CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

VERICA TRSTENJAK

prezentate la 13 martie 2008 ( 1 )

Cauza C-204/07 P

C.A.S. SpA

împotriva

Comisiei Comunităților Europene

Cuprins

I — Introducere II — Cadrul juridic III — Situația de fapt și procedura A — Situația de fapt din acțiunea principală B — Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată 1. Cu privire la primul motiv 2. Cu privire la al doilea motiv 3. Cu privire la al treilea motiv 4. Cu privire la măsurile de organizare a procedurii și la activitățile de cercetare judecătorească necesare C — Procedura în fața Curții și concluziile părților D — Motivele de recurs și argumentele părților IV — Apreciere juridică A — Considerații introductive 1. Considerații de drept material 2. Considerații de drept procesual B — Examinarea motivelor de recurs 1. Primul motiv de recurs: încălcarea principiului repartizării competențelor între statul de export și statul de import a) Cu privire la repartizarea competențelor între statul de export și statul de import b) Cu privire la o apreciere diferită în condițiile unui comportament abuziv al autorităților statului de export 2. Al doilea motiv de recurs: încălcarea dreptului de acces la dosar sau a altor drepturi la apărare 3. Al treilea motiv de recurs: repartizarea sarcinii probei 4. Al patrulea motiv de recurs: respingerea măsurilor de cercetare judecătorească 5. Al cincilea motiv de recurs: calificarea juridică a documentelor și/sau a situațiilor de fapt cu privire la neîndeplinirea obligațiilor, imputabilă autorităților turce și Comisiei a) Cu privire la presupusa neîndeplinire a obligațiilor de către autoritățile turce i) Aprecierea celor 32 de certificate A.TR.1 în discuție ca fiind false ii) Cu privire la certificatul A.TR.1 WVB D 437214 iii) Neîndeplinirea de către autoritățile vamale turce a obligațiilor referitoare la ștampile iv) Neîndeplinirea de către autoritățile turce a obligațiilor referitoare la înregistrarea oficială a documentelor v) Neîndeplinirea obligațiilor de către autoritățile turce prin participarea la eliberarea de certificate incorecte vi) Neîndeplinirea obligațiilor de către autoritățile turce în cadrul acordării de asistență administrativă vii) Neîndeplinirea obligațiilor imputată autorităților turce ca urmare a altor circumstanțe și obstrucționarea verificărilor din Mersin b) Cu privire la pretinsa neîndeplinire a obligațiilor de către Comisie i) Neîndeplinirea obligațiilor la controlul regimului preferențial aplicabil Turciei ii) Neîndeplinirea obligațiilor prin netransmiterea specimenelor de ștampile iii) Neîndeplinirea unei obligații de avertizare în timp util a importatorilor iv) Neîndeplinirea obligațiilor în ceea ce privește elucidarea și aprecierea situației de fapt în cadrul investigațiilor din Turcia c) Concluzie intermediară 6. Cu privire la al șaselea motiv de recurs: lipsa sesizării de către Comisie a Comitetului de cooperare vamală sau a Consiliului de asociere 7. Cu privire la al șaptelea motiv de recurs: neluarea în considerare a unui interes legitim al recurentei cu privire la certificatul A.TR.1 WVB D 437214 8. Cu privire la al optulea motiv de recurs: analiza considerațiilor de echitate și a riscurilor 9. Cu privire la al nouălea motiv de recurs: încălcarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC V — Concluziile examinării VI — Cu privire la cheltuielile de judecată VII — Concluzie

„Recurs — Acordul de asociere CEE-Turcia — Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 — Articolul 239 — Codul vamal comunitar — Rambursarea și remiterea de taxe la import — Concentrat din sucuri de fructe care provine din Turcia — Certificate de circulație — Falsificare — Situație specială”

I — Introducere

1. În prezenta cauză, Curtea de Justiție a Comunităților Europene urmează să se pronunțe asupra unui recurs formulat de societatea C.A.S. SpA împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță din 6 februarie 2007 pronunțate în cauza CAS SpA/Comisia ( 2 ). Recurenta, reclamantă în primă instanță (denumită în continuare „recurenta”), solicită anularea respectivei hotărâri, prin care Tribunalul a considerat întemeiată Decizia Comisiei din 18 octombrie 2002 (REC 10/01, denumită în continuare „decizia în litigiu”) de a respinge cererea recurentei de rambursare a drepturilor de import în cuantum de 1702340,25 euro cu privire la 32 din totalul celor 48 de certificate de import remise și, în consecință, a respins acțiunea acesteia în anulare parțială a deciziei menționate.

II — Cadrul juridic

Reglementarea comunitară privind remiterea drepturilor vamale

2. În ceea ce privește posibila remitere a drepturilor de import, articolul 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „CVC”) prevede următoarele: „Drepturile de import […] se pot […] remite în alte situații […] care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. Situațiile în care se poate aplica această dispoziție și procedura de urmat în acest scop sunt definite în conformitate cu procedura comitetului […]”

3. Articolul 905 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3, denumit în continuare „Regulamentul de aplicare a CVC”) prevede următoarele: „În cazul în care autoritatea vamală de decizie căreia i s-a prezentat o cerere de rambursare sau remitere în conformitate cu articolul 239 alineatul (2) din [CVC] nu poate lua o decizie în baza articolului 899, dar cererea este susținută de dovezi ce pot constitui o condiție specială rezultând din circumstanțe ce nu au rezultat ca urmare a dolului sau a neglijenței manifeste din partea persoanei respective, statul membru de care aparține autoritatea trimite cazul Comisiei pentru soluționare în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 906-909. […]”

4. Articolul 904 litera (c) din Regulamentul de aplicare a CVC prevede: „Nu se procedează la rambursarea sau remiterea drepturilor de import atunci când singurul motiv în sprijinul cererii de rambursare sau remitere este, după caz: […] (c) prezentarea, în scopul obținerii unui tratament tarifar preferențial în favoarea mărfurilor declarate pentru liberă circulație, a unor documente care ulterior se dovedesc a fi false, falsificate sau nevalabile pentru acordarea acestui tratament tarifar preferențial, chiar dacă ele au fost prezentate de bună-credință.”

5. Articolul 236 din CVC prevede: „(1) Drepturile de import sau de export se rambursează în măsura în care se stabilește că, în momentul în care au fost plătite, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar dispozițiilor articolului 220 alineatul (2). Se procedează la remiterea drepturilor de import sau export în măsura în care se stabilește că, la momentul când au fost înscrise în evidența contabilă, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar articolului 220 alineatul (2). Nu se acordă rambursarea sau remiterea drepturilor dacă faptele care au dus la achitare sau la înscrierea în evidența contabilă a unei sume care nu era legal datorată sunt rezultatul unei acțiuni deliberate de către o persoană interesată. […]”

6. Articolul 220 alineatul (2) litera (b) din CVC prevede că înscrierea ulterioară în evidența contabilă nu este posibilă în cazul în care valoarea drepturilor legal datorate nu a fost înscrisă în evidența contabilă ca urmare a unei erori din partea autorităților vamale care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de debitor, acesta acționând la rândul lui cu bună-credință și respectând toate dispozițiile prevăzute de legislația în vigoare în ce privește declarația vamală.

III — Situația de fapt și procedura

A — Situația de fapt din acțiunea principală

7. Recurenta este o societate de drept italian, filială deținută în proporție de 95,1 % de societatea Steinhauser GmbH (denumită în continuare „Steinhauser”), cu sediul în Ravensburg (Germania). Activitatea principală a recurentei constă în procesarea concentratelor de sucuri de fructe importate, aceasta desfășurând, în paralel, o activitate de import al acestor produse în Italia. Societatea Steinhauser este cea care întreține în principal relații de afaceri cu furnizorii externi.

8. Potrivit identificării împrejurărilor de fapt de către Tribunal, între 5 aprilie 1995 și 20 noiembrie 1997, recurenta a importat și a pus în liberă circulație în Comunitate sucuri concentrate de mere și de pere declarate ca provenind și fiind originare din Turcia. Importarea în cadrul Comunității a acestui tip de produs a fost realizată cu ajutorul certificatelor A.TR.1, astfel încât aceste produse au beneficiat de scutirea de la drepturile vamale prevăzută în Acordul de asociere și în Protocolul adițional.

9. Serviciul vamal din Ravenna (Italia) a efectuat o verificare ulterioară a documentelor privind autenticitatea certificatului A.TR.1 D 141591, prezentat de recurentă în cadrul uneia dintre operațiunile de import incluse în perioada dintre 5 aprilie 1995 și 20 noiembrie 1997. În conformitate cu articolul 29 din Decizia nr. 1/95, cererea de verificare a autenticității certificatului respectiv a fost adresată autorităților turce.

10. Prin scrisoarea din 15 mai 1998, aceste din urmă autorități au informat serviciul vamal din Ravenna că rezulta din verificarea efectuată că acest certificat nu era autentic, dat fiind că nu fusese eliberat de autoritățile vamale turce. Pe de altă parte, acestea au comunicat faptul că urmau a fi efectuate și alte verificări.

11. În consecință, autoritățile italiene au efectuat verificarea ulterioară a unui număr de 103 certificate A.TR.1 prezentate de recurentă în cadrul diferitelor operațiuni de import.

12. Prin scrisoarea din 10 iulie 1998, Reprezentanța Permanentă a Republicii Turcia la Uniunea Europeană (denumită în continuare „Reprezentanța Permanentă turcă”) a informat Comisia asupra faptului că certificatele A.TR.1 prezentate de recurentă și enumerate în anexa la acea scrisoare, care priveau exporturile realizate de societatea turcă Akman către Italia, erau false („false”). Comisia a transmis această scrisoare autorităților vamale italiene, prin corespondență, la 20 iulie 1998.

13. Între 12 și 15 octombrie 1998, precum și între 30 noiembrie și 2 decembrie 1998, Unitatea de Coordonare a Luptei Antifraudă a Comisiei [(UCLAF, premergătoarea OLAF] a întreprins unele verificări în Turcia.

14. Prin scrisoarea din 8 martie 1999, Reprezentanța Permanentă turcă a informat serviciul vamal din Ravenna că un număr de 32 de certificate A.TR.1 prezentate de recurentă (denumite în continuare „certificatele în litigiu”), care includeau 18 certificate enumerate în anexa la scrisoarea din 10 iulie 1998, nu au fost nici întocmite, nici validate de autoritățile turce.

15. Autoritățile vamale italiene au considerat că din întregul schimb de corespondență dintre acestea, Comisie, UCLAF și autoritățile turce reiese că acestea din urmă au considerat că 48 de certificate A.TR.1, inclusiv certificatele în litigiu, privind exporturile către Italia efectuate de recurentă prin intermediul societății turce Akman, erau fie false, fie incorecte. În speță, cele 32 de certificate în litigiu [aferente drepturilor vamale în valoare totală de 3296190371 ITL (lire italiene), respectiv 1702340,25 euro] erau considerate falsificate, dat fiind că nu fuseseră eliberate și nici validate de birourile vamale turce. În schimb, celelalte 16 certificate (aferente unor drepturi în valoare totală de 1904763758 ITL, adică 983728,38 euro) erau calificate ca fiind nevalabile, dat fiind că, deși fuseseră eliberate de autoritățile vamale turce, mărfurile vizate nu erau originare din Turcia. În măsura în care toate cele 48 de certificate fuseseră calificate fie drept falsificate, fie drept nevalabile, mărfurile avute în vedere de acestea nu puteau beneficia de tratamentul preferențial acordat importurilor de produse agricole turcești. În consecință, administrația vamală italiană a solicitat recurentei plata drepturilor vamale datorate în valoare totală de 5200954129 ITL, respectiv 2686068,63 euro.

16. Prin scrisoarea din 28 martie 2000, în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) și al articolelor 236 și 239 din CVC, recurenta a adresat serviciului vamal din Ravenna o cerere de neînscriere ulterioară în evidența contabilă și de rambursare a drepturilor de import solicitate. În susținerea cererii sale, recurenta a invocat buna sa credință, erorile nedetectabile din partea autorităților competente, precum și neîndeplinirea obligațiilor imputabilă acestora.

