere cele menționate anterior, argumentația reclamantei întemeiată pe caracterul pretins vag și contradictoriu al declarației InBev și, prin urmare, pe modul pretins selectiv în care Comisia ar fi utilizat această declarație nu este întemeiată.

77 În sfârșit, în ceea ce privește evaluarea generală a credibilității declarației InBev, trebuie să se considere că, contrar celor susținute de reclamantă, în mod întemeiat Comisia a putut acorda declarației InBev o valoare probantă deosebit de ridicată, dat fiind faptul că este vorba despre un răspuns dat în numele întreprinderii ca atare, cu o credibilitate mai mare decât cea pe care ar putea să o aibă răspunsul dat de un membru al personalului acesteia, indiferent de experiența sau de opinia personală a celui din urmă. De asemenea, trebuie să se observe că declarația InBev este rezultatul unei investigații interne, efectuată de întreprindere, și că aceasta a fost prezentată Comisiei de un avocat, care avea obligația profesională de a acționa în interesul întreprinderii respective. Prin urmare, acesta nu putea admite în mod imprudent existența unei încălcări fără a evalua consecințele unei astfel de abordări (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, LR AF 1998/Comisia, T‑23/99, Rec., p. II‑1705, punctul 45, și Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctul 206).

78 Pe de altă parte, din jurisprudență reiese că, deși o anumită neîncredere față de depozițiile voluntare ale principalilor participanți la o înțelegere ilicită este în general necesară, dată fiind posibilitatea ca acești participanți să aibă tendința de a minimiza importanța contribuției lor la încălcare și de a o maximiza pe a celorlalți, solicitarea de a beneficia de aplicarea Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei reduceri a amenzii nu generează în mod necesar o incitare la a prezenta elemente de probă deformate în privința celorlalți participanți la înțelegerea în cauză. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea pune sub semnul întrebării sinceritatea și completitudinea cooperării solicitantului și, prin urmare, ar putea pune în pericol posibilitatea acestuia de a beneficia pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 70).

79 Desigur, trebuie amintit faptul că declarația unei întreprinderi acuzate de participarea la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de multe alte întreprinderi acuzate, nu poate fi considerată o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă dacă nu este susținută de alte elemente de probă (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, Enso‑Gutzeit/Comisia, T‑337/94, Rec., p. II‑1571, punctul 91, și Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctul 219).

80 Prin urmare, numai declarația InBev nu ar fi suficientă pentru a se stabili existența încălcării, aceasta trebuind să fie coroborată cu alte elemente de probă.

81 Cu toate acestea, trebuie să se considere că nivelul de confirmare necesar în speță este mai redus, atât în ceea ce privește precizia, cât și intensitatea, datorită credibilității pe care o prezintă declarația InBev, alta fiind situația dacă aceasta din urmă nu era credibilă în mod special. Astfel, este necesar să se considere că, dacă s‑ar stabili că o serie de indicii concordante permiteau confirmarea existenței și a anumitor aspecte specifice ale practicilor amintite în declarația InBev și menționate la articolul 1 din decizia atacată, în acest caz declarația menționată ar putea fi suficientă în sine pentru a atesta alte aspecte ale deciziei atacate. În plus, atât timp cât un înscris nu este în contradicție evidentă cu declarația InBev în ceea ce privește existența sau conținutul esențial al practicilor în cauză, este suficient ca aceasta să ateste elemente semnificative ale practicilor pe care le‑a descris pentru a avea o anumită valoare ca element de confirmare în cadrul seriei de probe incriminatoare (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctul 220 și jurisprudența citată).

82 În lumina celor menționate anterior, este necesar să se examineze argumentele reclamantei privind alte elemente de probă, invocate de Comisie în decizia atacată pentru a confirma constatările întemeiate pe declarația InBev.

– Cu privire la alte elemente de probă

83 În decizia atacată, Comisia arată că declarația InBev este confirmată de o serie de documente interne care provin de la reclamantă și de la ceilalți trei producători de bere olandezi, de note olografe din timpul reuniunilor, de note de cheltuieli și de copii ale unor agende, obținute în urma unor investigații și a unor cereri de informații.

