ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

În consecință, legiuitorul nu a prevăzut că un stat membru care alege opțiunea prevăzută la articolul 66 litera (b) din Directiva TVA are posibilitatea să stabilească un termen în care taxa devine exigibilă. În plus, aplicarea articolului 66 litera (c) din această directivă și termenul prevăzut la acesta pot fi legate numai de aplicarea aceluiași articol litera (a), întrucât termenul este subordonat neemiterii facturii sau emiterii cu întârziere a acesteia, iar nu neîncasării sau încasării cu întârziere.
30

În această privință, trebuie să se constate că determinarea bazei de impozitare a unei operațiuni precum cea prevăzută la articolul 18 litera (c) din Directiva TVA intră sub incidența articolului 74 din Directiva TVA, iar nu sub cea a articolului 80 din aceasta. Astfel, potrivit jurisprudenței Curții, condițiile de aplicare a acestui articol sunt exhaustive, iar o legislație națională nu poate să prevadă, în temeiul acestei dispoziții, că baza de impozitare este valoarea de piață și în alte cazuri decât cele enumerate în dispoziția menționată (a se vedea Hotărârea din 26 aprilie 2012, Balkan and Sea Properties și Provadinvest, C-621/10 și C-129/11, punctele 45, 51, precum și 52). Or, din decizia de trimitere nu reiese că situația în cauză se încadrează în unul dintre cazurile enumerate la articolul 80 menționat.
17

În aceste condiții, cour d’appel de Mons (Curtea de Apel din Mons) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Un stat membru are dreptul să refuze deducerea în cazul unor persoane impozabile, destinatare ale unor servicii, care dețin facturi lacunare, însă completate prin furnizarea de informații prin care se urmărește dovedirea caracterului real, a naturii și a valorii operațiunilor facturate (contracte, reconstituirea cifrelor pe baza declarațiilor date la Oficiul Național al Securității Sociale, informații cu privire la grupul implicat etc.)? 2) Un stat membru care refuză deducerea în cazul unor persoane impozabile, destinatare ale serviciilor, ca urmare a caracterului imprecis al facturilor nu are obligația să constate că facturile ar fi în egală măsură atât de imprecise pentru a permite [plata] TVA-ului? Prin urmare, în vederea garantării principiului neutralității TVA-ului, un stat membru nu are obligația de a acorda prestatorilor de servicii astfel contestate restituirea TVA-ului care îi fusese plătit?”
35

În aceste condiții, Curtea de Apel București a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Sunt aplicabile prevederile articolului 2 alineatul (2) litera (a) din [Directiva 2000/78] în cazul în care un acționar al unui club de fotbal care se autoprezintă și este perceput în mass-media și în societate ca principal conducător («patron») al acestui club de fotbal declară în mass-media următoarele: «Nici dacă se desființează [FC Steaua] nu iau un homosexual la echipă. Zvonurile sunt zvonuri, dar să scrii așa ceva dacă nu e ceva adevărat și să mai pui și pe prima pagină... Poate că e minciună că (jucătorul de fotbal […] X […]) e homosexual. Dar dacă e adevărat? I-am spus eu unui unchi al meu, care nu credea în Satana și în Hristos. Eu i-am spus: „Hai să spunem că nu există Dumnezeu. Dar dacă există? Ce pierzi dacă te împărtășești? Nu ar fi bine să te duci în Rai?” Și mi-a dat dreptate. Cu o lună de zile înainte să moară s-a dus să se împărtășească. Dumnezeu să îl ierte. În familia mea nu are ce căuta niciodată un gay și [FC Steaua] e familia mea. Decât un gay, mai bine jucăm cu un junior, la mine nu e discriminare. Nu poate să mă oblige nimeni să lucrez cu cineva. Am și eu dreptul să lucrez cu cine îmi place cum au și ei drepturi.» «Nici dacă se desființează Steaua nu iau un homosexual la echipă! Poate e minciună că e homosexual, dar dacă e adevărat? În familia mea nu are ce căuta niciodată un homosexual și [FC Steaua] e familia mea. Decât cu un homosexual pe teren, mai bine jucăm cu un junior. La mine nu e discriminare. Nu poate să mă oblige nimeni să lucrez cu cineva. Am și eu dreptul să lucrez cu cine îmi place, așa cum au și ei drepturi. Chiar dacă-mi spune Dumnezeu la noapte că 100 % nu e homosexual X, tot nu-l iau! S-a scris prea mult prin ziare că este homosexual. Nici gratis dacă mi-l dă [clubul actual al jucătorului X] tot nu-l mai iau! Poate să fie cel mai mare bătăuș și cel mai mare bețiv... dacă e homosexual, nu mai vreau să aud niciodată de el»? 2) În ce măsură declarațiile de mai sus pot fi calificate ca fiind «fapte care permit prezumția existenței unei discriminări directe sau indirecte» în conformitate cu articolul 10 alineatul (1) din [Directiva 2000/78], în ceea ce privește reclamata [FC Steaua]? 3) În ce măsură este sau nu vorba despre o «probatio diabolica» în cazul în care se declanșează în cauză inversarea sarcinii probei conform articolului 10 alineatul (1) din [Directiva 2000/78] și reclamatei [FC Steaua] i se cere să dovedească faptul că nu a avut loc o încălcare a principiului egalității de tratament, în particular să dovedească faptul că angajarea nu interferează cu orientarea sexuală? 4) Dacă imposibilitatea aplicării sancțiunii contravenționale cu amenda în cauzele de discriminare după expirarea termenului de prescripție de 6 luni de la data săvârșirii faptei, conform articolului 13 alineatul (1) din [OG nr. 2/2001], este contrară articolului 17 din [Directiva 2000/78] sub aspectul că sancțiunile în cazurile de discriminare trebuie să fie efective, proporționale și disuasive?”
3