17. Prin scrisoarea din 30 noiembrie 2001, Republica Italiană a solicitat Comisiei să decidă dacă este justificat să nu se recurgă la înscrierea ulterioară în evidența contabilă a drepturilor de import solicitate recurentei în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC sau să se acorde rambursarea acestor drepturi în temeiul articolului 239 din CVC.

18. Prin scrisoarea din 3 iunie 2002, Comisia a solicitat anumite informații suplimentare autorităților italiene, care au răspuns prin scrisoarea din 7 iunie 2002.

19. Prin scrisoarea din 25 iulie 2002, Comisia a informat-o pe recurentă cu privire la intenția sa de a nu da curs favorabil cererii acesteia. Cu toate acestea, înainte de a lua o decizie definitivă, Comisia a invitat recurenta să îi comunice observațiile sale eventuale și să consulte dosarul pentru a lua cunoștință de documentele neconfidențiale. La 6 august 2002, reprezentanții recurentei au consultat dosarul administrativ la sediul Comisiei. Pe de altă parte, aceștia au semnat o declarație de confirmare a faptului că au avut acces la documentele menționate în anexa la aceasta.

20. Prin scrisoarea din 15 august 2002, recurenta a transmis Comisiei observațiile sale. În special, aceasta și-a menținut poziția conform căreia autoritățile vamale competente ar fi săvârșit erori active nedetectabile de aceasta, erori pe care le asimilează de asemenea unor neîndepliniri ale obligațiilor susceptibile să creeze o situație specială în sensul articolului 239 din CVC.

21. La 18 octombrie 2002, Comisia a adoptat decizia în litigiu, notificată recurentei la 21 noiembrie 2002. În primul rând, Comisia a constatat că înscrierea în evidența contabilă a drepturilor de import care fac obiectul cererii era justificată. În al doilea rând, Comisia a concluzionat totuși că este justificată recurgerea la rambursarea drepturilor de import pentru partea de cerere referitoare la cele 16 certificate nevalabile, în măsura în care recurenta se găsea, în privința acestora, într-o situație specială în sensul articolului 239 din CVC. În schimb, în al treilea rând, în privința celor 32 de certificate în litigiu, Comisia a concluzionat că împrejurările invocate de recurentă nu erau de natură să creeze o situație specială în sensul articolului 239 din CVC. În consecință, Comisia a decis, la articolul 2 din decizia în litigiu, că nu se justifica recurgerea la rambursarea drepturilor de import aferente acestora în valoare de 1702340,25 euro.

B — Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată

22. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 29 ianuarie 2003, recurenta a introdus o acțiune împotriva Comisiei și a solicitat anularea articolului 2 din decizia în litigiu. Recurenta a invocat trei motive în susținerea cererii sale, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea dreptului la apărare, în al doilea rând, pe încălcarea articolului 239 din CVC și, în al treilea rând, pe încălcarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC.

23. Comisia a solicitat respingerea acțiunii și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

24. Tribunalul a respins acțiunea în integralitatea sa.

1. Cu privire la primul motiv

25. Prin intermediul primului motiv, recurenta a susținut că dreptul său la apărare a fost încălcat în cursul procedurii administrative în sensul că, deși a avut acces la dosarul care conținea elementele pe baza cărora Comisia și-a întemeiat decizia în litigiu, cu toate acestea, nu a avut acces la documente de o importanță decisivă pentru aprecierea globală făcută de Comisie asupra situației.

26. În respingerea motivului respectiv, Tribunalul, la punctul 88 din hotărârea atacată, a statuat că, în acest domeniu, principiul respectării dreptului la apărare presupune doar ca persoana interesată să își poată face cunoscut în mod util punctul de vedere asupra elementelor de la dosar, între care sunt incluse documentele reținute împotriva sa de Comisie pentru a-și întemeia decizia, iar acest principiu nu reclamă acordarea de către Comisie, din proprie inițiativă, a accesului la toate documentele ce au o legătură eventuală cu cazul de speță cu care este sesizată în cadrul unei cereri de remitere.

27. Ulterior, la punctul 92, Tribunalul a hotărât că, deși documentele la care recurenta nu a avut acces pe parcursul procedurii administrative nu sunt menționate în mod explicit în decizia în litigiu, nu se exclude ca anumite documente să fi putut sta la baza deciziei în litigiu. Nu s-ar putea admite că aceeași situație este incidentă și pentru ansamblul corespondenței vaste la care se referă recurenta, deoarece aceste documente, cel puțin unele dintre ele, au numai o simplă legătură cu contextul în care se încadrează cauza. Cu privire la documentele „care au o legătură cu contextul”, Tribunalul a decis că, în situația în care nu au fost transmise documente ce nu au stat la baza deciziei în litigiu, eventuala lor netransmitere nu este relevantă, dat fiind că asemenea documente nu pot să aibă efect asupra deciziei în litigiu. În consecință, primul motiv, în măsura în care privește netransmiterea unor asemenea documente, a fost respins ca neîntemeiat.

28. Cu privire la documentele pe care s-a întemeiat Comisia la motivarea deciziei în litigiu, Tribunalul a statuat, la punctele 98-100 din hotărârea atacată, că reclamanta a consultat dosarul privind decizia în litigiu la sediul Comisiei și a semnat o declarație scrisă în care confirmă în mod explicit că a avut acces la toate documentele ce aveau o legătură directă și indirectă cu dosarul în litigiu. În plus, la această declarație a fost anexată o listă ce enumera toate documentele la care reprezentantul recurentei a avut acces. În temeiul acestei liste, Tribunalul a constatat că recurenta a consultat efectiv diferite documente pe care, conform afirmației sale, nu le-a putut consulta.

29. Cât privește schimbul de comunicări între Comisie și UCLAF cu autoritățile turce și cu autoritățile vamale naționale ale statelor membre, Tribunalul a statuat că niciun element nu permite să se presupună că Comisia și-a întemeiat decizia în litigiu pe alte documente decât cele care se găseau în dosarul la care recurenta a avut acces în cadrul consultării din 6 august 2002.

2. Cu privire la al doilea motiv

30. Al doilea motiv, de asemenea respins de Tribunal, este întemeiat pe încălcarea articolului 239 din CVC și cuprinde patru aspecte. Primul aspect privește calificarea incorectă a certificatului de circulație A.TR.1 D 437214. Al doilea și al treilea aspect prezintă neîndepliniri grave ale obligațiilor de către autoritățile turce și, respectiv, de către Comisie pentru a justifica existența unei situații speciale în sensul articolului 239 din CVC. În sfârșit, al patrulea aspect privește lipsa unei neglijențe vădite din partea recurentei și aprecierea riscurilor comerciale.

31. În ceea ce privește primul aspect al celui de al doilea motiv, Tribunalul a reamintit pentru început că determinarea originii mărfurilor este întemeiată pe o repartizare a competențelor între autoritățile statului de export și cele ale statului de import, în sensul că originea este determinată de autoritățile statului de export, fiind examinată ulterior corespondența dintre Comisie, autoritățile italiene și cele turce. În această privință, la punctul 122, Tribunalul a constatat că, în principal, Comisia s-a întemeiat pe scrisoarea autorităților turce din 8 martie 1999, adresată serviciului vamal din Ravenna, în ceea ce privește partea din decizia în litigiu referitoare la certificatele falsificate. Cu toate acestea, comparând conținutul acestei scrisori cu cel al comunicărilor subsecvente ale autorităților turce, Tribunalul a evidențiat existența unor ambiguități în ceea ce privește calificarea certificatului D 437214, arătând că, înainte de adoptarea deciziei în litigiu, Comisia nu a putut să ajungă în mod valabil la concluzia falsificării certificatului D 437214 (punctele 124 și 128). Totuși, în temeiul unei scrisori din 22 august 2003, așadar, ulterioară deciziei în litigiu, în care autoritățile turce au confirmat concluziile cuprinse în scrisoarea din 8 martie 1999, acest motiv nu era suficient pentru a determina anularea deciziei în litigiu, deoarece recurenta nu avea niciun interes legitim să anuleze o decizie pentru un viciu de formă, în cazul în care anularea deciziei nu ar putea determina decât adoptarea unei noi decizii, identice pe fond cu decizia anulată (punctul 133).

32. În continuare, Tribunalul a analizat al doilea aspect al celui de al doilea motiv privind diferitele afirmații referitoare la neîndepliniri ale obligațiilor imputabile autorităților turce, care se întemeiază în principal pe teza potrivit căreia autoritățile respective au eliberat și au vizat în mod efectiv certificatele în litigiu.

33. În această privință, după ce, la punctele 150-152 din hotărârea atacată, a considerat că, pe de o parte, constatarea caracterului original sau falsificat al documentelor emise de autoritățile turce era de competența exclusivă a acestora și că, pe de altă parte, autoritățile respective au concluzionat în sensul caracterului falsificat al certificatelor în litigiu, Tribunalul a respins argumentul recurentei potrivit căruia amprentele ștampilelor și ale semnăturilor aplicate pe certificatele în litigiu dovedesc că acestea au fost eliberate și au fost autentificate, după toate probabilitățile, de autoritățile turce. De asemenea, nici Acordul de asociere, nici dispozițiile sale de aplicare nu prevăd în mod explicit ținerea de registre privind certificatele eliberate de autoritățile turce (punctul 161). În continuare, Tribunalul a susținut că prezentarea de documente care se dovedesc a fi false nu permite, prin ea însăși, să se ajungă la concluzia existenței unei anume înțelegeri secrete între exportatori și autoritățile vamale ce le eliberează (punctele 167 și 168). În cele din urmă, Tribunalul a decis că autoritățile turce nu și-au încălcat obligația de asistență administrativă și că argumentul recurentei nu este sprijinit de niciun element de probă (punctele 216-218).

34. Ulterior, Tribunalul a examinat al treilea aspect al celui de al doilea motiv referitor la o serie de afirmații susținând neîndeplinirea unor obligații, imputabilă Comisiei Europene.

35. În acest sens, Tribunalul a amintit mai întâi investigațiile efectuate de UCLAF în Turcia și a concluzionat că nu s-a demonstrat că în cadrul asistenței administrative convenite cu Republica Turcia, Comisia a întâmpinat dificultăți care ar fi justificat sesizarea Consiliului de asociere sau a Comitetului mixt al uniunii vamale (punctele 238-240). Tribunalul s-a pronunțat ulterior în sensul că nici Acordul de asociere, nici deciziile Consiliului de asociere, nici legislația comunitară aplicabilă nu au prevăzut o obligație de transmitere a specimenelor de ștampile și de semnături între părțile contractante (punctele 249-257), nici avertizarea importatorilor în caz de îndoieli cu privire la validitatea tranzacțiilor vamale efectuate de aceștia din urmă în cadrul unui regim preferențial (punctul 270), nici adoptarea de către UCLAF a unei anumite metode de investigație (punctul 284).

36. În ceea ce privește al patrulea aspect al celui de al doilea motiv întemeiat pe lipsa unei neglijențe vădite din partea recurentei, Tribunalul l-a respins ca inoperant, după ce a evidențiat că, în partea din decizia în litigiu referitoare la certificatele falsificate, Comisia nu s-a pronunțat asupra problemei diligenței sau a neglijenței recurentei (punctele 295 și 296).

3. Cu privire la al treilea motiv

37. Ulterior, Tribunalul a respins și al treilea motiv întemeiat pe încălcarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC, dat fiind că recurenta nu a putut face dovada că un comportament activ din partea autorităților competente contribuise la întocmirea sau la acceptarea certificatelor în litigiu care s-au dovedit a fi false (punctele 303-307).

4. Cu privire la măsurile de organizare a procedurii și la activitățile de cercetare judecătorească necesare

38. În sfârșit, Tribunalul a respins propunerile de probă și activitățile de cercetare judecătorească solicitate de recurentă ca fiind fără obiect sau nefiind nici pertinente, nici necesare pentru soluționarea litigiului (punctele 314-333).

C — Procedura în fața Curții și concluziile părților

39. Recurenta a formulat recursul în prezenta cauză prin memoriul din 13 aprilie 2007, depus la 16 aprilie 2007 la grefa Curții.

