ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

În aceste condiții, Augstākās Tiesas Senāts a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) O cauză în care reclamantul solicită acordarea de despăgubiri pentru prejudiciile suferite și recunoașterea nelegalității comportamentului pârâtelor, în legătură cu un acord nelegal și cu un abuz de poziție dominantă, și întemeiat pe aplicarea unor acte normative cu aplicabilitate generală ale altui stat membru, trebuie considerată cauză civilă sau comercială în sensul Regulamentului nr. 44/2001, având în vedere atât faptul că acordul nelegal era nul și neavenit la momentul încheierii lui, cât și faptul că adoptarea de acte normative reprezintă o activitate exercitată de stat în domeniul dreptului public (acta iure imperii), căreia i se aplică normele de drept internațional public referitoare la imunitatea de jurisdicție a unui stat în raport cu instanțele altor state? 2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare (cauza este civilă sau comercială în sensul Regulamentului nr. 44/2001), trebuie să se considere că acțiunea «în despăgubire» reprezintă o procedură care are ca obiect valabilitatea deciziilor organelor unor societăți în sensul articolului 22 punctul 2 din regulamentul menționat, ceea ce permite să nu se recunoască o hotărâre, în conformitate cu articolul 35 alineatul (1) din acest regulament? 3) În cazul în care obiectul acțiunii în despăgubire intră în domeniul de aplicare al articolului 22 […] punctul 2 din Regulamentul nr. 44/2001, instanța statului în care se solicită recunoașterea hotărârii are obligația să verifice dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 35 alineatul (1) din regulament în ipoteza recunoașterii unei hotărâri privind adoptarea unor măsuri provizorii și de conservare? 4) Clauza de ordine publică prevăzută la articolul 34 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 poate fi interpretată în sensul că recunoașterea unei hotărâri privind adoptarea unor măsuri provizorii și de conservare este contrară ordinii publice a unui stat membru în cazul în care, în primul rând, temeiul principal al adoptării măsurilor provizorii și de conservare este cuantumul considerabil al sumei indicate în acțiune, care nu a făcut obiectul unui calcul motivat și argumentat, și, în al doilea rând, că, dacă această hotărâre este recunoscută și executată, ar putea cauza pârâtelor un prejudiciu pe care reclamanta, societate aflată în lichidare, nu l‑ar putea repara în cazul respingerii acțiunii «în despăgubire», ceea ce ar determina în definitiv o afectare a intereselor economice ale statului în care se solicită recunoașterea, punând astfel în pericol siguranța acestuia, având în vedere că Republica Letonia deține 100 % din acțiunile Lidosta Rīga și 52,6 % din acțiunile AS Air Baltic?”
5

La 20 noiembrie 2007, Unitrading, cu sediul în Rickmansworth (Regatul Unit), a depus la autoritățile vamale olandeze o declarație de punere în liberă circulație referitoare la o cantitate de 86400 de kilograme de căpățâni de usturoi proaspăt (denumită în continuare „marfa”). Declarația a fost făcută de F. V. de Groof's In- en Uitklaringsbedrijf BV, care își desfășoară activitatea sub numele de Comex (denumită în continuare „Comex”), în calitate de reprezentant direct al Unitrading. În declarație se indica drept țară de origine a mărfii Pakistanul. Declarația era însoțită de un certificat de origine emis la 5 noiembrie 2007 de Karachi Chamber of Commerce and Industry.
8