84 În considerentul (67) al deciziei atacate, Comisia invocă notele olografe ale unui director comercial al Grolsch referitoare la reuniunea din 27 februarie 1996, obiectul acestei reuniuni fiind desemnat cu mențiunea „CBK cie HOR cath”. Notele respective includ următorul fragment: „Garanții/finanțări: fin[anțări] pentru [...] mai mari decât nevoile anumitor puncte. Prin urmare, […] mil[ioane]”.

85 Potrivit Comisiei, din acest fragment rezultă că cei patru producători de bere în cauză au discutat, în cadrul unei reuniuni „Catherijne”, despre condițiile financiare aplicate sau care urmau a fi aplicate anumitor clienți „horeca” [considerentul (72) al deciziei atacate] și în special localurilor administrate de un proprietar a mai multe localuri „horeca” în Țările de Jos.

86 În considerentul (76) al deciziei atacate, Comisia invocă notele olografe ale unui director „horeca” al Bavaria, privind reuniunea din 19 iunie 1996. Notele în cauză sunt formulate după cum urmează:

„- adaptare prețuri

consum la domiciliu ridicat – redus

concertarea Bavaria – Interbrew

[…] și […] -> problemă […]

Martens

Schultenbrau!! 89 ct

- creștere exclusiv a prețului la butoi

argumente

exclusiv integral Hein + Grolsch

Frise US Heit

Interbrew \

| cresc împreună

Bavaria /

-> […] de asemenea

prețurile mici cresc mai mult decât cele mari

- introducere de aer

- acorduri

stabilire reducere baruri 7,5 pe butoi Heineken

pregătire reprezentanți în privința unor eventuale acorduri

Interbrew \

| se poate utiliza aer

Grolsch /.”

87 Potrivit Comisiei, aceste note demonstrează că producătorii de bere prezenți au discutat în detaliu despre prețuri, atât despre prețul berii vândute sub marca distribuitorului, cât și despre cel al berii vândute la butoaie, și că prețul sortimentelor de bere mai ieftine, produse de Interbrew și de Bavaria, trebuia să crească mai mult decât cel al sortimentelor de bere mai scumpe, produse de Heineken și de Grolsch [considerentul (85) al deciziei atacate].

88 În considerentul (89) al deciziei atacate, Comisia invocă o scrisoare pe care directorul general al Interbrew Nederland a transmis‑o la 25 martie 1997 la sediul InBev din Belgia:

„În prezent există un consens între principalii producători de bere pentru a crește prețurile înainte de anul 1998. Ace[asta] le va permite producătorilor de bere să își majoreze rezerva pentru bugetele promoționale suplimentare necesare. Actorii mărcii A au tendința de a diferenția creșterea de prețuri între mărcile A (plus 2 NLG/hl) și mărcile B (plus 4 NLG/hl). Acest lucru mi se pare foarte nerealist – noi toți trebuie să susținem o creștere integrală de 4 NLG. Aș exclude de la creșterea de prețuri sortimentele noastre speciale de bere «care se beau» (DAS, Hoegaarden, Leffe). Negocierile au început.”

89 Pe baza acestei scrisori, Comisia a concluzionat că o creștere de prețuri era prevăzută înainte de anul 1998, în urma negocierilor cu privire la prețuri dintre principalii producători. În plus, aceeași scrisoare confirma existența unei diferențe între producători și între mărcile de bere mai scumpe și mai ieftine [considerentul (90) al deciziei atacate].

90 În considerentul (92) al deciziei atacate, Comisia invocă notele olografe ale unui membru al consiliului de administrație al Bavaria privind reuniunea din 1 mai 1997. Aceasta citează următoarele fragmente:

„Clubul Catherijne 1/5 - 97

transferuri «interne» în cadrul grupului

trebuie să respecte de asemenea «limitarea»

[…] «Haga»

Monster ZH [Olanda meridională] ofertă concurentă mai ridicată.”

