CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

PAOLO MENGOZZI

prezentate la 12 februarie 2015 ( 1 )

Cauza C‑18/14

CO Sociedad de Gestión y Participación SA,

Depsa 96 SA,

INOC SA,

Corporación Catalana Occidente SA,

La Previsión 96 SA,

Grupo Catalana Occidente SA,

Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL,

Atradius NV,

Atradius Credit Insurance Holding NV,

J.‑M. Serra Farré,

M.‑A. Serra Farré,

J. Serra Farré

împotriva

De Nederlandsche Bank NV

și

De Nederlandsche Bank NV

împotriva

CO Sociedad de Gestión y Participación SA,

Depsa 96 SA,

INOC SA,

Corporación Catalana Occidente SA,

La Previsión 96 SA,

Grupo Catalana Occidente SA,

Grupo Compañia Española de Crédito y Caución SL,

Atradius NV,

Atradius Insurance Holding NV,

J. M. Serra Farré,

M. A. Serra Farré,

J. Serra Farré,

[cerere de decizie preliminară

formulată de College van Beroep voor het bedrijfsleven (Țările de Jos)]

„Evaluare prudențială a achiziției unei participații calificate într‑o întreprindere de asigurare — Directiva 2007/44/CE — Directiva 92/49/CEE — Procedură și criterii de evaluare — Aprobare condiționată — Articolele 49 TFUE și 63 TFUE — Dreptul de a fi ascultat — Obligația de motivare”

I – Introducere

1. Prezenta cerere de decizie preliminară, formulată de College van Beroep voor het bedrijfsleven (Țările de Jos), va permite Curții să formuleze precizări cu privire la procedura de evaluare de către autoritățile competente ale statelor membre a proiectelor de achiziție a unei participații într‑o întreprindere de asigurare.

2. Orice întreprindere care dorește să desfășoare activități de asigurare trebuie să obțină o autorizație prealabilă de la autoritățile competente ale statului membru pe al cărui teritoriu se va afla sediul său social. De asemenea, orice întreprindere care dorește să achiziționeze o participație calificată într‑o întreprindere de asigurare autorizată trebuie să obțină aprobarea prealabilă de la autoritățile competente ale statului membru pe teritoriul căruia se află întreprinderea vizată de proiectul de achiziție.

3. Cerința unei aprobări prealabile a proiectelor de achiziție a unei participații calificate a fost introdusă, în ceea ce privește asigurarea generală, prin Directiva 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE (a treia directivă privind „asigurarea generală”) ( 2 ). Directiva 2007/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 septembrie 2007 de modificare a Directivei 92/49/CEE a Consiliului și a Directivelor 2002/83/CE, 2004/39/CE, 2005/68/CE și 2006/48/CE în ceea ce privește normele de procedură și criteriile de evaluare aplicabile evaluării prudențiale a achizițiilor și majorărilor de participații în sectorul financiar a stabilit ulterior criteriile și procedura de evaluare ( 3 ).

4. În această privință, Directiva 2007/44 a modificat articolul 15 din Directiva 92/49. Aceasta a introdus de asemenea în Directiva 92/49 articole noi, în special articolul 15a, referitor la procedura de evaluare a achiziției sau a cesiunii unei participații calificate, și articolul 15b, referitor la criteriile de evaluare. În consecință, textul articolului 15 rezultă din articolul 15 din Directiva 92/49 coroborat cu articolul 1 din Directiva 2007/44, care îl modifică. Textul articolelor 15a și 15b este prevăzut la articolul 1 din Directiva 2007/44. Pentru simplificare, vom desemna în continuare aceste dispoziții drept „articolul 15 din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare”, „articolul 15a din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare”, și „articolul 15b din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare”.

5. În prezenta cauză, Curtea este chemată să se pronunțe cu privire la aspectul dacă statele membre pot, fără a contraveni Directivei 2007/44, să impună potențialului achizitor respectarea anumitor condiții atunci când aprobă o achiziție. Astfel, Directiva 2007/44, deși prevede că autoritățile competente se pot opune proiectului de achiziție, nu prevede în mod expres o posibilitate de aprobare condiționată ( 4 ).

II – Cadrul juridic

A – Dreptul Uniunii

6. Articolul 15 din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, impune notificarea prealabilă a proiectelor de achiziție a unei participații calificate ( 5 ) într‑o întreprindere de asigurare.