Titlul 1 din partea II din anexa I la Directiva 2001/83 privește cerințele specifice referitoare la dosarele AIP prezentate în temeiul articolului 10a din aceasta. Titlul în cauză are următorul cuprins: „Pentru produsele medicamentoase a(le) căror substanță(e) activă(e) are/au o «utilizare medicală bine stabilită» în conformitate cu articolul [10a], cu o eficacitate cunoscută și un grad acceptabil de securitate, se aplică regulile specifice prezentate în continuare. Solicitantul prezintă modulele 1, 2 și 3 [(referitoare la informații administrative, la sumare și, respectiv, la informațiile chimice, farmaceutice și biologice pentru produsele medicamentoase care conțin substanțe chimice și/sau biologice active)] descrise în partea I a prezentei anexe. Pentru modulele 4 și 5 [(referitoare la rapoartele nonclinice și, respectiv, la rapoartele studiilor clinice)] se descriu, printr‑o bibliografie științifică detaliată, caracteristicile nonclinice și clinice. Pentru a demonstra utilizarea medicală bine stabilită, se aplică următoarele reguli specifice: (a) Factorii care trebuie luați în considerare pentru a stabili utilizarea medicală bine stabilită a componentelor produselor medicamentoase sunt: — perioada în care s‑a utilizat substanța; — aspectele cantitative ale utilizării substanței; — gradul de interes științific față de utilizarea substanței (reflectat în literatura științifică de specialitate publicată) și — coerența evaluărilor științifice. […] (b) Documentația prezentată de solicitant trebuie să cuprindă toate aspectele evaluării securității și/sau eficacității și trebuie să includă sau să facă trimitere la o recenzie a literaturii de specialitate, luând în considerare studiile realizate înainte și după introducerea pe piață și literatura științifică publicată, referitoare la studii, sub formă de studii epidemiologice, în special studii epidemiologice comparative. Trebuie comunicată toată documentația, atât cea favorabilă, cât și cea nefavorabilă. În ceea ce privește dispozițiile referitoare la «utilizarea bine stabilită», este în special necesar să se clarifice faptul că și «trimiterea bibliografică» la alte surse de dovezi (studii după introducerea pe piață, studii epidemiologice etc.), nu numai datele referitoare la teste și studii, poate servi drept o dovadă valabilă a securității și eficacității unui produs, în cazul în care o cerere explică și justifică utilizarea acestor surse de informație într‑un mod satisfăcător. […]”
3

Articolul 4 din Convenția de la Roma, intitulat „Legea aplicabilă în absența alegerii”, prevede: „(1) În măsura în care legea aplicabilă contractului nu a fost aleasă în conformitate cu articolul 3, contractul este supus legii țării cu care acesta prezintă cele mai strânse legături. Cu toate acestea, dacă o parte a contractului poate fi separată de restul contractului și prezintă o legătură mai strânsă cu o altă țară, legea acestei alte țări se va putea aplica, prin excepție, acestei părți din contract. (2) Sub rezerva dispozițiilor alineatului (5), contractul este prezumat a avea legături mai strânse cu țara în care partea care trebuie să execute prestația caracteristică acelui contract își are reședința obișnuită sau, în cazul unei societăți sau al unei alte persoane juridice, înregistrate sau nu, sediul central. Cu toate acestea, dacă contractul este încheiat în exercitarea activității profesionale a acestei părți, țara în cauză este aceea în care este situat sediul său principal sau țara în care este situat locul de desfășurare a activității la care trebuie executată prestația, în cazul în care, în conformitate cu contractul, prestația trebuie executată printr‑un alt loc de desfășurare a activității decât sediul principal. […] (4) Contractul de transport de mărfuri nu face obiectul prezumției de la alineatul (2). În cazul unui astfel de contract, dacă țara în care transportatorul își are sediul principal în momentul încheierii contractului este aceeași cu cea unde este situat locul de încărcare sau de descărcare sau sediul principal al expeditorului, contractul este prezumat ca având legăturile cele mai strânse cu țara respectivă. La aplicarea prezentului alineat, contractele pentru curse charter pentru o singură călătorie sau alte contracte sunt considerate contracte de transport de mărfuri dacă au ca obiect principal efectuarea unui transport de mărfuri. (5) Alineatul (2) nu se aplică dacă prestația caracteristică nu poate fi determinată, iar prezumțiile de la alineatele (2), (3) și (4) sunt înlăturate dacă din ansamblul circumstanțelor cauzei reiese că acel contract prezintă legături mai strânse cu o altă țară.”
56

Or, în conformitate cu o jurisprudență constantă a Curții, chiar dacă neregula sau eroarea comisă de un cocontractant al exportatorului pot constitui o circumstanță care nu poate fi controlată de acesta din urmă, totuși acestea sunt specifice riscului comercial obișnuit și nu pot fi considerate imprevizibile în cadrul tranzacțiilor comerciale. Exportatorul are libertatea alegerii cocontractanților și are obligația de a‑și lua măsurile de precauție adecvate fie prin includerea unor clauze în acest sens în contractele pe care le încheie cu aceștia din urmă, fie prin încheierea unei asigurări specifice în acest scop (a se vedea în acest sens Hotărârea AOB Reuter, C‑143/07, EU:C:2008:249, punctul 36 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Eurofit, C‑99/12, EU:C:2013:487, punctul 43).
28