91 Potrivit Comisiei, aceste note confirmă faptul că producătorii de bere discutau despre o „limitare” a condițiilor comerciale acordate punctelor de vânzare individuale în cazul transferului de la un grup la altul, dar și în cazul transferului în cadrul aceluiași grup [considerentul (99) al deciziei atacate].

92 În considerentul (100) al deciziei atacate, Comisia constată că notele menționate anterior conțin de asemenea numele „Heineken/Amstel/Brand/Grolsch” pe primul rând și numele „Interbrew/Bavaria” pe al doilea rând, aceste două rânduri fiind unite printr‑o acoladă în continuarea căreia apare mențiunea „fără creșteri de prețuri”. De aici Comisia deduce că distincția dintre mărcile A, deținute de Heineken și de Grolsch, și mărcile B, deținute de Interbrew și de Bavaria, era tema principală a discuțiilor dintre producătorii de bere cu privire la creșterile prețurilor berii [considerentul (103) al deciziei atacate].

93 În considerentul (117) al deciziei atacate, Comisia invocă notele olografe ale unui membru al consiliului de administrație al Bavaria, privind reuniunea din 17 decembrie 1997. Aceasta citează următorul fragment:

„2) Situația prețurilor: martie/aprilie

lansată într‑o etapă/lansată în două etape

a) Heineken așteaptă puțin zgomot!! Heineken 18.59

b) în cazul creșterii: foarte negociabil; din toată inima; va exista susținere.”

94 De aici Comisia deduce că producătorii de bere prezenți la reuniunea din 17 decembrie 1997, în special Bavaria, Grolsch și Heineken, discutau despre creșterile de prețuri, precum și despre reacțiile posibile la acestea [considerentul (127) al deciziei atacate].

95 În considerentul (129) al deciziei atacate, Comisia invocă un fragment din notele olografe ale unui director „horeca” al Bavaria, privind reuniunea din 12 martie 1998:

„- S‑au întâmplat puține lucruri de la 1 ianuarie

- Mărcile A, fără panică în privința prețului Hein

9.95 scădere de la 11,49 nu are sens Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

mărci ale distribuitorilor

prețuri mici pe piață

[…] jumătatea lunii martie Bavaria ceva

sub Amstel (17) Bavaria (15)

de la 9.75 la 10.75 dacă nimic

nu se întâmplă, atunci Grolsch și Hein

creșteri fonduri de rezervă întreprindere producătoare de bere

→ încheiere acord […] și Dick

Acest lucru trebuie să fie «demonstrabil»prin intermediul Nielsen dacă nu

nu se va întâmpla nimic.”

96 Potrivit Comisiei, de aici reiese că producătorii de bere prezenți la reuniunea din 12 martie 1998 au discutat despre reducerile acordate supermarketurilor olandeze [considerentul (137) al deciziei atacate] și că creșterile de prețuri practicate de Bavaria trebuiau să fie demonstrabile prin intermediul datelor înregistrate de casieriile supermarketurilor, colectate de AC Nielsen [considerentul (133) al deciziei atacate].

97 În considerentul (138) al deciziei atacate, Comisia invocă un al doilea fragment din notele olografe menționate anterior:

„Bav dobândă 4 %? 6 1/2

excepție

dacă există indemnizație de publicitate.”

98 Potrivit Comisiei, acest fragment demonstrează că a avut loc o discuție cu privire la nivelul dobânzilor practicate la împrumuturile acordate punctelor de vânzare „horeca” [considerentul (142) al deciziei atacate].

99 În considerentul (143) al deciziei atacate, Comisia invocă un al treilea fragment din notele olografe menționate anterior:

„Cluburi de fotbal Săli de spectacole Teatre

Asociații studențești

[…]

Grolsch

Peste/în afara limitării

130

[…] (125) 124,5. ”

100 Potrivit Comisiei, de aici reiese că producătorii de bere au avut o discuție specială cu privire la anumiți clienți „horeca” în raport cu o „limitare”, confirmând declarația InBev în ceea ce privește existența unui acord denumit „limitare” [considerentul (147) al deciziei atacate].