40. Recurenta solicită: — anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță din 6 februarie 2007 în cauza T-23/03; — admiterea cererilor prezentate în primă instanță; în subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului de Primă Instanță pentru a se pronunța asupra fondului litigiului; — admiterea cererilor privind luarea măsurilor de organizare a procedurii formulate prin memoriile din 28 ianuarie 2003, din 4 august 2003 și din 11 august 2003; — obligarea pârâtei în procedura din primă instanță la plata cheltuielilor de judecată.

41. Prin memoriul din 22 iunie 2007, depus la 25 iunie 2007 la grefa Curții, Comisia a transmis un memoriu în răspuns, în care solicită: — respingerea recursului în integralitatea sa; — admiterea integrală a cererilor Comisiei prezentate în primă instanță și — obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor efectuate în primă instanță.

42. Prin Ordonanța din 30 iulie 2007, președintele Curții a constatat că nu este necesară depunerea unui memoriu în replică.

43. După procedura scrisă, la 10 ianuarie 2008, s-a desfășurat o procedură orală în cadrul căreia părțile au expus observații orale.

D — Motivele de recurs și argumentele părților

44. Cu titlu introductiv, Comisia arată că recursul pornește de la premisa că certificatele în litigiu nu ar fi falsificate. Or, în hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că cele 32 de certificate A.TR.1 în litigiu sunt falsificate, nefiind eliberate de autoritățile turce. Recursul urmărește atacarea respectivei constatări formulate de Tribunal, fiind inadmisibil din acest motiv. În plus, Comisia invocă diferite excepții de inadmisibilitate cu privire la anumite motive de recurs.

45. În susținerea recursului formulat, recurenta invocă nouă motive.

46. Prin intermediul primului motiv de recurs, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a stabilit că autoritățile turce dispun de competența exclusivă pentru a constata caracterul autentic sau neautentic al certificatelor de circulație a mărfurilor A.TR.1. În acest sens, recurenta susține că, atunci când există suficiente argumente obiective privind participarea autorităților vamale competente dintr-un stat terț la neregulile în speță sau chiar în cazul unei suspiciuni concrete în sensul unei astfel de conduite, competența exclusivă a acestor autorități încetează.

47. În opinia Comisiei, având în vedere concluzia Tribunalului în sensul că nu ar fi fost dovedită o implicare a autorităților turce în falsificarea certificatelor în litigiu, nu ar exista motive pentru a pune la îndoială repartizarea competențelor între autoritățile vamale turce și cele comunitare.

48. Prin intermediul celui de al doilea motiv de recurs, recurenta susține că, în mod greșit, Tribunalul a considerat că dreptul de acces la dosar s-ar referi numai la documentele reținute de Comisie pentru a-și întemeia decizia în litigiu. Documentele confidențiale ar trebui de asemenea să facă obiectul dreptului de acces la dosar. Comisia ar trebui cel puțin să indice existența documentelor confidențiale și să anexeze un rezumat neconfidențial al acestora.

49. Comisia răspunde că argumentul recurentei nu se întemeiază pe nicio dispoziție de drept comunitar.

50. Prin intermediul celui de al treilea motiv de recurs, recurenta susține că Tribunalul i-a impus în totalitate sarcina probei pentru acele împrejurări de fapt care justifică o „situație specială” în sensul articolului 239 din CVC și al articolului 905 din Regulamentul de aplicare a CVC, în măsura în care este vorba despre împrejurări determinate petrecute în țări terțe (în cazul de față, Turcia) sau despre împrejurări de fapt care intră în domeniul de acțiune și de influență ale Comisiei. O astfel de repartizare a sarcinii probei impune reclamantei condiții imposibile și nerezonabile. Recurenta și-ar fi respectat sarcina probei prin prezentarea de argumente obiective care au justificat formularea de rezerve serioase și au stat la baza unei anumite probabilități cu privire la neregulile în speță.

51. În opinia Comisiei, nu este avută totuși în vedere problema unei repartizări a sarcinii probei. Mai curând, problema repartizării sarcinii probei s-ar pune atunci când ar exista cel puțin un argument faptic care să susțină prima facie o afirmație litigioasă. Pe de altă parte, inversarea sarcinii probei ar conduce a priori la expunerea autorităților vamale din statele membre și din țările terțe la o „suspiciune generală”, impunând acestora sarcina de a dovedi contrariul – un demers imposibil în numeroase situații. În plus, Comisia subliniază că este vorba despre simple supoziții ale recurentei și nu despre argumente obiective.

52. Prin intermediul celui de al patrulea motiv de recurs, recurenta susține că, prin neadmiterea propunerilor sale de probe și a activităților de cercetare judecătorească solicitate de aceasta, Tribunalul ar fi încălcat articolul 68 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, cu atât mai mult cu cât Tribunalul a impus recurentei cerințe foarte stricte în ceea ce privește sarcina probei. În plus, având în vedere că cererea sa se referea, pe de o parte, la toate documentele dosarului și, pe de altă parte, doar cu titlu exemplificativ, la anumite documente, de exemplu, raportul OLAF din 9 decembrie 1998, Tribunalul a presupus în mod nejustificat că cererea sa de prezentare a documentelor din dosarul administrativ ar fi fost fără obiect (punctul 313).

53. Comisia susține că respingerea de către Tribunal a măsurilor de cercetare judecătorească și a propunerilor de probă ale recurentei ca fiind inutile și inoperante ar fi justificată, deoarece în dosar existau deja probe concludente și substanțiale.

54. Al cincilea motiv de recurs privește erori de drept săvârșite de Tribunal privind calificarea juridică a documentelor și/sau a situațiilor de fapt cu privire la neîndeplinirea obligațiilor imputabilă autorităților turce și Comisiei.

55. Cu privire la argumentul neîndeplinirii obligațiilor imputabile autorităților turce, recurenta susține în primul rând interpretarea și calificarea juridică incorectă a certificatelor în litigiu de către Tribunal. În al doilea rând, aceasta critică interpretarea de către Tribunal a falsificării certificatului A.TR.1 D 437214. În al treilea rând, comparația între ștampilele de pe certificatele recunoscute ca fiind incorecte cu cele considerate false nu conduce la identificarea de diferențe, ceea ce ar arăta că în mod eronat certificatele în litigiu ar fi fost calificate drept falsificate. În al patrulea rând, recurenta consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a recunoscut obligația juridică a Turciei, în temeiul diferitelor prevederi ale Deciziilor 1/95 și 1/96, de a înregistra certificatele eliberate. În plus, aceasta contestă argumentul Tribunalului în sensul că falsificatorii ar avea tot interesul să utilizeze pentru certificatele falsificate un număr de înregistrare ce corespunde unui certificat legal. În acest sens, invocă premisa potrivit căreia un import dublu cu același număr de înregistrare ar fi imediat remarcat, având în vedere că punctul de intrare în comunitate a fost Ravenna și că nu s-a constatat însă în nicio situație un număr dublu de înregistrare. În al cincilea rând, recurenta susține participarea autorităților turce la eliberarea certificatelor în litigiu, deoarece acestea ar fi putut împiedica utilizarea de certificate falsificate la realizarea procedurii de export dacă ar fi verificat certificatele prezentate și mărfurile. În al șaselea rând, recurenta contestă aprecierea juridică a Tribunalului cu privire la neîndeplinirea obligațiilor imputată autorităților turce în cadrul acordării de asistență administrativă și în special argumentul că autoritățile nu s-au contrazis. În sfârșit, recurenta menționează diferite circumstanțe care, în opinia sa, dovedesc participarea autorităților turce la eliberarea certificatelor în litigiu.

56. Cu titlu introductiv, Comisia susține că recurenta interpretează în mod eronat natura concluziilor Tribunalului cu privire la al cincilea motiv de recurs. Acest motiv nu privește probleme de drept, ci constă în aprecieri de fapt care nu pot fi repuse în discuție în cadrul unei proceduri de recurs. În plus, în cel de al cincilea motiv de recurs, recurenta a invocat din nou, în mod inadmisibil, argumentele susținute în primă instanță. Aceasta nu ar dispune de posibilitatea de a demonstra în ce măsură Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în acest sens. Argumentele invocate sunt nesusținute și nu au nicio valoare probatorie. Nici Acordul de asociere, nici alte norme aplicabile în speță nu prevăd ținerea de registre.

57. În ceea ce privește presupusa neîndeplinire a obligațiilor imputabilă Comisiei, recurenta susține că există suficiente indicii obiective care pledează în favoarea constatării neîndeplinirilor sistematice și deliberate din partea autorităților turce, care ar fi trebuit să justifice un control mai riguros al regimului preferențial din partea Comisiei. Întemeindu-se pe articolul 93 din Regulamentul de aplicare a CVC și pe articolul 4 din Decizia nr. 1/96, recurenta susține că Republica Turcia și Comisia aveau obligația legală de a transmite funcționarilor vamali competenți specimenele ștampilelor utilizate de autoritățile vamale turce sau de a solicita astfel de specimene, inclusiv pe parcursul perioadei de referință (și anume între 1995 și 1997). Tribunalul ar fi săvârșit de asemenea o eroare de drept, întrucât nu a reținut obligația Comisiei de a-i avertiza pe importatorii de concentrate din sucuri de fructe, cel târziu spre sfârșitul anului 1994 sau la începutul anului 1995, cu privire la neregulile comise în Turcia cu ocazia întocmirii de certificate de circulație A.TR.1. În plus, UCLAF nu și-ar fi îndeplinit obligațiile prevăzute la articolele 1 și 3 din Regulamentul (CE) nr. 1073/99 de a desfășura o investigație corectă în Turcia, întrucât UCLAF nu ar fi pus în aplicare un anumit număr de metode de investigație.

58. În opinia Comisiei, recurenta se limitează din nou să conteste unele aprecieri și constatări ale Tribunalului cu privire la anumite fapte. Normele juridice aplicabile în speță nu impuneau nici Turciei, nici Comisiei obligația de a transmite specimenele de ștampile sau de semnături. În ceea ce privește obligația de avertizare a importatorilor, care i-ar reveni în opinia recurentei, Comisia amintește că importurile în litigiu în prezenta cauză datează din perioada aprilie 1995-noiembrie 1997, în timp ce autenticitatea certificatelor A. TR. 1 și regularitatea conținutului acestora nu au început să dea naștere la îndoieli decât ulterior, respectiv începând din anul 1998.

59. Recurenta susține, prin intermediul celui de al șaselea motiv de recurs, că Tribunalul a omis să califice lipsa sesizării de către Comisie a Comitetului de cooperare vamală sau a Consiliului de asociere drept un comportament culpabil al Comisiei. În acest sens, face referire la hotărârea cunoscută sub numele „Televizoare turcești” ( 3 ).

60. Comisia susține că, având în vedere cooperarea consecventă și ireproșabilă a autorităților turce, nu ar fi avut niciun motiv să sesizeze Comitetul de cooperare vamală sau Consiliul de asociere.

61. Prin intermediul celui de al șaptelea motiv de recurs, recurenta susține că Tribunalul nu a recunoscut interesul legitim al acesteia pentru anularea deciziei în litigiu cu privire la certificatul A.TR.1 D437214, deoarece, având în vedere termenul de trei ani în sensul articolului 218 alineatul (3) din CVC și hotărârea Tribunalului privitoare la o presupusă „falsificare” a certificatului D 437214, nu ar mai fi fost admisibilă încasarea unei taxe vamale remise și/sau restituite anterior, în temeiul unei noi decizii.

62. Potrivit opiniei Comisiei, interpretarea de către recurentă a articolului 905 și următoarelor din Regulamentul de aplicare a CVC, precum și a articolului 218 alineatul (3) din CVC este incorectă, deoarece decizia în litigiu în prezenta cauză a fost pronunțată în cadrul termenelor prescrise, nefiind anulată de Tribunal.

63. Prin intermediul celui de al optulea motiv de recurs, recurenta susține că Tribunalul nu a recunoscut că, având în vedere comportamentul vădit culpabil al autorităților turce și al Comisiei, chiar în cazul în care se acceptă că certificatele de circulație în litigiu sunt nevalabile, având în vedere raportul dintre operatorul economic și administrație, ar fi injust să se admită ca aceasta să sufere un prejudiciu care rezultă din decizia în litigiu.