Astfel, această reglementare nu ar conține nicio măsură de prevenție în sensul punctului (1) litera (a) din această clauză, întrucât nu ar permite să se verifice în concret, în mod obiectiv și transparent, existența unei nevoi reale de înlocuire temporară și ar permite, după cum se prevede în mod explicit la articolul 4 alineatul 1 din Legea nr. 124/1999, reînnoirea contractelor de muncă pe durată determinată pentru ocuparea unor posturi vacante reale. Or, reglementarea menționată nu ar mai cuprinde măsuri de prevenție în sensul punctului (1) litera (b) din respectiva clauză. Așadar, articolul 10 alineatul 4 bis din Decretul legislativ nr. 368/2001 ar exclude în prezent aplicarea, în privința școlilor publice, a articolului 5 alineatul 4 bis din decretul menționat, care prevede că contractele de muncă pe durată determinată care depășesc o durată de 36 de luni sunt transformate în contracte de muncă pe durată nedeterminată. În plus, reglementarea menționată nu ar cuprinde măsuri de prevenție în sensul punctului (1) litera (c) al aceleiași clauze.
38

Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri de decizie preliminară formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, punctul 27 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, punctul 38).
19

ClientEarth a solicitat High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) să emită o somație prin care să oblige Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs să revizuiască aceste planuri pentru a se asigura că în toate planurile sunt indicate condițiile în care valorile‑limită stabilite pentru dioxidul de azot vor fi respectate cât mai curând posibil și cel târziu la 1 ianuarie 2015, în conformitate cu articolul 22 din Directiva 2008/50.
17

Nota 5 părțile C și D din capitolul 84 din NC a fost ulterior modificată prin Regulamentul (CE) nr. 1549/2006 al Comisiei din 17 octombrie 2006 (JO L 301, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 21, p. 3), intrat în vigoare la 1 ianuarie 2007. Nota 5 partea C din capitolul menționat are următorul cuprins: „Sub rezerva dispozițiilor părților D și E de mai jos, se consideră ca făcând parte dintr‑un sistem de prelucrare automată a datelor orice unitate care îndeplinește simultan următoarele condiții: (1) să fie de tipul celor utilizate exclusiv sau în principal într‑un sistem automat de prelucrare a datelor; (2) să fie conectabilă la unitatea centrală de prelucrare fie direct, fie prin intermediul uneia sau mai multor unități; (3) să fie aptă să recepționeze sau să furnizeze date sub o formă – coduri sau semnale – utilizabilă în sistem. Prezentate separat, unitățile mașinilor automate de prelucrare a datelor se clasifică la poziția 8471. […]”
22

Articolul 12 alineatele (1), (4) și (8) din acest regulament prevedea: „(1) Începând din anul calendaristic care precede primul an de aplicare a programului de plată unică, statele membre pot începe să identifice agricultorii menționați la articolul 33 din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 care ar putea beneficia de program, să stabilească în mod provizoriu cuantumurile și numărul de hectare prevăzute la articolul 34 alineatul (1) literele (a) și respectiv (b) din regulamentul menționat anterior și să efectueze o verificare preliminară a condițiilor prevăzute la alineatul (5) al articolului menționat anterior. […] (4) În conformitate cu articolul 34 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003, stabilirea definitivă a drepturilor la plată care urmează să se aloce în primul an de aplicare a schemei de plată unică este condiționată de depunerea unei cereri în cadrul acestei scheme. Niciun transfer definitiv de drepturi la plată nu este posibil înainte de stabilirea definitivă a drepturilor la plată. […] Agricultorii pot depune, sub rezerva stabilirii definitive, cereri în cadrul schemei de plată unică pe baza drepturilor la plată provizorii stabilite de statele membre sau dobândite în temeiul clauzei contractuale prevăzute la articolul 17 sau 27. […] (8) Exceptând cazul stabilirii drepturilor la plată din rezerva națională prevăzute la articolele 6, 7 și 18-23a și fără a aduce atingere alineatelor (5) și (6) ale prezentului articol, nu trebuie declarată nicio parcelă în sensul stabilirii drepturilor la plată. Declarația privind parcelele prevăzută la articolul 44 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 se aplică în sensul cererii de plată a drepturilor la plată în cadrul schemei de plată unică.”
29

În ceea ce privește, în al doilea rând, caracterul pretins ipotetic al întrebărilor preliminare, trebuie amintit că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să statueze asupra unei cereri adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea Genil 48 și Comercial Hostelera de Grandes Vinos, C‑604/11, EU:C:2013:344, punctul 26).
3