101 În considerentul (156) al deciziei atacate, Comisia invocă un fragment din notele olografe ale unui membru al consiliului de administrație al Bavaria, referitoare la reuniunea din 3 iulie 1998:

„[…] Heineken majorat

[…] >> Heineken bere la butoi”.

102 Din acest fragment, Comisia deduce că producătorii de bere au discutat despre prețurile practicate atât pentru clienții din sectorul consumului la domiciliu, cât și pentru un client „horeca” [considerentele (162)-(164) ale deciziei atacate].

103 În considerentul (165) al deciziei atacate, Comisia invocă un alt fragment din notele olografe menționate anterior:

„ Cafenea […] 1800 […]

[…] 400 […]

60 pe hl

650 000,- V.B.K.”

104 Potrivit Comisiei, din acest fragment reiese că producătorii de bere au discutat despre o reducere acordată și/sau despre o rezervă pentru reducerea acordată sau care urma a fi acordată anumitor puncte de vânzare „horeca” [considerentul (171) al deciziei atacate].

105 În considerentul (174) al deciziei atacate, Comisia invocă un document datat 30 iunie 1998 și o listă de prețuri a Heineken care anunța noile prețuri aplicabile pentru berea la sticlă și pentru berea sub presiune (berea la cisternă și berea la butoi) începând de la 1 iunie 1998, descoperite în biroul unui director de vânzări pentru „consum la domiciliu” al Grolsch, purtând mențiunea „agenda c[ommiss]ie CBK” (comisia pentru ordinea de zi a CBK). Potrivit Comisiei, aceste documente confirmă declarația InBev potrivit căreia în timpul reuniunilor menționate au fost abordate atât prețurile pentru „consum la domiciliu”, cât și concurența pe piața „horeca” [considerentul (175) al deciziei atacate].

106 În considerentul (179) al deciziei atacate, Comisia invocă o notă internă a Heineken din 14 octombrie 1998, adresată echipei de conducere a Heineken, formulată după cum urmează: „creșterea de prețuri promisă de Bavaria în cadrul CBK nu apărea în mod clar în [valorile] Nielsen”. Potrivit Comisiei, această notă întărește concluzia potrivit căreia, la reuniunea din 12 martie 1998, Bavaria își anunțase intenția de a majora în primul rând prețurile proprii în sectorul consumului la domiciliu, ceilalți producători de bere trebuiau să facă ulterior același lucru, iar majorările practicate de Bavaria trebuiau să fie „demonstrabile” prin intermediul valorilor Nielsen [considerentul (180) al deciziei atacate].

107 În considerentul (184) al deciziei atacate, Comisia invocă o scrisoare adresată unui director al unității „horeca” Țările de Jos a Heineken de către un director de marketing și de consum la domiciliu al întreprinderii producătoare de bere Brand BV a Heineken, în legătură cu întâlnirea sa cu un membru al consiliului de administrație al Bavaria:

„La salonul alimentației de la Noordwijk din 9 septembrie [1998], [un membru al consiliului de administrație al Bavaria] mi‑a vorbit despre afacere […] și despre reacția Heineken. Pe scurt, în opinia sa, se pare că Heineken s‑ar fi putut așeza mult mai devreme la masa negocierilor cu principalii responsabili ai Heineken și ai Bavaria pe segmentul horeca de pe piața olandeză. Hectolitrii pierduți ar fi putut fi astfel compensați în alt mod. Pe de altă parte, acesta a mai adăugat că de fapt Bavaria avea probabil în vedere alți clienți potențiali din sectorul horeca, care doreau să treacă din proprie inițiativă (accentul fiind pus pe expresia «din proprie inițiativă», ca în cazul […], potrivit acestuia) la Bavaria [prenumele unui responsabil al unității „horeca” Țările de Jos a Heineken], se înțelege de la sine că aceste afirmații se înscriu pe deplin în retorica binecunoscută a […]. Am vrut să îți comunic această informație. Succes la reuniune.”