Articolul 5 C punctele 1 și 2 din Convenția de la Paris pentru protecția proprietății industriale, semnată la Paris la 20 martie 1883, revizuită ultima dată la Stockholm la 14 iulie 1967 și modificată la 28 septembrie 1979 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 828, nr. 11851, p. 305), prevede: „1) Dacă, într-o țară, folosirea mărcii înregistrate este obligatorie, înregistrarea nu va putea fi anulată decât după un termen echitabil și numai dacă cel interesat nu justifică motivele lipsei sale de acțiune. 2) Folosirea unei mărci de fabrică sau de comerț de către proprietarul ei, sub forma care diferă prin anumite elemente care nu modifică caracterul distinctiv al mărcii în forma sub care ea a fost înregistrată într-una din țările [u]niunii [create prin această convenție], nu va avea ca urmare invalidarea înregistrării și nu va restrânge protecția acordată mărcii.”
14

Decretul legislativ nr. 276/03 definește contractul de plasare a forței de muncă („somministrazione di lavoro”) ca fiind contractul care are ca obiect furnizarea profesională de forță de muncă, pe durată determinată sau nedeterminată, în cadrul căreia lucrătorii își desfășoară activitatea în beneficiul, sub conducerea și sub controlul utilizatorului. Prin urmare, acesta constă într-un contract între două persoane, furnizorul („somministratore”) și utilizatorul („utilizzatore”), prin care cel dintâi îi furnizează celui de al doilea, contra cost, forța de muncă pe care el însuși a angajat-o. Acest contract de plasare a forței de muncă este însoțit de un contract de muncă încheiat între furnizor și lucrător.
39

Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 132 alineatul (1) literele (b) și (c) din Directiva TVA trebuie interpretat în sensul că: — prestări de servicii asemenea celor cele în discuție în litigiul principal, care constau în operații de chirurgie estetică și în tratamente estetice, intră în domeniul de aplicare al noțiunilor „îngrijire medicală” sau „prestarea de îngrijiri medicale”, în sensul acestui alineat (1) literele (b) și (c), în cazul în care prestațiile respective au ca scop diagnosticarea, îngrijirea sau vindecarea bolilor ori a anomaliilor de sănătate sau protejarea, menținerea sau restabilirea sănătății persoanelor; — simpla concepție subiectivă a persoanei care se supune unei intervenții estetice cu privire la aceasta din urmă nu este, în sine, decisivă pentru aprecierea aspectului dacă intervenția respectivă are un scop terapeutic; — împrejurările că prestații precum cele în discuție în litigiul principal sunt furnizate sau efectuate de un membru al corpului medical autorizat sau că scopul unor asemenea prestații este stabilit de un astfel de profesionist sunt de natură să influențeze aprecierea aspectului dacă intervenții cum sunt cele în discuție în litigiul principal intră în domeniul de aplicare al noțiunilor „îngrijire medicală” sau „prestarea de îngrijiri medicale” în sensul articolului 132 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA și, respectiv, al articolului 132 alineatul (1) litera (c) din această directivă și, — pentru a aprecia dacă prestările de servicii asemenea celor în discuție în litigiul principal sunt scutite de plata TVA-ului în temeiul articolului 132 alineatul (1) litera (b) sau (c) din Directiva TVA, trebuie luate în considerare toate cerințele stabilite la acest alineat (1) litera (b) sau (c), precum și alte dispoziții relevante din titlul IX capitolele 1 și 2 din directiva respectivă, cum sunt, în ceea ce privește articolul 132 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată, articolele 131, 133 și 134 din aceasta.
24