Intitulat „Reguli generale”, articolul 13 din Regulamentul nr. 1408/71 prevede: „(1) Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. (2) Sub rezerva articolelor 14-17: (a) persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă își are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată își are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru; […]”
27

Or, este cert, pe de o parte, că legislația națională în discuție în litigiul principal nu reglementează autorizarea șederii resortisanților unor țări terțe care au o temere bine fondată de a fi persecutați în sensul articolului 2 litera (c) din Directiva 2004/83 și, pe de altă parte, că ea nu are ca obiect conferirea statutului de refugiat resortisanților unor țări terțe a căror ședere este autorizată în temeiul său.
9

Partea esențială a dispozițiilor relevante în materie de TVA este prevăzută, pe de o parte, prin Decretul nr. 633 al Președintelui Republicii privind instituirea și reglementarea taxei pe valoarea adăugată (Decreto del presidente della Repubblica n. 633, istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto) din 26 octombrie 1972 (supliment ordinar la GURI nr. 292 din 11 noiembrie 1972, denumit în continuare „DPR nr. 633/72”), modificat de mai multe ori, și, pe de altă parte, prin Decretul‑lege nr. 331 privind armonizarea dispozițiilor în materie de impozite pentru uleiuri minerale, alcool, băuturi alcoolice și tutun prelucrat, precum și în materie de TVA, cu dispozițiile instituite prin directivele CEE și modificările care decurg din această armonizare, precum și dispoziții referitoare la regimul centrelor autorizate de asistență fiscală, la procedurile de rambursare a impozitului, la excluderea din ILOR (impozitul local pe venit) a profitului întreprinderilor până la valoarea corespunzătoare impozitelor profesionale directe, la instituirea pentru anul 1993 a unei taxe de consum extraordinare asupra anumitor bunuri și alte dispoziții fiscale (decreto‑legge n. 331 – armonizzazione delle disposizioni in materia di imposte sugli oli minerali, sull’alcole, sulle bevande alcoliche, sui tabacchi lavorati e in materia di IVA con quelle recate da direttive CEE e modificazioni conseguenti a detta armonizzazione, nonché disposizioni concernenti la disciplina dei centri autorizzati di assistenza fiscale, le procedure dei rimborsi di imposta, l’esclusione dall’ILOR dei redditi di impresa fino all’ammontare corrispondente al contributo diretto lavorativo, l’istituzione per il 1993 di un’imposta erariale straordinaria su taluni beni ed altre disposizioni tributarie) din 30 august 1993 (GURI nr. 203 din 30 august 1993), convertit în lege prin Legea nr. 427 din 29 octombrie 1993 (GURI nr. 255 din 29 octombrie 1993, denumit în continuare „DL nr. 331/93”).
5

Articolul 45 din directiva menționată, intitulat „Situația personală a candidatului sau a ofertantului”, prevede: „(1) Orice candidat sau ofertant care a făcut obiectul unei condamnări pronunțate printr‑o hotărâre definitivă, de care autoritatea contractantă are cunoștință, este exclus de la participarea la o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice, din unul sau mai multe dintre următoarele motive: (a) participarea la o organizație criminală, în sensul articolului 2 alineatul (1) din Acțiunea comună 98/773/JAI a Consiliului [(JO 1998, L 351, p. 1)]; (b) corupție, în sensul articolului 3 din Actul Consiliului din 26 mai 1997 [(JO C 195, p. 1)] și, respectiv, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Acțiunea comună 98/742/JAI a Consiliului [(JO 1998, L 358, p. 2)]; (c) fraudă, în sensul articolului 1 din Convenția privind protejarea intereselor financiare ale Comunităților Europene [(JO 1995, C 316, p. 48, Ediție specială, 19/vol. 12, p. 50)]; (d) spălare de bani, în sensul articolului 1 din Directiva 91/308/CEE a Consiliului din 10 iunie 1991 privind prevenirea folosirii sistemului financiar în scopul spălării banilor [(JO L 166, p. 77, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 103), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2001/97/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 decembrie 2001 (JO L 344, p. 76, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 53)]. Statele membre precizează, în temeiul dreptului intern și cu respectarea dreptului comunitar, condițiile de aplicare a prezentului alineat. […] (2) Poate fi exclus de la participarea la un contract orice operator economic: […] (c) care a făcut obiectul unei hotărâri cu autoritate de lucru judecat, în conformitate cu dispozițiile legale ale țării, privind o faptă care aduce atingere eticii profesionale; (d) care s‑a făcut vinovat de o gravă abatere profesională, dovedită prin orice mijloace pe care autoritățile contractante le pot justifica; […] (g) care s‑a făcut grav vinovat de declarații false prin furnizarea informațiilor solicitate în temeiul prezentei secțiuni sau care nu a furnizat respectivele informații. Statele membre precizează, în temeiul dreptului intern și prin respectarea dreptului comunitar, condițiile de aplicare a prezentului alineat. […]”
12