108 Comisia consideră că această scrisoare confirmă declarația InBev potrivit căreia producătorii de bere discutau nu doar despre restricții privind reducerile, ci și despre restricții privind punctele de vânzare care optau pentru un alt producător de bere, și aceasta nu doar în cadrul reuniunilor multilaterale, ci și cu ocazia unor reuniuni bilaterale [considerentul (189) al deciziei atacate].

109 În considerentul (193) al deciziei atacate, Comisia invocă notele olografe ale unui director general al Grolsche Bierbrouwerij Nederland cu privire la invitația la reuniunea din 8 ianuarie 1999:

„- vânzări ’98

- prețul berii →

- navetă de tip «pinool» | acțiuni/cat II

- navete | mic

| butoi

| NMA.”

110 Potrivit Comisiei, de aici rezultă că discuțiile referitoare la prețul berii s‑au axat pe patru elemente: în primul rând, acțiunile promoționale pe piața consumului la domiciliu, în al doilea rând, prețul sortimentelor de bere mai ieftine și vândute sub marca distribuitorului, în al treilea rând, prețul berii la butoi, recipientele mari utilizate în sectorul „horeca” al pieței olandeze a berii și, în al patrulea rând, autoritatea olandeză în domeniul concurenței NMA [considerentul (194) al deciziei atacate].

111 În considerentele (197) și (199) ale deciziei atacate, Comisia invocă lista subiectelor care trebuiau discutate la reuniunea din 8 ianuarie 1999, pe care un reprezentant al Grolsch notase prescurtarea „BP”, interpretată de Comisie ca însemnând „prețul berii” (bierprijs) sau „preț de bază” (bodemprijs), precum și „P[rivate] L[abel] 50 de cenți în plus”. Din aceste mențiuni, Comisia deduce că, în ceea ce privește berea la butoi, producătorii de bere au discutat în detaliu despre prețuri [considerentul (203) al deciziei atacate].

112 În considerentele (212) și (213) ale deciziei atacate, Comisia invocă un document care conține o referire la trei contacte între Heineken și Grolsch, la nivelul conducerii, în jurul datei de 5 iulie 1999, menționând un „război al prețurilor” între cei doi producători de bere. Comisia deduce de aici că Heineken contactase în mod direct Grolsch în legătură cu reducerile, și aceasta cu o lună și jumătate înainte ca reducerile temporare, practicate de un lanț de magazine căruia Grolsch a refuzat să îi acorde o compensație, să fie efectiv aplicate [considerentul (213) al deciziei atacate].

113 În considerentul (224) al deciziei atacate, Comisia invocă o serie de documente din dosarul său administrativ din care reies subiectele abordate în cadrul reuniunilor bilaterale dintre Bavaria și InBev din 8 martie 1995, din a doua jumătate a lunii martie 1997, din 12 mai 1997, din 19 iunie 1997 și din 8 septembrie 1997. Aceasta citează din documentele respective următoarele fragmente:

– reuniunea din 8 martie 1995: „atât [Bavaria], cât și [Interbrew Nederland] au afirmat că au probleme mari cu dl […] în Țările de Jos” (nota de subsol 491 din decizia atacată);

– reuniunea din 12 mai 1997: s‑a discutat despre „creșterea de prețuri” și despre „mărcile de distribuitor ca despre o sabie a lui Damocles […], presiunea psihologică exercitată de Grolsch și mai ales de Heineken pentru majorarea prețurilor la berea vândută sub marca distribuitorului” (nota de subsol 493 din decizia atacată);

– reuniunea din 19 iunie 1997: s‑a discutat despre „comportamentul care trebuie adoptat pe segmentul mărcilor de distribuitor și, în legătură cu aceasta, despre poziția avută de Interbrew față de Martens (considerată un oaspete nedorit în lumea olandeză a berii[)]” (nota de subsol 494 din decizia atacată);

– reuniunea din 8 septembrie 1997: s‑a discutat despre „situația pieței mărcilor de distribuitor în Țările de Jos și despre faptul că Bavaria preluase un client al Interbrew […], oferta de bază făcută [clientului] […] Bavaria modificând status quo‑ul […]” (nota de subsol 495 din decizia atacată).