În ceea ce privește efectul direct al dispozițiilor relevante ale Directivei 85/337, instanța de trimitere consideră că, din punctul de vedere al conținutului lor, acestea sunt necondiționate. Cât despre problema dacă ele sunt suficient de precise pentru a putea fi aplicate direct, instanța de trimitere remarcă faptul că criteriile de selecție stabilite în anexa III la Directiva 85/337 trasează, în orice caz, limitele marjei de apreciere de care dispun statele membre potrivit articolului 4 alineatul (2) din această directivă. Or, reglementarea în discuție în litigiul principal nu ține seama de criteriul de localizare a proiectelor, prevăzut la punctul 2 litera (g) din anexa III la Directiva 85/337. În plus, pragul ar fi astfel fixat prin această reglementare încât pentru aeroporturile mici și mijlocii nu s-ar întrevedea, practic, niciodată o evaluare ecologică. Astfel, potrivit instanței de trimitere, nu numai că reglementarea în discuție în litigiul principal transpune incomplet Directiva 85/337, dar, în plus, aceasta nu ține în mod vădit seama de criteriile clar și suficient de precis stabilite în anexa III la această directivă.
10

Printre titlurile oficiale de calificare care beneficiază de regimul tranzitoriu sunt menționate pentru Republica Italiană, la articolul 11 litera (g) din directivă: „[…] — diplomele de «laurea in architettura» eliberate de universități, institute politehnice și institutele superioare de arhitectură din Veneția și Reggio-Calabria, însoțite de diploma care conferă titularului dreptul de a exercita în mod independent profesia de arhitect, eliberată de Ministerul Educației Publice după ce candidatul a promovat, înaintea unei comisii competente, examenul de stat care îi conferă dreptul de a exercita în mod independent profesia de arhitect (dott. architetto). — diplomele de «laurea in ingegneria» în domeniul construcțiilor civile («sezione costenzione civile»), eliberate de universități și institute politehnice, însoțite de diploma care conferă titularului dreptul de a exercita în mod independent profesia de arhitect, eliberată de Ministerul Educației Publice după ce candidatul a promovat, înaintea unei comisii competente, examenul de stat care îi conferă dreptul de a exercita în mod independent profesia (dott. ing. architetto sau dott. ing. in ingegneria civile).”
9

Articolul 41 din Legea nr. II din 2005, referitor la normele amintite, are următorul cuprins: „Secțiunea G Norme privind serviciile de telefonie mobilă 1. Prezentele norme se intitulează «Norme privind serviciile de telefonie mobilă». 2. Prezentele norme se aplică tuturor veniturilor generate de serviciile de telefonie mobilă, în conformitate cu norma nr. 4. 3. Operatorii de telefonie mobilă trebuie să se înregistreze la autoritatea de control în conformitate cu Legea privind accizele, denumită în continuare «legea». 4. Acciza se va calcula asupra tuturor plăților percepute de operatorii de telefonie mobilă în schimbul serviciilor lor, inclusiv abonamentele și cartelele de reîncărcare; considerând că noțiunea «operator» are aceeași semnificație cu cea prevăzută la articolul 2 din Legea (de reglementare a) comunicațiilor electronice; considerând de asemenea că nu trebuie să fie percepută nicio acciză pentru următoarele servicii: (a) comunicații în roaming (intrări); (b) venituri din interconectare; (c) donații de natură pecuniară transferate de la donator la beneficiar prin intermediul unor servicii oferite de operatorul de telefonie mobilă; (d) comunicații gratuite. 5. Persoana, întreprinderea sau societatea înregistrată în mod corespunzător la autoritatea de control este responsabilă de plata accizei, astfel cum este definită la articolul 3 din lege, la termenul la care această plată devine scadentă. (1) Registrele privind veniturile generate de serviciile supuse accizei în aplicarea prezentelor norme sunt ținute la dispoziția autorității de control pentru orice verificare necesară. (2) Autorității de control i se furnizează o declarație periodică cu privire la detaliile oricărui venit generat de serviciile supuse accizei în aplicarea prezentelor norme, pentru orice perioadă care poate fi stabilită de autoritatea de control. (3) Perioada contabilă este de trei luni sau poate avea o durată mai lungă, care poate fi prevăzută de autoritatea de control sau poate fi autorizată, dispusă sau prevăzută în alt mod, iar autorității de control i se prezintă o notă de informare în termen de 30 de zile de la sfârșitul perioadei contabile care face obiectul raportului. (4) Persoana care nu respectă dispozițiile prezentelor norme săvârșește o contravenție și este obligată, în cazul în care este declarată vinovată, la plata unei amenzi care nu poate depăși 500 de lire.”
27