64. Comisia amintește că nu s-a pronunțat, în decizia în litigiu, asupra problemei diligenței sau a neglijenței recurentei, motiv pentru care argumentul recurentei cu privire la acest aspect este inoperant.

65. În al nouălea motiv de recurs, recurenta critică faptul că, în aplicarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC, Tribunalul nu a recunoscut participarea activă a autorităților turce la emiterea și de utilizarea celor 32 de certificate A.TR.1 în discuție în cauză.

66. În această privință, Comisia susține că, având în vedere că, în speță, este vorba despre certificate falsificate care nu au fost emise de autoritățile turce, nu ar exista nicio „eroare activă” a autorităților turce în sensul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC.

IV — Apreciere juridică

A — Considerații introductive

1. Considerații de drept material

67. La 22 octombrie 1992, a intrat în vigoare Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar, care s-a aplicat de la 1 ianuarie 1994, în conformitate cu articolul 253 din acesta. În cadrul uniunii vamale, reglementările vamale prevăzute în numeroase regulamente și directive comunitare au fost sintetizate într-un Cod vamal care include legislația vamală, precum și normele de aplicare ce urmează a fi adoptate la nivel comunitar și în fiecare stat în parte. În perspectiva pieței interne, dispozițiile și normele de procedură generale ale Codului vamal urmăresc garantarea aplicării unitare a tuturor măsurilor tarifare vamale și de altă natură, inclusiv cu privire la politica agrară și comercială, adoptate de Comunitate cu privire la circulația mărfurilor între aceasta și statele terțe. Codificarea legislației vamale comunitare nu s-a limitat la transcrierea normelor vamale existente prin intermediul tehnicii legislative; au fost efectuate totodată și modificări ce au asigurat o coerență superioară legislației vamale, cu simplificarea și cu remedierea omisiunilor existente, pentru a crea astfel un cadru normativ comunitar complet. Astfel, Codul vamal include noi reglementări, printre altele, cu privire la recuperarea ulterioară, la rambursarea și la remiterea drepturilor de import și de export, care reprezintă în parte o continuare a dispozițiilor anterioare, iar în parte o adoptare de modificări ( 4 ).

68. Dintre normele comunitare mai vechi, abrogate prin adoptarea Codului vamal făcea parte, conform articolului 251 din CVC, și Regulamentul (CEE) nr. 1697/79 ( 5 ), al cărui articol 13, care a fost interpretat în repetate rânduri de Curte, reprezintă vechea redactare a actualului articol 239 din CVC ( 6 ). Precum în cazul acestui regulament anterior, articolul 239 din CVC reprezintă o clauză generală de echitate ( 7 ) care permite rambursarea sau remiterea drepturilor de import sau de export datorate în alte cazuri decât cele întâlnite cel mai frecvent în practică și care sunt reglementate expres, pentru garantarea protecției încrederii legitime, în măsura în care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. Pentru a decide dacă sunt îndeplinite condițiile pentru o situație specială în sensul acestei reglementări, Comisia, în cadrul marjei extinse de apreciere de care dispune, trebuie să examineze situația de fapt în ansamblu, punând în balanță interesul Comunității cu privire la respectarea dispozițiilor reglementării vamale, precum și interesul agentului economic de bună-credință de a nu suporta prejudicii care depășesc riscul comercial obișnuit.

69. Clauza generală prevăzută la articolul 239 din CVC se aplică în special în situația în care, luând în considerare raportul dintre operatorul economic și administrație, ar fi injust să se admită ca operatorul economic să sufere un prejudiciu pe care nu l-ar fi suferit dacă lucrurile s-ar fi derulat în mod normal ( 8 ). În principiu, jurisprudența Curții impune ca, în raport cu alți operatori economici care desfășoară același obiect de activitate, operatorul economic vizat să se afle într-o „situație excepțională” ( 9 ). Atât Curtea, prin jurisprudența sa, cât și legiuitorul comunitar, prin Regulamentul de aplicare a CVC, au precizat când sunt întrunite condițiile pentru „situații speciale” în sensul articolului 239 din CVC ( 10 ).

70. În orice caz, dreptul comunitar nu recunoaște expres o astfel de situație specială în sensul articolului 904 din Regulamentul de aplicare a CVC pentru prezentarea cu bună-credință a documentelor, respectiv a documentelor cu privire la tratamentul tarifar preferențial, care se dovedesc ulterior a fi false sau falsificate. Prin reglementarea acestei situații de excludere, legiuitorul comunitar a preluat cazuistica anterioară a Curții în dreptul vamal comunitar ( 11 ).

71. Având în vedere, pe de o parte, că recurenta a atacat în prima instanță decizia Comisiei prin acțiunea în anulare în temeiul articolului 230 CE în principal cu argumentul că, în cazul său, ar exista o situație specială în sensul articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din CVC coroborat cu articolul 905 din Regulamentul de aplicare a CVC și, pe de altă parte, că articolul 904 din Regulamentul de aplicare a CVC pare să se opună, cel puțin prima facie, solicitării sale de remitere a drepturilor de import, trebuie să se pornească de la ideea că dispozițiile sus-menționate reprezintă cadrul de drept material în care Curtea va trebui să decidă cu privire la admisibilitatea și la temeinicia recursului în cauză.

2. Considerații de drept procesual

72. Din punctul de vedere al normelor de procedură, având în vedere explicațiile extinse și detaliate ale recurentei cu privire la evoluția exactă a evenimentelor care justifică formularea recursului, considerăm că este obligatoriu să reamintim că recursul adresat Curții este limitat la chestiuni de drept, în sensul articolului 225 alineatul (1) al doilea paragraf CE. Articolul 58 din Statutul Curții de Justiție precizează că recursul poate fi întemeiat pe motive de lipsă de competență a Tribunalului, de nerespectare a procedurii în fața Tribunalului, precum și de încălcare a dreptului comunitar de către Tribunal.

73. Astfel, pentru a aprecia dacă un motiv este admisibil în cadrul recursului, trebuie avut în vedere că scopul acestei căi de atac este reprezentat de verificarea aplicării normelor juridice de către Tribunal și în niciun caz de repetarea procesului în fața primei instanțe. Simpla repetare a motivelor acțiunii în fața primei instanțe nu reprezintă un argument admisibil în cadrul recursului. Recursul trebuie să indice în mod precis elementele criticate ale hotărârii atacate, precum și argumentele juridice care susțin în mod specific cererea de anulare ( 12 ).

B — Examinarea motivelor de recurs

1. Primul motiv de recurs: încălcarea principiului repartizării competențelor între statul de export și statul de import

a) Cu privire la repartizarea competențelor între statul de export și statul de import

74. Cu privire la încălcarea invocată a principiului repartizării competențelor între autoritățile competente din statul de export și cele din statul de import în ceea ce privește verificarea autenticității, respectiv a regularității certificatelor de circulație a mărfurilor, se constată că adoptarea concluziilor Tribunalului prevăzute la punctele 120, 121, 150, 323 și 324 din hotărârea atacată, la care face trimitere recurenta în cererea de recurs, s-a realizat în conformitate cu dispozițiile Acordului de asociere CEE-Turcia, precum și în temeiul jurisprudenței constante a Curții.

75. Articolul 15 din Decizia nr. 1/96 prevede că operațiunea de control al autenticității și al regularității certificatelor este efectuată în cadrul asistenței reciproce prevăzute la articolul 29 și în anexa 7 la Decizia nr. 1/95. În sensul articolelor 3 și 4 din anexa respectivă, această asistență este acordată la cerere sau din oficiu, astfel încât să se realizeze un schimb de informații între autoritățile părților contractante cu privire la tranzacțiile constatate sau planificate care încalcă ori ar putea încălca legislația vamală. Eficiența acestui sistem de cooperare administrativă implică în mod obligatoriu o repartizare a competențelor între autoritățile implicate, recunoscută expres de Curte.

76. Conform unei jurisprudențe constante, determinarea originii mărfurilor este întemeiată pe o repartizare a competențelor între autoritățile statului de export și cele ale statului de import, în sensul că originea este determinată de autoritățile statului de export, controlul funcționării acestui regim fiind asigurat datorită cooperării dintre administrațiile respective. Acest sistem se justifică prin faptul că autoritățile statului de export sunt cele mai în măsură să verifice în mod direct faptele care condiționează originea ( 13 ). Pentru determinarea originii mărfurilor, această repartizare a competențelor prezintă în plus avantajul că permite obținerea de rezultate certe și unitare, prevenind astfel deturnări ale traficului comercial și denaturarea concurenței.

77. Mecanismul prevăzut poate funcționa doar dacă administrația vamală a statului de import recunoaște aprecierile realizate în mod legal de autoritățile statului de export ( 14 ). În sensul concluziilor Curții din Hotărârea Les Rapides Savoyards și alții ( 15 ), în cadrul acordurilor internaționale de liber schimb care generează obligații reciproce între Comunitate și un stat terț, este necesară recunoașterea de către administrațiile vamale ale statelor membre a deciziilor adoptate în mod legal de autoritățile unui stat terț și pentru ca, la rândul său, Comunitatea să poată solicita autorităților vamale ale statului în cauză respectarea deciziilor luate de autoritățile vamale ale statelor membre referitoare la originea produselor exportate de Comunitate către acest stat.

78. Desigur, prezentarea unui certificat cu privire la regimul preferențial nu obligă autoritățile vamale ale statului de import să acorde importatorului tratamentul preferențial solicitat. Totuși, în măsura în care certificatul cu privire la regimul preferențial a fost eliberat cu respectarea condițiilor de formă, acesta beneficiază de aparența legală a exactității materiale. Din acest motiv, prezentarea certificatului cu privire la regimul preferențial produce în fapt cel puțin un efect obligatoriu, și anume cu privire la constatările de fapt ale autorității vamale din statul de export ( 16 ).

79. Rezultă că autoritățile vamale ale statului în care este importată o anumită marfă, în temeiul unui certificat eliberat conform prevederilor legale de autoritățile vamale din statul de export, nu pot refuza aplicarea tratamentului preferențial în sensul dispozițiilor din Acordul de asociere.

80. Chiar dacă autoritățile vamale ale statului de import au îndoieli justificate cu privire la originea efectivă a mărfurilor respective, acestea pot doar să solicite autorităților vamale ale statului de export o verificare ulterioară a acestei origini ( 17 ).

81. Acest sistem de cooperare și de repartizare a competențelor între administrațiile vamale conduce la obligativitatea de respectare a rezultatelor acestei verificări ulterioare, dacă autoritățile vamale ale statului de export au putut să determine originea mărfurilor în cauză. Potrivit jurisprudenței Curții, doar în situația specială în care autoritățile vamale ale statului de export nu sunt în măsură să efectueze în mod corespunzător verificarea ulterioară, este posibil ca autoritățile vamale din statul de import să verifice direct autenticitatea și regularitatea certificatului în litigiu, ținând seama de alte dovezi ale originii mărfurilor în discuție ( 18 ).

82. Contrar opiniei recurentei, jurisprudența nu poate fi interpretată în niciun caz în sensul existenței unui drept de control al statului de import, astfel încât acesta să poată verifica și contesta mai întâi legalitatea și, ulterior, aprecierea de ansamblu a statului de export. Or, în Hotărârea Pascoal & Filhos ( 19 ), Curtea a decis că autoritățile statului de import, pornind exclusiv de la circumstanța că autoritățile competente din statul membru de export declară, în urma unei verificări ulterioare, că un certificat nu ar fi aplicabil mărfurilor exportate efectiv, pot constata că nu au fost solicitate drepturile datorate conform dispozițiilor legale, cu posibilitatea de a solicita din acest motiv recuperarea acestora. În plus, Curtea a concluzionat că nu există niciun argument în dispoziția în cauză care să oblige aceste din urmă autorități să determine exactitatea rezultatului verificării sau originea mărfurilor.