114 Comisia interpretează aceste documente ca fiind o dovadă a faptului că aceste consultări bilaterale dintre Bavaria și InBev au permis menținerea unei „păci armate” sau a unui „pact de neagresiune” în privința berii vândute sub marca distribuitorului [considerentul (223) al deciziei atacate].

115 În considerentul (227) al deciziei atacate, Comisia invocă scrisoarea din data de 26 septembrie 1997, transmisă de un director responsabil cu exporturile al Interbrew Nederland unui director responsabil cu exporturile la sediul central al Interbrew, referitoare la „vânzările de bere în Germania și la mărcile de distribuitor”:

„Am discutat recent în acest sens cu principalul nostru concurent din Țările de Jos și cu această ocazie am înțeles că ei trebuiau să se întâlnească cu […] pentru a avansa sau a nu avansa în ceea ce privește cantitatea de bere TIP pentru anul 1998. M‑a îngrijorat nivelul prețului la care preconizau să lucreze și acesta mi‑a confirmat exact același preț, minus o contribuție pentru sediul central al […], și faptul că ar accepta o cantitate de aproximativ 200 000 hl la acest preț.”

116 Potrivit Comisiei, de aici reiese că Interbrew a solicitat și a obținut de la Bavaria informații detaliate privind prețul și cantitățile avute în vedere pentru o eventuală livrare de bere sub marca distribuitorului, de către Bavaria, unui lanț german de mare distribuție. Comisia apreciază că acest element confirmă declarația InBev potrivit căreia Interbrew și Bavaria au făcut schimb de informații cu privire la nivelurile prețurilor propuse clienților la berea vândută sub marca distribuitorului. În plus, Comisia arată că acest fapt a fost recunoscut de InBev într‑o scrisoare din data de 21 februarie 2006 [considerentul (228) al deciziei atacate].

117 În considerentul (234) al deciziei atacate, Comisia invocă următoarea declarație a întreprinderii producătoare de bere Haacht cu privire la reuniunea din 14 sau 15 iunie 1998 dintre Bavaria, Interbrew Nederland și producătorii belgieni de bere Interbrew Belgique, Alken‑Maes, Haacht și Martens:

„În cadrul acestei reuniuni, întreprinderile olandeze producătoare de bere au fost informate despre conținutul schimbului de informații care a avut loc între participanții belgieni. Întreprinderile olandeze producătoare de bere și‑au exprimat acordul în vederea schimbului de date privind cantitățile, tipurile de condiționare, durata contractelor, precum și eventualele zile de scadență și clienții. În privința prețurilor, participanții au convenit din principiu să nu facă schimb de informații în acest sens […]

Participanții la reuniune au considerat că era necesar ca de centralizarea schimbului de informații să se ocupe o parte neutră. S‑a solicitat acest lucru pentru că părțile prezente pe piața olandeză nu aveau încredere în celelalte părți. Haacht a fost invitată să centralizeze informațiile pentru că nu era activă pe piața olandeză.”

118 Comisia consideră că această declarație confirmă, cu privire la aspectul abordat, declarația InBev [considerentul (235) al deciziei atacate].

119 În considerentul (236) al deciziei atacate, Comisia invocă notele olografe de la reuniunea din 14 sau 15 iunie 1998, menționată anterior, care au fost descoperite în biroul secretarului unui președinte al comitetului de conducere al Bavaria:

„Martens → nimic nu s‑a concretizat vreodată în Țările de Jos

→ redus – piață – spărgător de prețuri

|→ sunt prezentate oferte de prețuri

Interbrew Nederland – Martens -> ofertă prezentată unui client mare în domeniul mărcilor

de distribuitor

[…]

7,68 [încercuit]

Martens – «reducerea prețurilor Belgia»

în prezent NL → […]

Interbrew Belgia a făcut primul pas în privința P[rivate] L[abel]

numai pentru […]

Pilsener […]

/\ / \

multiplu unic

[…] –«hotărât» |→ la Interbrew

CAT I+II”.