Potrivit articolului L. 511‑1 din Codul privind intrarea și șederea străinilor și dreptul de azil (code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile), astfel cum a fost modificat prin Legea nr. 2011‑672 din 16 iunie 2011 privind imigrarea, integrarea și cetățenia (loi no 2011‑672, du 16 juin 2011, relative à l’immigration, à l’intégration et à la nationalité) (JORF din 17 iunie 2011, p. 10290, denumit în continuare „Ceseda”): „I. Autoritatea administrativă poate să oblige un străin care nu este resortisant al unui stat membru al Uniunii Europene […] și care nu este membru al familiei unui astfel de resortisant în sensul articolului L. 121‑1 punctele 4° și 5° să părăsească teritoriul francez, în cazul în care acesta se află în una dintre situațiile următoare: […] 4° Dacă străinul nu a solicitat reînnoirea permisului său de ședere temporar și a rămas pe teritoriul francez după expirarea acestui permis; […] Decizia privind obligarea la părăsirea teritoriului francez se motivează. Aceasta nu trebuie să facă obiectul unei motivări distincte de motivarea deciziei privind șederea în cazurile prevăzute la punctele 3° și 5° ale prezentului alineat I, fără a aduce atingere, dacă este cazul, indicării motivelor pentru care se face aplicarea alineatelor II și III. În cazul executării din oficiu, odată cu obligarea la părăsirea teritoriului francez, se stabilește țara pe teritoriul căreia este trimis străinul. II. Pentru a îndeplini măsura obligării la părăsirea teritoriului francez dispusă în privința sa, străinul are la dispoziție un termen de [30] de zile începând de la notificarea sa și poate solicita, în acest scop, un ajutor pentru reîntoarcere în țara sa de origine. Având în vedere situația personală a străinului, autoritatea administrativă poate să acorde, cu titlu excepțional, un termen pentru plecarea voluntară mai lung de [30] de zile. […]”
8

Reclamantul din litigiul principal este lichidator în cadrul unei proceduri de insolvență care a fost deschisă la 1 noiembrie 2009 și care are ca obiect activele G.T., societate germană cu sediul în Offenbach am Main (Germania). Pârâtul din litigiul principal este administratorul G.T. Acesta are domiciliul în Elveția.
28

C nu a contestat această primă decizie și a formulat o a doua cerere de azil, întemeiată, de această dată, pe temerea de a fi persecutat în țara sa de origine din cauza homosexualității sale. În cadrul acestei a doua cereri, C a susținut că nu și‑a putut recunoaște atracția homosexuală decât după ce a părăsit țara sa de origine. În susținerea cererii, C a remis de asemenea autorităților însărcinate cu examinarea acesteia o înregistrare video a unor acte intime cu o persoană de același sex.
37

Astfel cum a subliniat în mod pertinent instanța de trimitere, din textul anexei I la AIP a Synflorix rezultă că indicațiile terapeutice pentru care Synflorix a fost autorizat se limitează la „imunizarea activă împotriva bolilor pneumococice invazive și a otitei medii acute cauzate de Streptococcus pneumoniae la sugari și copii începând cu vârsta de 6 săptămâni și până la împlinirea vârstei de 2 ani”, această anexă precizând, în plus, că „nu există dovezi suficiente că Synflorix ar oferi protecție împotriva […] Haemophilus influenzae non‑tipabil”. Trebuie subliniat de asemenea că raportul public european de evaluare pregătit de Agenția Europeană pentru Medicamente (EMA) în cadrul evaluării privind cererea de AIP a Synflorix (Assessment report for Synflorix, procedure No. EMEA/H/C/000973, denumit în continuare „raportul public european de evaluare”) precizează în această privință că, „[d]at fiind că cererea de protecție împotriva otitei acute medii provocate de Haemophilus influenzae non‑tipabil nu este în acest stadiu susținută de date clinice, nu este necesară o analiză a conținutului de proteine D în specificația la nivelul medicamentului.”