83. Se reține astfel că autoritățile italiene și Comisia, în conformitate cu jurisprudența Curții și cu argumentele întemeiate ale Tribunalului, exprimate la punctele 120 și 121 din hotărârea atacată, erau obligate în principiu să respecte aprecierea autorităților turce cu privire la autenticitatea celor 32 de certificate în cauză. Nu există niciun motiv obiectiv pentru a efectua modificări ale repartizării, stabilite prin lege, a competențelor între autoritățile vamale turce și cele comunitare. Dimpotrivă, trebuie admis argumentul Comisiei în sensul că autoritățile vamale comunitare nu ar dispune nici de posibilitatea de a aprecia pe cont propriu dacă certificatele de export emise de un stat terț, care le sunt prezentate, sunt autentice sau falsificate. Prin urmare, această concluzie poate fi formulată exclusiv de autoritățile vamale competente ale statului de export, mai precis, în speță, de autoritățile vamale turce.

b) Cu privire la o apreciere diferită în condițiile unui comportament abuziv al autorităților statului de export

84. În opinia noastră, nu este necesară examinarea posibilității unei concluzii diferite în situația apariției de nereguli care s-au manifestat în cele din urmă printr-o participare a autorităților vamale ale statului terț, deoarece, conform concluziilor Tribunalului, în speță nu poate fi dovedit un comportament abuziv al autorităților turce. În plus, mai există împrejurarea că este vorba despre situații a căror apreciere este rezervată în principiu Tribunalului ( 20 ), iar Curtea are posibilitatea de a le examina numai în măsura în care inexactitatea materială ar rezulta din înscrisurile aflate la dosar ( 21 ). Din moment ce probele au fost obținute în mod legal și au fost respectate principiile generale de drept și normele de procedură aplicabile în domeniul sarcinii și al administrării probelor, numai Tribunalul are competența de a aprecia valoarea care trebuie să fie atribuită elementelor ce i-au fost prezentate ( 22 ).

85. Cu privire la calificarea drept false a celor 32 de certificate de import în litigiu, Tribunalul menționează, pentru început, la punctul 122 din hotărârea atacată, scrisoarea autorităților turce din 8 martie 1999 adresată serviciilor vamale din Ravenna, care conține în anexă lista celor 32 de certificate considerate de autoritățile turce ca fiind false. Ulterior, la punctul 125, Tribunalul menționează ambiguitățile rezultate în urma comparării afirmațiilor din această scrisoare și a celor din scrisoarea transmisă de Reprezentanța Permanentă către UCLAF la 22 aprilie 1999. La momentul respectiv, părțile se confruntau cu dificultatea de a aprecia fără dubiu, în temeiul declarațiilor scrise ale autorităților turce, dacă certificatele în cauză erau false sau doar incorecte. Tribunalul constată că formularea utilizată „not correct […] and not issued according to the rules” (N. T.: „nu [era] corect […] și nu [fusese] eliberat în conformitate cu regulile”) ar putea fi interpretată și în sensul că certificatele în cauză nu ar fi falsificate. Astfel cum a reținut Tribunalul la punctul 129 din hotărârea atacată, în temeiul scrisorii autorităților turce din 22 august 2003, a fost posibilă înlăturarea tuturor îndoielilor privind caracterul fals. Astfel, în temeiul faptelor prezentate, Tribunalul a putut afirma cu certitudine, fără a săvârși o eroare de drept, că cele 32 de certificate de import în litigiu erau falsuri.

86. În privința argumentului recurentei, referitor la presupusa participare a autorităților turce, Tribunalul a susținut, la punctul 167, că prezentarea de documente care se dovedesc a fi false nu permite, prin ea însăși, să se ajungă la concluzia existenței unei înțelegeri secrete între exportatori și autoritățile vamale care le eliberează. Fără a săvârși o eroare de drept, Tribunalul a atras astfel atenția asupra inexistenței argumentelor pentru a susține participarea autorităților turce la realizarea falsurilor.

87. În plus, nu poate fi reținut nici argumentul recurentei în sensul că eliberarea de certificate incorecte ar reprezenta o neregulă semnificativă care ar justifica anularea concluziilor aprecierii efectuate de autoritățile turce. Acest argument presupune contestarea repartizării competențelor recunoscute de Curte între statul de export și cel de import la verificarea certificatelor cu privire la autenticitatea, respectiv la regularitatea acestora. În plus, nu se poate asimila emiterea de certificate incorecte de către autoritățile vamale competente, ca urmare a unei erori, cu falsificarea de certificate, ce are relevanță penală.

88. În consecință, se impune respingerea primului motiv de recurs.

2. Al doilea motiv de recurs: încălcarea dreptului de acces la dosar sau a altor drepturi la apărare

89. Recurenta invocă încălcarea dreptului său de acces la dosar. În măsura în care aceasta solicită Curții verificarea limitelor drepturilor sale la apărare în procedura administrativă, suntem în prezența unei chestiuni de drept procedural și, prin urmare, a unui motiv de recurs admisibil.

90. Recurenta a invocat că ar fi avut posibilitatea de a consulta exclusiv documentele pe baza cărora Comisia și-a întemeiat decizia în litigiu. Pe de altă parte, nu ar fi avut posibilitatea de a consulta așa-numitele documente contextuale, precum și documentele confidențiale, între care Comisia a inclus și rapoartele UCLAF, respectiv ale OLAF.

91. Invocând propria jurisprudență ( 23 ), Tribunalul a argumentat, la punctul 88 din hotărârea atacată, că principiul respectării dreptului la apărare în legătură cu procedura administrativă având ca obiect remiterea drepturilor vamale presupune doar ca persoana interesată să își poată face cunoscut în mod util punctul de vedere asupra elementelor de la dosar, între care sunt incluse documentele reținute împotriva sa de Comisie pentru a-și întemeia decizia. În consecință, acest principiu nu ar reclama acordarea de către Comisie, din proprie inițiativă, a accesului la toate documentele care au o legătură eventuală cu cazul din speță cu care este sesizată în cadrul unei cereri de remitere. Dacă persoana interesată consideră că asemenea documente sunt utile pentru a demonstra, în privința sa, existența unei situații speciale și/sau absența unei neglijențe evidente sau a dolului, este în sarcina ei să solicite accesul la aceste documente în conformitate cu dispozițiile adoptate de instituții în temeiul articolului 255 CE.

92. În continuare, la punctul 89, Tribunalul a arătat că, la cererea părții interesate, Comisia ar fi obligată să acorde acces la toate documentele administrative neconfidențiale privind decizia în litigiu. Prin urmare, în lipsa unei asemenea solicitări, nu ar exista un drept de acces automat la documentele de care dispune Comisia ( 24 ).

93. Aceste argumente ale Tribunalului trebuie apreciate din perspectiva diferitelor aspecte ale dreptului actual de acces la documente atât în legislația statelor membre, cât și în dreptul comunitar ca atare. Pe de o parte, acest drept este legat indisolubil de garanțiile procedurale în cadrul procedurii administrative, acordate destinatarului actului administrativ în transpunerea principiului statului de drept. Pe de altă parte, acest drept poate fi interpretat ca expresie a dreptului opiniei publice la informare care impune tuturor organelor și instituțiilor statului o activitate transparentă, supusă controlului democratic ( 25 ).

94. Articolul 255 CE concretizează principiul transparenței, consacrat la articolul 1 alineatul (2) UE și transpune în același timp libertatea de informare a cetățenilor Uniunii prevăzută la articolul 42 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene ( 26 ). În prezentul litigiu s-a pus însă în primul rând problema respectării drepturilor individuale în cadrul unei proceduri administrative, la finalul căreia Comisia urma să decidă cu privire la remiterea drepturilor de import în sensul articolului 239 din CVC. În consecință, recurenta putea valorifica posibilitatea de a formula o acțiune în sensul articolului 255 CE, ca urmare a funcției speciale a acestui drept, numai în măsura în care nu avea la dispoziție prevederi speciale pentru protecția sa. Or, cu toate acestea, recurenta avea la dispoziție un drept de a fi ascultată, consacrat de jurisprudența instanțelor comunitare ( 27 ), precum și un drept de acces la dosar în cadrul procedurii administrative în fața Comisiei.

95. Astfel cum a fost subliniat de Curte în repetate rânduri, drepturile la apărare, ca drepturi fundamentale, fac parte din categoria principiilor fundamentale de drept a căror respectare trebuie garantată de aceasta ( 28 ), obiectiv pentru atingerea căruia Curtea se inspiră din tradițiile constituționale comune ale statelor membre și din orientările oferite de instrumentele internaționale la care statele membre au cooperat sau au aderat, precum Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (CEDO), semnată la 4 noiembrie 1950 la Roma ( 29 ).

96. Potrivit jurisprudenței Curții, dreptul de acces la dosar, ca expresie a principiului respectării dreptului la apărare, reprezintă posibilitatea oferită de Comisie întreprinderii vizate de a examina toate documentele din dosar care pot prezenta relevanță pentru apărarea sa ( 30 ). Din această categorie fac parte atât documente incriminatorii, cât și dezincriminatorii, cu excepția secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale ( 31 ).

97. În măsura în care nu se limitează la documentele pe care Comisia și-a întemeiat decizia în litigiu, ci presupune de asemenea accesul la toate documentele care pot prezenta relevanță în apărarea destinatarului actului administrativ, dreptul de acces la dosar în sensul acestei jurisprudențe a Curții se dovedește mai extins decât interpretarea pe care Tribunalul și-a întemeiat hotărârea. În schimb, regimul documentelor clasificate ca având caracter confidențial și care sunt excluse astfel de la dreptul de acces nu este criticabil.

98. Considerăm că, în contextul procedurii administrative privind remiterea drepturilor de import, Tribunalul a interpretat dreptul de acces la dosar într-o manieră nepermis de restrictivă, ceea ce ar echivala în principiu cu o eroare de drept.

99. Cu toate acestea, considerăm că o interpretare diferită a conținutului normativ al acestui principiu general de drept nu justifică în sine o anulare a hotărârii atacate. Dimpotrivă, considerentele impuse de economia procesului, precum și de funcția de protecție a garanțiilor procedurale pentru persoana vizată impun să se examineze cu precizie aspectul dacă Tribunalul ar fi ajuns la o concluzie diferită dacă ar fi ținut seama de jurisprudența Curții la aplicarea dreptului comunitar.

100. Potrivit concluziei Curții, pronunțată în Hotărârea Hercules Chemicals ( 32 ), în ceea ce privește dreptul de acces la dosar, nu a fost săvârșită o eroare de drept dacă Tribunalul consideră că nici acordarea dreptului de acces la toate celelalte documente nu ar fi condus la declararea nulității deciziei în litigiu a Comisiei și în consecință respinge argumentul recurentei cu privire la o încălcare a drepturilor la apărare.

101. Respectiva jurisprudență transpune un principiu fundamental al dreptului administrativ general și al dreptului procesual comunitar ( 33 ), conform căruia un viciu de procedură justifică anularea judiciară a unei decizii administrative numai dacă produce efecte chiar asupra conținutului deciziei.

102. Astfel cum a arătat în mod întemeiat avocatul general Mischo în concluziile prezentate în cauza PVC ( 34 ), accesul la dosar nu reprezintă un scop în sine, ci trebuie să ofere persoanei interesate posibilitatea de a-și exercita în mod eficient dreptul la apărare. Rezultă în mod necesar că neregulile în privința accesului la dosar nu pot conduce la declararea nulității deciziei în litigiu dacă nu au produs efect asupra exercitării acestor drepturi.

103. În concluziile prezentate în cauza Aalborg Portland și alții ( 35 ), avocatul general Ruiz-Jarabo Colomer a afirmat, cu privire la funcția de protecție menționată a dreptului de acces la dosar, că viciile de procedură nu ar prezenta relevanță dacă persoana vizată ar fi avut cu toate acestea la dispoziție mijloace rezonabile de apărare. Astfel, declararea nulității deciziei este necesară numai în măsura în care se constată că rezultatul, în condițiile respectării cu cea mai mare strictețe a condițiilor procedurale, putea fi mai favorabil pentru persoana vizată sau dacă, tocmai datorită acestei erori procedurale, nu se poate stabili dacă ar fi fost posibilă adoptarea unei decizii diferite.