În cadrul acestei cooperări, întrebările referitoare la dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale ori atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i-au fost adresate (a se vedea printre altele Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C-94/04 și C-202/04, Rec., p. I-11421, punctul 25, Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez, C-570/07 și C-571/07, Rep., p. I-4629, punctul 36, precum și Hotărârea The Chartered Institute of Patent Attorneys, citată anterior, punctul 32 și jurisprudența citată).
23

În ceea ce privește jurisprudența sa potrivit căreia un reclamant poate menține un interes de a obține anularea unei decizii prin care se impun măsuri restrictive abrogate și înlocuite (a se vedea în acest sens, pe lângă Hotărârea PKK/Consiliul, citată anterior, punctele 46-51, Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Consiliul, T-228/02, Rec., p. II-4665, punctul 35, Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2007, Al-Aqsa/Consiliul, T-327/03, punctul 39, și Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2008, People's Mojahedin Organization of Iran/Consiliul, T-256/07, Rep., p. II-3019, punctul 48), Tribunalul a constatat, la punctul 35 din ordonanța atacată, că această jurisprudență a fost elaborată într-un context special și diferit de cel din speță. Astfel, spre deosebire de Regulamentul nr. 1330/2008, actele în discuție în aceste cauze fuseseră nu numai abrogate, ci și înlocuite prin noi acte, măsurile restrictive care vizau entitățile respective fiind menținute. Efectele inițiale ale actelor abrogate erau menținute, așadar, în privința entităților respective, prin intermediul actelor care le înlocuiau. Or, în speță, Regulamentul nr. 36/2011 ar elimina pur și simplu numele reclamantului din lista în litigiu, abrogând astfel în mod implicit Regulamentul nr. 1330/2008 în măsura în care îl privește, fără a înlocui măsurile prevăzute de regulamentul menționat. Prin urmare, efectele produse de Regulamentul nr. 1330/2008 nu s-ar menține. În plus, jurisprudența respectivă ar fi întemeiată pe diferența existentă între efectele abrogării și cele ale anulării unui act, această împrejurare nefiind relevantă în speță, după cum reiese din cuprinsul punctului 32 din ordonanța atacată.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Specsavers International Healthcare Ltd, Specsavers BV, Specsavers Optical Group Ltd și Specsavers Optical Superstores Ltd (denumite în continuare, împreună, „grupul Specsavers”), pe de o parte, și Asda Stores Ltd (denumită în continuare „Asda”), pe de altă parte, cu privire la o pretinsă atingere adusă mărcilor comunitare înregistrate de grupul Specsavers.
21

În aceste condiții, Højesteret a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Directiva 92/12 și Regulamentul nr. 3649/92 trebuie interpretate în sensul că un operator economic dintr-un stat membru, care, în împrejurări precum cele din cauza principală, vinde produse accizabile care au fost eliberate pentru consum în acest stat membru și care sunt livrate, la locul de desfășurare a activității economice a vânzătorului, unui cumpărător rezident într-un alt stat membru, fără ca vânzătorul să contribuie la asigurarea sau la organizarea transportului, are obligația de a verifica, în primul rând, dacă achiziționarea produselor accizabile este realizată în vederea importului lor în acest al doilea stat membru și, în al doilea rând, dacă produsele respective sunt importate pentru uz privat sau pentru uz comercial? 2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, în cazul vânzării de produse accizabile în împrejurări precum cele din cauza principală, operatorul economic este obligat să aplice, atunci când realizează verificările menționate, regulile de prezumție referitoare la intenția cumpărătorului cu privire la produsele achiziționate. 3) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, instanța de trimitere solicită în plus să se stabilească dacă Directiva 92/12 și Regulamentul nr. 3649/92 trebuie interpretate în sensul că un vânzător precum cel menționat în cadrul primei întrebări, în împrejurări precum cele din cauza principală, trebuie să refuze vânzarea de produse accizabile către un cumpărător în situația în care cumpărătorul respectiv nu prezintă exemplarul 1 al documentului de însoțire simplificat prevăzut la articolul 4 din regulament dacă acesta efectuează achiziția pentru a utiliza produsele accizabile în scopuri comerciale în țara sa de origine. Instanța de trimitere dorește un răspuns și în cazul în care trebuie să se aplice regulile de prezumție la care se face trimitere în cadrul celei de a doua întrebări. 4) Intrarea în vigoare a Directivei 2008/118 și abrogarea Directivei 92/12 determină modificarea situației juridice în ceea ce privește implicațiile Directivei 92/12 asupra răspunsurilor la primele trei întrebări? 5) Expresia «produse achiziționate de persoane particulare pentru uz propriu», de la articolul 8 din Directiva 92/12 și de la articolul 32 alineatul (1) din Directiva 2008/118, trebuie interpretată în sensul că include sau poate să includă achiziția de produse accizabile în împrejurări precum cele din cauza principală? În cazul unui răspuns negativ la această întrebare, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă achizițiile menționate trebuie să intre sub incidența articolului 7 din Directiva 92/12 sau, respectiv, a articolului 33 din Directiva 2008/118.”
5