120 Potrivit Comisiei, aceste note confirmă faptul că Interbrew Belgia a luat inițiativa unei reuniuni având ca obiect berea vândută sub marca distribuitorului, în cadrul căreia s‑a stabilit că un contract cu o organizație de achiziție a vânzătorilor cu amănuntul „va merge la Interbrew, în Țările de Jos” [considerentul (237) al deciziei atacate].

121 Cu privire la această ultimă reuniune, Comisia invocă de asemenea următoarea declarație a unui director al InBev responsabil de „consumul la domiciliu”, prezentată de InBev la 21 februarie 2006, ca răspuns la o cerere de informații [considerentul (238) al deciziei atacate]:

„La un moment dat […], dl [...] de la […] mi‑a vorbit despre un preț mic, care îi fusese propus de Martens. Acesta mi‑a spus că el obținuse un preț de 0,32 NLG pe sticlă. Acest preț corespunde valorii de 7,68 NLG pentru naveta de 24 de sticle, menționată în notele domnului [responsabil al Bavaria]. În cadrul acestor discuții, care s‑au desfășurat din luna aprilie până la începutul lunii iunie 1998, i‑am sugerat să trecem la categoria II și să beneficiem astfel de o reducere de accize. În sfârșit, la începutul lunii iunie 1998, am încheiat un acord cu […] privind livrarea unei noi […] beri de categoria II […]. Grație reducerii de accize ca urmare a trecerii la o bere de categoria II, am fost în măsură să propunem un preț de 6,36 NLG (care include reducerea de accize de 0,84 NLG) și să contracarăm astfel oferta prezentată de Martens.

[…]

La momentul reuniunii din 14 sau 15 iunie 1998, […] Interbrew se pusese de acord cu […] în privința livrărilor de bere de categoria I […] și de categoria II. În cadrul acestei reuniuni, am menționat discuțiile și acordul intervenit cu […] pentru două motive. În primul rând, doream să o confrunt pe Martens cu oferta pe care o prezentase […], dat fiind faptul că aceasta negase întotdeauna că ar fi prezentat oferte de preț în Țările de Jos. În al doilea rând, țineam să îi informez pe ceilalți participanți să nu mai prezinte oferte […], având în vedere acordul încheiat între Interbrew și […]. Rândul n al [documentului prezentat în considerentul (236) al deciziei atacate] confirmă că am comunicat informația privind încheierea contractului de livrare de sortimente de bere de categoria I și de categoria II dintre […] și Interbrew. Existența acestui acord […] reiese din faxul din 24 iunie 1998.”

122 În considerentul (240) al deciziei atacate, Comisia invocă o declarație a producătorului belgian de bere Haacht privind cea de a doua reuniune belgiano‑olandeză din 7 iulie 1998, potrivit căreia:

„Aceasta este ultima reuniune organizată între părți. În cursul acesteia, Haacht a distribuit informațiile colectate de pe piața olandeză.

În continuare, părțile au schimbat subiectul, pentru a aborda câteva puncte mai puțin importante, dar reprezentantul Haacht nu a participat la această discuție. Oricum, nu s‑a furnizat nicio informație importantă cu privire la subiectele respective. Această reuniune a lăsat impresia că nu a adus nimic concret.”

123 Potrivit Comisiei, declarația unui director responsabil cu „consumul la domiciliu” al Interbrew confirma declarația Haacht potrivit căreia era vorba despre ultima reuniune belgiano‑olandeză. Comisia consideră că decizia de a pune capăt acestor reuniuni se întemeiază pe un motiv precis, respectiv teama de o incursiune a autorității olandeze în domeniul concurenței în una sau mai multe întreprinderi