104. Tribunalul a apelat în principiu la această argumentație la punctul 94 din hotărârea atacată, în care a respins motivul întemeiat pe încălcarea dreptului de acces la dosar cu justificarea că, în orice caz, în situația în care nu au fost transmise documente ce nu au stat la baza deciziei în litigiu, eventuala lor netransmitere nu este relevantă, dat fiind că asemenea documente nu pot avea efect asupra deciziei în litigiu. Această concluzie face parte din aprecierea de fapt a Tribunalului și nu poate fi contestată din punct de vedere juridic.

105. Cu privire la documentele reținute de Comisie pentru a-și întemeia decizia în litigiu, se arată că Tribunalul nu a ținut seama de circumstanța că reprezentantul recurentei, cu ocazia consultării, la 6 august 2002, la sediul Comisiei, a dosarului privind decizia în litigiu, a semnat o declarație scrisă în care confirmă în mod explicit că a avut acces la toate documentele care aveau legătură directă sau indirectă cu dosarul în litigiu. La această declarație a fost anexată o listă ce enumera toate documentele la care reprezentantul sus-menționat a avut acces. Astfel cum a reținut în mod expres Tribunalul la punctele 99 și 100 din hotărârea atacată, printre aceste documente se regăsea și raportul misiunii UCLAF din 9 decembrie 1998, precum și scrisoarea Comisiei/UCLAF din aceeași dată, adresată Reprezentanței Permanente turce, a cărei neprezentare este criticată din nou de recurentă în cadrul recursului. În consecință, Tribunalul a considerat în mod justificat că recurentei, contrar susținerilor acesteia, i s-a acordat accesul la documentele respective.

106. În ce privește cererea de acces introdusă de recurentă după adoptarea deciziei în litigiu și după introducerea cererii, Tribunalul a atras atenția, la punctul 102 din hotărârea atacată, că aceasta nu este relevantă pentru aprecierea unei eventuale atingeri aduse dreptului la apărare al reclamantei în cursul procedurii administrative și nu poate avea efect asupra legalității deciziei menționate.

107. Argumentele Tribunalului arată că acesta a examinat dacă documentele respective ar fi putut avea și cel mai mic beneficiu pentru recurentă. Astfel, Tribunalul nu s-a limitat să aprecieze dacă necomunicarea documentelor în cauză a influențat conținutul deciziei finale.

108. Considerațiile Tribunalului demonstrează în principiu nu doar că documentele respective nu au oferit niciun argument recurentei, ci și faptul că fie nu ar fi putut fi invocate de recurentă datorită naturii lor, fie că, prin conținutul lor, ar fi confirmat concluziile Comisiei sau că nu ar fi oferit în niciun caz un contraargument.

109. Din acest motiv, apreciem că Tribunalul a adaptat în principal metoda sa de investigație în funcție de jurisprudența Curții, astfel încât concluziile sale sunt corecte.

110. În sfârșit, trebuie analizate argumentele Tribunalului cu privire la conduita lipsită în parte de coerență a recurentei la exercitarea dreptului său de acces la dosar. În mod întemeiat, la punctul 102 din hotărârea atacată, Tribunalul a subliniat împrejurarea că reclamanta nu a introdus nicio cerere de acces la alte elemente ale dosarului în cursul procedurii administrative și că nu a dat curs nici invitației Comisiei din 10 iulie 2003 de a consulta documentele dorite. În acest context, pare contradictoriu faptul că recurenta, cunoscând omisiunile sale la valorificarea dreptului său la apărare în primă instanță, susține încălcarea acestui drept și atacă în recurs motivele care nu pot fi contestate juridic, pe care se întemeiază hotărârea primei instanțe.

111. Se impune astfel respingerea celui de al doilea motiv de recurs.

3. Al treilea motiv de recurs: repartizarea sarcinii probei

112. Identificarea de „circumstanțe” în sensul articolului 239 alineatul (1) a doua liniuță din CVC, respectiv a unei „situații speciale” în sensul articolului 905 alineatul (1) din Regulamentul de aplicare a CVC, implică prezentarea, justificarea și evaluarea anumitor situații și circumstanțe. Părțile sunt în dezacord cu privire la aspectul repartizării concrete a sarcinii probei, context în care recurenta solicită o inversare a sarcinii probei, respectiv o facilitare a sarcinii probei în beneficiul său. Prin faptul că, prin argumentele prezentate, recurenta impută în cele din urmă Tribunalului încălcarea principiilor de drept procesual în domeniul sarcinii probei, aceasta invocă aplicarea incorectă a dreptului comunitar și, prin aceasta, formulează un motiv de recurs admisibil ( 36 ).

113. Aprecierea acestui motiv de recurs necesită mai întâi câteva explicații de principiu cu privire la repartizarea sarcinii probei în cadrul procedurii, din perspectiva rambursării, respectiv a remiterii drepturilor de import.

114. Trebuie reținut mai întâi că, potrivit principiilor generale de drept procesual, de regulă, persona care se prevalează de condițiile unei norme are obligația de a dovedi că acestea sunt îndeplinite ( 37 ). În consecință, de regulă, importatorul este cel care trebuie să prezinte și să dovedească existența unei „situații speciale” în sensul articolului 239 din CVC, de natură să justifice o remitere a drepturilor de import ( 38 ). Același regim este aplicabil, de exemplu, cu privire la dovedirea originii mărfurilor, în situația în care de răspunsul la această întrebare depinde decizia de rambursare a drepturilor de import ( 39 ).

115. Pe de altă parte, Comisia, în cadrul deciziei sale privind existența unei „situații speciale”, scop în care dispune de o marjă corespunzătoare de evaluare ( 40 ), trebuie să argumenteze și să dovedească faptul că certificatele prezentate de importator sunt false sau falsificate. Pe de altă parte, nu este necesar să se facă proba că nu există nicio situație specială dacă sunt respectate condițiile prevăzute la articolul 904 litera (c) din Regulamentul de aplicare a CVC, având în vedere că această dispoziție cuprinde deja o apreciere a legiuitorului comunitar, obligatorie pentru Comisie, în sensul ca eventuala bună-credință a importatorului în cadrul procedurii conform articolului 239 din CVC să nu poată face obiectul protecției.

116. Conform argumentelor pe care le-am prezentat în observațiile introductive ale prezentei cauze ( 41 ), legiuitorul comunitar, prin adoptarea acestui criteriu de excludere, a preluat jurisprudența existentă până în prezent a Curții potrivit căreia prezentarea, în scopul obținerii unui tratament tarifar preferențial în favoarea mărfurilor declarate pentru liberă circulație, a unor documente care ulterior se dovedesc a fi false, falsificate sau nevalabile pentru acordarea acestui tratament tarifar preferențial, chiar dacă acestea au fost prezentate cu bună-credință, nu reprezintă o situație specială. Această jurisprudență a fost justificată de la pronunțarea Hotărârii fundamentale Van Gend & Loos ( 42 ), printre altele, prin faptul că nu este admisă imputarea consecințelor nefavorabile ale neîndeplinirilor în sarcina Comunității. Curtea a constatat că primirea de certificate de origine nevalabile reprezintă în principiu un risc profesional la care un operator economic este expus prin natura obiectului său de activitate, iar acesta din urmă beneficiază de dreptul de a formula o acțiune în despăgubiri împotriva falsificatorului.

117. Tribunalul a admis excepții de la această regulă numai în cazurile de falsificare ce depășesc limitele riscului operațional normal al operatorului economic în cauză, de exemplu, în cazul neîndeplinirii obligației de supraveghere de către Comisie ( 43 ) sau în situația în care agenții vamali sunt implicați în încălcări ( 44 ). Această jurisprudență a primei instanțe se susține fără rezerve, deoarece ține seama de faptul că operatorul economic în cauză, cu excepția procedurilor care necesită participarea sa, beneficiază de regulă numai de posibilități reduse de a influența evoluția procedurii vamale, motiv pentru care trebuie să se bazeze pe îndeplinirea sarcinilor de către autoritățile competente, conform obligațiilor care le revin în cadrul unui sistem de cooperare administrativă. În acest sens, ar fi injust să se admită ca acesta să sufere un prejudiciu datorat în fapt încălcărilor din partea autorităților administrative.

118. În acest sens, trebuie totuși avut în vedere că aceste împrejurări instituite pe cale jurisdicțională pot avea ca obiect numai adaptări punctuale ale jurisprudenței constante, pentru a ține seama de cerințele justiției naturale într-o situație individuală. Având în vedere caracterul derogatoriu al normelor în cauză, acestea nu pot fi aplicate decât în mod restrictiv ( 45 ). Această interpretare corespunde de altfel jurisprudenței existente până în prezent a instanțelor comunitare, în sensul că remiterea drepturilor de import este admisă numai în anumite condiții și în cazuri prevăzute expres, astfel încât, ca derogări de la celelalte dispoziții normale, normele respective vor fi interpretate restrictiv ( 46 ). Prin urmare, aplicarea acesteia va fi precedată de o examinare strictă a situației de fapt, ținând seama de mijloacele de probă prezentate. În conformitate cu principiile generale de drept procesual și având în vedere jurisprudența clară a Curții de la pronunțarea Hotărârii Van Gend & Loos, considerăm că este o soluție consecventă aceea ca sarcina probei să revină recurentei, inclusiv cu privire la încălcările susceptibile să justifice o „situație specială” în sensul articolului 239 din CVC.

119. Argumentele prezentate de recurentă în sensul inversării sarcinii probei nu sunt convingătoare.

120. Conform susținerilor întemeiate ale Comisiei și contrar argumentelor recurentei, obiectul prioritar al prezentei cauze nu este reprezentat de problema repartizării sarcinii probei. Problema repartizării sarcinii probei se pune atunci când există cel puțin un argument care să susțină o afirmație litigioasă. Afirmațiile recurentei nu au însă niciun temei, deoarece Tribunalul nu a identificat niciun argument în favoarea tezei acesteia potrivit căreia autoritățile turce s-ar fi făcut vinovate de o neîndeplinire a obligațiilor la transpunerea Acordului de asociere, precum și de o încălcare a dispozițiilor cu privire la asistența administrativă. Dimpotrivă, rezultă din cuprinsul punctului 194 din hotărârea atacată că au fost întreprinse misiuni UCLAF pe teritoriul statului turc la intervale rezonabile de la descoperirea primului fals. În plus, Tribunalul arată, la punctul 195, că analizele realizate de autoritățile turce priveau un număr foarte mare de certificate, dar că lista certificatelor considerate de acestea falsificate a fost totuși transmisă relativ rapid serviciului vamal din Ravenna. În sfârșit, la punctul 196, Tribunalul a evidențiat corespondența enormă schimbată între autoritățile comunitare și autoritățile turce pe marginea certificatelor în litigiu. În această privință, Curtea a arătat că nu există obiecții față de concluzia Tribunalului prin care se arată că susținerea recurentei, care atesta un refuz al autorităților turce, în special al Reprezentanței Permanente turce, de a coopera cu Comisia începând cu anul 2000, nu este sprijinită de niciun element de probă.

121. Potrivit constatărilor de fapt ale Tribunalului, existau și mai puține indicații cu privire la o eventuală participare a autorităților turce la falsificarea certificatelor de import în discuție, astfel încât nu se justifică încercarea recurentei de a realiza o paralelă între situația de fapt a acțiunii principale și cea din cauza Kaufring și alții. Contrar argumentelor recurentei, prezentarea de documente care se dovedesc a fi false nu permite, prin ea însăși, să se ajungă la concluzia existenței unei înțelegeri secrete între exportatori și autoritățile vamale care le eliberează, deoarece, în caz contrar, prevederea din articolul 904 litera (c) din Regulamentul de aplicare a CVC ar fi superfluă.