Articolul 203 din Codul vamal prevede: „(1) O datorie vamală la import ia naștere prin: — sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import. (2) Datoria vamală ia naștere în momentul sustragerii mărfurilor de sub supravegherea vamală. (3) Debitorii vamali sunt: — persoana care a sustras mărfurile de sub supraveghere vamală; — orice persoană care a participat la o astfel de acțiune și care știa sau ar fi trebuit să știe în mod normal că mărfurile au fost sustrase de sub supraveghere vamală; — orice persoană care a dobândit sau deținut mărfurile în cauză și care știa sau ar fi trebuit să știe, în mod normal, în momentul cumpărării sau primirii mărfurilor, că ele au fost sustrase de sub supraveghere vamală și — după caz, persoana care trebuie să execute obligațiile care rezultă din depozitarea temporară a mărfurilor sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate acele mărfuri.”
22

Or, chiar dacă se presupune că aplicarea reglementării în discuție în litigiul principal este limitată la situații privind legăturile dintre o societate împrumutată și o societate împrumutătoare care deține o participație de cel puțin 10 % din capital sau din drepturile de vot în prima societate sau între societăți în care aceiași titulari dețin o astfel de participație, astfel cum se prevede la articolul 58 alineatul 4 literele a) și b) din CIRC, trebuie să se constate că o participație de o asemenea pondere nu implică în mod necesar că titularul acestei participații exercită o influență certă asupra deciziilor societății al cărei acționar este (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 aprilie 2000, Baars, C-251/98, Rec., p. I-2787, punctul 20, și Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, Rec., p. I-11753, punctul 58).
43

Or, în această privință, trebuie să se constate, mai întâi, că textul respectivului articol 1e alineatul (2) din statut nu reflectă în niciun fel distincția efectuată astfel de Tribunal. Dimpotrivă, în măsura în care acesta face referire la „cerințele minime aplicabile în temeiul măsurilor adoptate [...] în temeiul tratatelor” în „domeniile”„sănătății și securității” și referitoare la condițiile de muncă, textul respectiv are în vedere norme cum sunt cele cuprinse în Directiva 2003/88, din moment ce aceasta are ea însăși ca obiect, astfel cum reiese din articolul 1 alineatul (1), să stabilească „cerințe[le] minime de securitate și sănătate pentru organizarea timpului de lucru”, printre care figurează perioadele minime de concediu anual.
29

În fond, considerentul (30) al Regulamentului nr. 1346/2000 precizează, în special în versiunile în limbile germană („Zum Schutz solcher Personen, die [...] eine Zahlung an den Schuldner leisten”), engleză („In order to protect such persons who make a payment to the debtor”) și suedeză („För att skydda sådana personer som infriar en skuld hos gäldenären”), că situația special vizată la articolul 24 alineatul (1) din acest regulament este cea a unei „plăți” către debitorul care a intrat în faliment.
47

În aceste condiții, prima și a doua întrebare adresate trebuie înțelese ca urmărind, în esență, să se stabilească dacă Directivele 92/85 și 76/207 trebuie interpretate în sensul că se opun unei măsuri naționale, precum cea în discuție în cauza principală, care prevede că tatăl unui copil, care are statutul de lucrător salariat, poate, cu acordul mamei, care de asemenea are statutul de lucrător salariat, să beneficieze de un concediu de maternitate pentru perioada ulterioară celor șase săptămâni de concediu obligatoriu al mamei după naștere, cu excepția cazurilor în care există un pericol pentru sănătatea acesteia, în timp ce tatăl unui copil care are statutul de lucrător salariat nu poate beneficia de un astfel de concediu dacă mama copilului său nu are statutul de lucrător salariat și nu este afiliată la un sistem public de asigurări sociale.