122. Independent de lipsa unei coerențe suficiente a argumentației recurentei, considerăm că o inversare a sarcinii probei nu ar susține solicitarea acesteia, deoarece este evident că, din proprie inițiativă, Comisia și UCLAF/OLAF au întreprins toate demersurile necesare, inclusiv realizarea de misiuni de investigație la fața locului, pentru a clarifica situația de fapt din acțiunea principală în acord cu autoritățile turce. Astfel, în lipsa unor indicații contrare, trebuie considerat că atât Comisia, cât și autoritățile turce au valorificat toate posibilitățile juridice de asistență pe care le oferă prevederile din Acordul de asociere. În acest context, este necesar să se amintească în mod expres că în statele terțe precum Turcia, Comisia nu dispune de competențe independente de investigare, fiind necesară în acest scop cooperarea respectivelor state terțe, Comisia având cel mult posibilitatea de a formula concluziile care se impun în cazul unui refuz de cooperare ( 47 ). În măsura în care, în urma eforturilor depuse, nu au fost obținute informații cu privire la falsificator și nici suspiciuni cu privire la neîndeplinirea obligațiilor de către autoritățile competente, nu este clar care ar fi utilitatea pentru părți a inversării sarcinii probei. Aceeași concluzie este aplicabilă și cu privire la diminuarea sarcinii probei solicitată de recurentă, deoarece Comisia este în cele din urmă obligată să pună la dispoziția Tribunalului rezultatele investigațiilor efectuate. Din acest motiv, concluziile astfel formulate sunt și în beneficiul recurentei. Prin urmare, contestarea repartizării sarcinii probei prevăzute de Tribunal nu poate urmări decât punerea ulterioară sub semnul întrebării, fără motiv, a constatărilor de fapt ale Tribunalului, efectuate fără săvârșirea vreunei erori de drept. Având în vedere că, în principiu, Curtea nu are nici competența de a examina faptele stabilite de Tribunal, nici pe aceea de a le aprecia, se impune respingerea acestui motiv de recurs.

4. Al patrulea motiv de recurs: respingerea măsurilor de cercetare judecătorească

123. Prin al patrulea motiv de recurs, recurenta critică respingerea măsurilor de cercetare judecătorească solicitate conform dispozițiilor din articolul 64 alineatul (4) și din articolul 65 din Regulamentul de procedură al Tribunalului și, prin urmare, o aplicare eronată a dreptului procedural, care poate fi supusă în principiu examinării de către Curte. Cu toate acestea, decizia cu privire la caracterul oportun al măsurilor de cercetare judecătorească pentru soluționarea litigiului revine Tribunalului ( 48 ).

124. În acest context, neregulile de procedură invocate de recurentă se dovedesc nejustificate.

125. Cu privire la neprezentarea invocată a rapoartelor misiunilor UCLAF din 9 și din 23 decembrie 1998, se impune constatarea că, la punctul 99 din hotărârea atacată, Tribunalul a reținut în mod întemeiat că recurenta a avut acces la aceste documente ( 49 ). În ceea ce privește motivul mai cuprinzător întemeiat pe caracterul incomplet al rapoartelor prezentate, trebuie să se răspundă că însăși recurenta, la punctul 88 din cererea de recurs, a admis că a primit partea care lipsea din aceste rapoarte la 12 octombrie 2005, astfel încât, la data ședinței din 15 noiembrie 2005, avea cunoștință de totalitatea acestor documente. În consecință, în mod întemeiat a fost respinsă, ca lipsită de obiect, cererea recurentei de prezentare a documentelor din dosar.

126. În plus, la punctul 324 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că autoritățile turce au afirmat cu claritate că certificatele în litigiu au fost falsificate. Tribunalul a concluzionat că, pe baza elementelor de la dosar și având în vedere obiecțiile invocate de reclamantă, reiese că asemenea măsuri, care urmăresc să demonstreze că certificatele în litigiu sunt documente autentice, nu sunt nici pertinente, nici necesare pentru soluționarea prezentului litigiu. În exercitarea puterii de apreciere de care dispune, Tribunalul a decis, așadar, că nu era necesar să recurgă la astfel de măsuri. Această decizie nu poate fi contestată din punct de vedere juridic.

127. În consecință, este necesar să se respingă și acest motiv de recurs.

5. Al cincilea motiv de recurs: calificarea juridică a documentelor și/sau a situațiilor de fapt cu privire la neîndeplinirea obligațiilor, imputabilă autorităților turce și Comisiei

128. Cu titlu introductiv, trebuie menționat că recurenta, prin intermediul celui de al cincilea motiv de recurs, contestă în special constatări și aprecieri de fapt ale Tribunalului care nu pot face în principiu obiectul prezentei proceduri. Examinarea acestora este admisibilă numai în măsura în care se urmărește verificarea calificării lor juridice, precum și a consecințelor juridice formulate de Tribunal în temeiul acestora pentru a nega existența unei „situații speciale” în sensul articolului 239 din CVC ( 50 ).

129. În plus, este necesar să se rețină că, în măsura în care recurenta, în argumentele sale, pornește de la o repartizare a sarcinii probei care diferă de cea aplicată de Tribunal ( 51 ), se impune respingerea acestei opinii din perspectiva concluziilor noastre cu privire la al treilea motiv de recurs.

130. În cele ce urmează ne vom referi la presupusa neîndeplinire a obligațiilor de către autoritățile turce și de către Comisie pe care se bazează argumentația recurentei pentru a susține existența unei „situații speciale”. Pentru a evita pe cât posibil repetările, ne vom concentra explicațiile asupra aspectelor care prezintă, în accepțiunea noastră, o relevanță deosebită și vom face doar o scurtă referire la cele care au făcut deja obiectul analizei noastre juridice.

a) Cu privire la presupusa neîndeplinire a obligațiilor de către autoritățile turce

i) Aprecierea celor 32 de certificate A.TR.1 în discuție ca fiind false

131. Cu privire la aprecierea celor 32 de certificate A.TR.1 în discuție ca fiind false, este suficient să se menționeze că Tribunalul a putut afirma cu certitudine, fără a săvârși o eroare de drept, că, în temeiul repartizării competențelor prevăzute de dreptul comunitar, stabilirea autenticității certificatelor turcești a reprezentat atribuția exclusivă a autorităților turce competente ( 52 ). Conform susținerilor întemeiate ale Tribunalului, aceste autorități au confirmat că certificatele respective erau falsificate ( 53 ).

ii) Cu privire la certificatul A.TR.1 WVB D 437214

132. Astfel cum a constatat Tribunalul în mod întemeiat la punctul 129 și următoarele, prin scrisoarea din 22 august 2003, autoritățile turce au înlăturat toate îndoielile privind caracterul falsificat al certificatului D 437214.

133. Cu toate acestea, caracterul falsificat al certificatelor în discuție nu justifică, prin el însuși, acuzația de neîndeplinire a obligațiilor și cu atât mai puțin o participare a autorităților turce. În consecință, se impune respingerea argumentului recurentei în sensul unei neîndepliniri a obligațiilor de către autoritățile turce la calificarea drept false a celor 32 de certificate A.TR.1 în discuție.

iii) Neîndeplinirea de către autoritățile vamale turce a obligațiilor referitoare la ștampile

134. Trebuie respins de asemenea argumentul recurentei în sensul neîndeplinirii de către autoritățile vamale turce a obligațiilor referitoare la ștampile, deoarece aceasta nu a justificat cu claritatea necesară în ce măsură ar fi săvârșit Tribunalul o eroare de drept care ar putea fi îndreptată. Această împrejurare justifică în sine o respingere a acestui argument ca inadmisibil.

135. Cu titlu preventiv, este necesar să se arate că, în măsura în care recurenta urmărește să concluzioneze, pornind de la presupusa asemănare între ștampilele aplicate pe certificatele în discuție și cele de pe certificatele considerate conforme cu dispozițiile legale, că certificatele în cauză nu sunt falsificate, ci doar incorecte, este necesar să se răspundă că această concluzie nu poate înlocui din punct de vedere juridic aprecierea univocă a autorităților turce, din motivele menționate anterior.

iv) Neîndeplinirea de către autoritățile turce a obligațiilor referitoare la înregistrarea oficială a documentelor

136. Este necesar să se confirme concluzia Tribunalului potrivit căreia nici Acordul de asociere, nici normele de aplicare a acestuia nu prevăd în sarcina autorităților turce obligația de a ține astfel de registre. Cu toate acestea, se confirmă și susținerea recurentei, formulată în aprecierea de la punctul 136 din cererea de recurs, în sensul că înregistrarea documentelor oficiale reprezintă o practică normală a unei autorități organizate, fiind astfel un fapt evident. În același timp, după cum subliniază recurenta, înregistrarea reprezintă și temeiul acordării de asistență administrativă conform prevederilor legale.

137. Or, această concluzie nu este de natură să susțină prin ea însăși argumentele recurentei că certificatele în discuție sunt autentice. Acest argument este contrazis de concluziile univoce ale autorităților turce. Dimpotrivă, se impune argumentația Tribunalului, potrivit căruia falsificatorii ar avea tot interesul să utilizeze pentru certificatele falsificate un număr de înregistrare ce corespunde unui certificat întocmit în conformitate cu prevederile legii. Această constatare nu cuprinde nicio eroare de drept.

v) Neîndeplinirea obligațiilor de către autoritățile turce prin participarea la eliberarea de certificate incorecte

138. Astfel cum s-a arătat anterior, Tribunalul a concluzionat în mod întemeiat că simpla împrejurare că certificatele în litigiu au fost falsificate nu justifică în sine concluzia că autoritățile turce au fost implicate în aceste falsificări.

vi) Neîndeplinirea obligațiilor de către autoritățile turce în cadrul acordării de asistență administrativă

139. La punctele 194-206 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că autoritățile turce au cooperat în mod absolut corect. În acest sens, instanța a subliniat că verificarea certificatelor în discuție a fost dispusă chiar de autoritățile turce și că acestea ar fi verificat câteva sute de certificate într-un termen rezonabil, comunicând rezultatele verificărilor către autoritățile comunitare și facilitând în plus mai multe misiuni ale Comisiei la fața locului, în Turcia. Aceste concluzii nu pot fi contestate din punct de vedere juridic.

140. Nici tentativele de disimulare sau de obstrucționare ale autorităților turce în cadrul investigațiilor, invocate de recurentă, nu justifică formularea unei concluzii conform căreia Tribunalul ar fi apreciat în mod eronat în drept faptele care i-au fost prezentate, cu atât mai mult cu cât aceste afirmații nu sunt nici bine documentate, nici susținute de mijloace de probă corespunzătoare.

141. În măsura în care recurenta face referire la procedurile invocate în fața poliției vamale din Köln, respectiv a Finanzgericht Hamburg, trebuie să se constate că este vorba despre proceduri lipsite evident de legătură cu procedura de rambursare în speță și care nu au fost nici comunicate Comisiei pentru a fi anexate la dosar pe parcursul procedurii de rambursare. În acest context, argumentul trebuie respins ca inoperant.

142. Sunt de asemenea inoperante și afirmațiile recurentei cu privire la certificatele D 141591 și D 412662, deoarece niciunul dintre acestea nu a făcut obiectul deciziei în litigiu a Comisiei. La punctul 199 din hotărârea atacată, Tribunalul arată că certificatul D 141591 nu face parte din categoria certificatelor în litigiu în speță, deoarece recurenta nu a formulat acțiune împotriva prelevării drepturilor ca urmare a constatării falsificării și nici nu a solicitat rambursarea drepturilor percepute, recunoscând implicit caracterul neautentic al certificatului în discuție.

vii) Neîndeplinirea obligațiilor imputată autorităților turce ca urmare a altor circumstanțe și obstrucționarea verificărilor din Mersin

143. Se impune respingerea celorlalte susțineri ale recurentei cu privire la o presupusă neîndeplinire a obligațiilor imputată autorităților turce. Aceste susțineri urmăresc să conteste constatările de fapt ale Tribunalului, fără însă a menționa cu claritate elementele care să indice existența unei erori de drept.

144. În mod întemeiat, Tribunalul a considerat ca lipsită de relevanță menționarea de către recurentă a discuțiilor sale cu biroul pentru afaceri economice al prim-ministrului turc și a suspendării urmăririi penale împotriva exportatorului recurentei, domnul Akman, fiind lipsite de asemenea de semnificație și afirmațiile sale nesusținute, potrivit cărora autoritățile turce, în ciuda mai multor misiuni ale UCLAF la fața locului, ar fi obstrucționat verificările Comisiei în Turcia. Contrar opiniei recurentei, acestea nu produc efecte asupra aprecierii de fapt. În orice caz, nu permit să se concluzioneze în sensul unei simple neconformități a certificatelor sau al unei neîndepliniri a obligațiilor de către autoritățile turce.

b) Cu privire la pretinsa neîndeplinire a obligațiilor de către Comisie

145. În total, recurenta a imputat Comisiei patru cazuri de neîndeplinire a obligațiilor care, în opinia sa, reprezintă „situații speciale” în sensul articolului 239 din CVC. În hotărârea atacată, Tribunalul a ajuns însă la concluzia că nu a existat nicio neîndeplinire a obligațiilor din partea Comisiei. După cum se va arăta în cele ce urmează, această concluzie se justifică fără rezerve.

i) Neîndeplinirea obligațiilor la controlul regimului preferențial aplicabil Turciei

146. Mai întâi, Tribunalul a constatat în mod întemeiat că, în privința pretinsei neîndepliniri a obligațiilor referitoare la supravegherea și la controlul aplicării Acordului de asociere, trebuie să se arate că, în temeiul articolului 211 CE și al principiului bunei administrări, Comisia avea obligația să asigure o aplicare corectă a Acordului de asociere ( 54 ). Tribunalul a subliniat că această obligație rezultă și din Acordul de asociere în sine, precum și din diferitele decizii ale Consiliului de asociere ( 55 ).

147. După aprecierea tuturor împrejurărilor situației de fapt, Tribunalul a constatat că, pentru asigurarea aplicării corecte a Acordului de asociere cu Turcia, Comisia a luat toate măsurile necesare. La punctul 238 din hotărârea atacată, Tribunalul a subliniat în mod întemeiat că, încă din momentul apariției primelor indicii de falsificare a certificatelor de circulație, Comisia a efectuat investigații în Turcia.

148. În conformitate cu principiile generale de drept procesual, Tribunalul a impus recurentei sarcina de a proba existența unei eventuale neîndepliniri a obligațiilor de către Comisie. În acest context, Tribunalul a respins afirmațiile de ordin general și suspiciunile recurentei, precum și încercarea acesteia de a realiza o analogie cu situația de fapt pe care se întemeiază Hotărârea Kaufring și alții. Tribunalul a considerat că situația de fapt respectivă nu ar fi comparabilă cu cea examinată în cauza de față, deoarece Tribunalul, în Hotărârea Kaufring și alții, a constatat că autoritățile turce au săvârșit neîndepliniri grave ale obligațiilor, între care, în special, netranspunerea dispozițiilor Acordului de asociere, care afectau totalitatea exporturilor de televizoare ce proveneau din Turcia. Respectiva neîndeplinire a obligațiilor a contribuit la apariția de nereguli în ceea ce privește exporturile, care au creat pentru exportatori o situație specială în sensul articolului 239 din CVC. Or, în opinia Tribunalului, în cazul de față nu s-a demonstrat, în privința certificatelor în litigiu, o asemenea neîndeplinire a obligațiilor.

149. În realitate, la data producerii evenimentelor care au condus la prezentul litigiu, nu existau indicii care să susțină existența de încălcări sistematice ale dispozițiilor Acordului de asociere care să ofere Comisiei motive pentru a acorda o atenție sporită controlului regimului preferențial aplicabil Turciei. Astfel, nu putea fi imputată Comisiei nicio neîndeplinire a obligațiilor. În consecință, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept la aprecierea juridică a situației de fapt.

ii) Neîndeplinirea obligațiilor prin netransmiterea specimenelor de ștampile

150. În hotărârea atacată, Tribunalul a reținut în mod întemeiat că, potrivit normelor aplicabile în speță, nici Turcia, nici Comisia nu ar fi fost obligate să transmită specimene de ștampile sau de semnături. Din acest motiv, netransmiterea de către Comisie a specimenelor de ștampile către autoritățile vamale italiene nu ar fi putut reprezenta o neîndeplinire a obligațiilor.

151. Contrar punctului de vedere al recurentei, obligația de transmitere a specimenelor de ștampile nu rezultă nici din articolul 93 din Regulamentul de aplicare a CVC. Potrivit conținutului său univoc, această prevedere nu face referire la certificatele A.TR.1 în litigiu, ci numai la formularele „APR” și la certificatele de origine „tip A” care privesc doar importul mărfurilor originare din țările în curs de dezvoltare ( 56 ).

152. Contrar opiniei recurentei, articolul 93 din Regulamentul de aplicare a CVC nu a fost declarat ca fiind aplicabil mutatis mutandis nici prin intermediul deciziilor adoptate conform Acordului de asociere CEE-Turcia. Această concluzie este valabilă și pentru articolul 4 din Decizia nr. 1/96. Contrar argumentelor recurentei, această prevedere nu reglementează aplicabilitatea în speță a articolului 93 din Regulamentul de aplicare a CVC. Recurenta nu recunoaște că dispozițiile legislației vamale comunitare sunt aplicabile în sfera Acordului de asociere CEE-Turcia, doar dacă și în măsura în care există o prevedere expresă în acest sens în Acordul de asociere sau în deciziile adoptate în temeiul acestuia. Or, articolul 93 din Regulamentul de aplicare a CVC nu a fost inclus până în prezent în domeniul de aplicare al Acordului de asociere. În consecință, nici recurenta nu poate cita vreo normă care să prevadă aplicabilitatea mutatis mutandis în speță a articolului 93 din Regulamentul de aplicare a CVC.

153. Astfel, rezultă cu claritate că, în prezenta cauză, articolul 93 din Regulamentul de aplicare a CVC nici nu era aplicabil în temeiul conținutului modului său de redactare, nici nu a fost declarat aplicabil prin Acordul de asociere CEE-Turcia.

iii) Neîndeplinirea unei obligații de avertizare în timp util a importatorilor

154. Noțiunea de neîndeplinire a unei obligații de avertizare a importatorilor în timp util presupune existența unei obligații corespunzătoare a Comisiei prevăzute în normele comunitare. Or, la punctul 270 din hotărârea atacată, Tribunalul a reținut în mod întemeiat, referindu-se la jurisprudența instanțelor comunitare ( 57 ), că nicio dispoziție din dreptul comunitar nu obligă în mod expres Comisia să îi avertizeze pe importatori atunci când are îndoieli cu privire la tranzacțiile vamale efectuate de aceștia din urmă în cadrul unui regim preferențial.

155. Aceasta nu exclude însă că, în temeiul obligației sale de diligență, în anumite împrejurări, Comisia ar putea fi obligată să avertizeze importatorii comunitari în mod generalizat. O asemenea obligație de avertizare nu poate exista decât în situația în care Comisia are îndoieli serioase cu privire la legalitatea unui număr mare de exporturi efectuate în cadrul unui regim preferențial ( 58 ).

156. Astfel cum a reținut Tribunalul la punctul 273, recurenta nu a fost în măsură să stabilească în mod concludent existența unei neîndepliniri grave a obligațiilor de către autoritățile turce care să fi afectat toate exporturile de concentrate de sucuri de fructe și să fi contribuit la circulația unor certificate falsificate. Prin urmare, nu este posibilă nicio analogie cu faptele care au condus la pronunțarea Hotărârii Kaufring și alții, citată anterior.

157. Susținerile recurentei în prezentul recurs nu permit o apreciere diferită, deoarece obiecțiunile pe care le formulează la punctele 225 și 226 din cererea de recurs privesc în mod expres eliberarea de certificate de circulație „incorecte” și nu „falsificate”, astfel încât recurenta încă nu a făcut proba participării autorităților turce la aceste falsificări. În plus, recurenta invocă argumente inadmisibile, deoarece susținerile sale urmăresc în mod expres o nouă apreciere a situației de fapt și nu se rezumă exclusiv la o analiză în drept a motivării Tribunalului, aspect care nu intră în competența Curții, ca instanță de recurs.

158. În orice caz, trebuie reținut că Tribunalul, la punctul 274 din hotărârea atacată, a considerat că importurile recurentei, în litigiu în speță, datează din perioada aprilie 1995-noiembrie 1997, în timp ce îndoielile cu privire la autenticitatea certificatelor A.TR.1 și la regularitatea conținutului acestora nu au apărut decât ulterior, mai exact începând cu anul 1998. În consecință, Comisia a putut să își dea seama de existența certificatelor falsificate numai după detectarea de către autoritățile vamale italiene a primului certificat falsificat și deschiderea unei proceduri de investigație. Astfel, se poate concluziona că, presupunând chiar existența obligației Comisiei de avertizare a importatorilor comunitari începând cu anul 1998, această situație nu ar fi produs niciun efect asupra importurilor în litigiu în prezenta cauză, realizate între anii 1995 și 1997.

159. În consecință, Tribunalul a reținut în mod corect inexistența unei obligații a Comisiei de avertizare în timp util a importatorilor.

iv) Neîndeplinirea obligațiilor în ceea ce privește elucidarea și aprecierea situației de fapt în cadrul investigațiilor din Turcia

160. Cu privire la obiecția de neîndeplinire a obligațiilor în ceea ce privește elucidarea și aprecierea situației de fapt în cadrul investigațiilor din Turcia, la punctul 284 din hotărârea atacată, Tribunalul, fără a săvârși o eroare de drept, a stabilit că recurenta nu și-a întemeiat argumentația pe elemente de probă concludente. În mod corect, în urma aprecierii situației de fapt, acesta a stabilit că, prin intermediul misiunilor, Comisia a investigat și apoi a apreciat în mod corespunzător ansamblul faptelor pertinente.

161. În măsura în care, prin acest motiv de recurs, recurenta invocă din nou o repartizare eronată în drept a sarcinii probei, această susținere trebuie respinsă în lumina argumentelor noastre cu privire la al treilea motiv de recurs.

162. Este necesar să se constate, în plus, că recurenta își întemeiază de altfel motivul de recurs pe argumente inadmisibile, deoarece susținerile sale urmăresc în mod expres o nouă apreciere a situației de fapt și nu se rezumă exclusiv la o analiză în drept a motivării Tribunalului. În special, recurenta nu a stabilit cu suficientă claritate în ce măsură Tribunalul se face vinovat de săvârșirea unei erori de drept. Având în vedere că acest motiv nu respectă cerințele procesuale privind recursul, trebuie de asemenea să fie respins.

c) Concluzie intermediară

163. În concluzie, trebuie reținut că, în speță, nici autoritățile turce, nici Comisia nu și-au încălcat obligațiile, motiv pentru care nu există o „situație specială” în sensul articolului 239 din CVC și al articolului 905 din Regulamentul de aplicare a CVC. Astfel, se impune și respingerea celui de al cincilea motiv de recurs ca neîntemeiat.

6. Cu privire la al șaselea motiv de recurs: lipsa sesizării de către Comisie a Comitetului de cooperare vamală sau a Consiliului de asociere

164. Prin intermediul celui de al șaselea motiv de recurs, recurenta invocă lipsa sesizării de către Comisie a Comitetului de cooperare vamală, respectiv a Consiliului de asociere pentru a împiedica neregulile apărute în schimburile comerciale dintre Comunitate și Turcia. În opinia recurentei, hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept, care constă în faptul că Tribunalul s-a limitat să prezinte obligațiile Consiliului de asociere, precum și pe cele ale Comitetului mixt al uniunii vamale, astfel cum au fost consacrate prin tratat, fără a efectua o calificare juridică a acestor prevederi în raport cu situația concretă. În plus, acesta nu a formulat concluziile juridice care se impuneau în ceea ce privește conduita pe care Comisia ar fi trebuit să o adopte ca urmare a situației de fapt prezentate ( 59 ).

165. Respectiva argumentație nu poate fi reținută, deoarece Tribunalul, la punctul 239 din hotărârea atacată, a examinat cu multă atenție situația de fapt din acțiunea principală pentru a aprecia dacă sunt îndeplinite în speță condițiile de sesizare a Comitetului mixt al uniunii vamale.

166. Pentru ca această structură să intervină la inițiativa Comisiei, ar fi trebuit să fie invocat ca temei juridic articolul 52 alineatul (2) din Decizia nr. 1/95, care prevede că părțile contractante se consultă în cadrul Comitetului mixt asupra tuturor punctelor privind punerea în aplicare a acestei decizii care prezintă dificultate pentru una dintre acestea. Potrivit articolului 52 alineatul (1) din Decizia nr. 1/95, la apari