7. Articolul 15a din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, se referă la procedura de evaluare. Acesta stabilește printre altele un termen maxim pentru evaluarea proiectului de achiziție și reglementează întreruperea acestui termen.

8. Articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, enumeră cele cinci criterii de care trebuie să țină seama autoritățile competente pentru a evalua „caracterul adecvat al potențialului achizitor, precum și soliditatea financiară a proiectului de achiziție”, și anume reputația potențialului achizitor, reputația și experiența (viitorilor) conducători ai întreprinderii vizate de proiectul de achiziție, soliditatea financiară a potențialului achizitor, capacitatea întreprinderii vizate de proiectul de achiziție de a respecta cerințele prudențiale care îi revin, precum și existența unor suspiciuni de spălare de bani sau de finanțare a unor acte de terorism.

B – Legislația olandeză

9. Articolul 3:95 din Legea privind supravegherea financiară (Wet op het financieel toezicht) din 28 septembrie 2006 (denumită în continuare „Wft”) impune notificarea prealabilă a proiectelor de achiziție a unei participații calificate ( 6 ) într‑o întreprindere de asigurare.

10. Articolul 3:100 din Wft prevede că autoritatea competentă, și anume De Nederlandsche Bank (denumită în continuare „DNB”), emite un „certificat privind lipsa obiecțiilor” pentru proiectul de achiziție a unei participații calificate, „cu excepția cazului în care” criteriile prevăzute de această dispoziție nu sunt îndeplinite. Articolul 3:100 din Wft a fost modificat cu ocazia transpunerii în dreptul olandez a Directivei 2007/44. Înainte de transpunere, criteriul era cel al „administrării sănătoase și prudente” a întreprinderii vizate de proiectul de achiziție. După transpunere, criteriile sunt în număr de cinci, și anume capacitatea potențialului achizitor de „a stabili […] strategia întreprinderii” vizate de proiectul de achiziție, competența viitorilor conducători ai acesteia, soliditatea financiară a potențialului achizitor, capacitatea întreprinderii vizate de proiectul de achiziție de a respecta cerințele prudențiale care îi revin, precum și existența unor suspiciuni de spălare a banilor sau de finanțare a terorismului.

11. Articolul 3:104 alineatul 1 din Wft prevede că DNB „poate impune, referitor la emiterea de certificate privind lipsa obiecțiilor, […] cerințe sau condiții având în vedere interesele” pe care articolul 3:100 din același text urmărește să le protejeze. Spre deosebire de articolul 3:100 menționat, această dispoziție nu a fost modificată cu ocazia transpunerii Directivei 2007/44 în dreptul olandez. În ședință, reprezentantul DNB a explicat că nerespectarea unei condiții de către potențialul achizitor nu atrage în mod automat nulitatea certificatului privind lipsa obiecțiilor prevăzut la articolul 3:100 din Wft: situația anterioară este restabilită numai dacă DNB retrage certificatul privind lipsa obiecțiilor, ceea ce aceasta face numai în ultimă instanță, după ce a impus, de exemplu, penalități cu titlu cominatoriu.

III – Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare

12. În anul 2007, societatea Grupo Catalana Occidente S.A., cu sediul în Barcelona (Spania) (denumită în continuare „GCO”), a achiziționat o participație de 64,23 % în capitalul Atradius NV (denumită în continuare „ATNV”) și al filialei sale Atradius Credit Insurance NV (denumită în continuare „ACINV”), ambele cu sediul în Amsterdam (Țările de Jos) și care sunt unul dintre actorii mondiali principali în domeniul asigurărilor de credit. Prin decizia din 13 august 2007, DNB a emis un certificat privind lipsa obiecțiilor, în sensul articolului 3:100 din Wft, cu privire la această achiziție.

13. GCO a majorat ulterior participația sa în capitalul ATNV și al ACINV până la 100 %. Prin decizia din 25 mai 2010, DNB a emis un certificat privind lipsa obiecțiilor, în sensul articolului 3:100 din Wft, cu privire la această operațiune. Ea a impus însă, în ceea ce privește emiterea certificatului privind lipsa obiecțiilor, trei condiții, și anume: în primul rând, ATNV și societățile din grupul acesteia trebuie să ofere DNB concursul necesar în vederea supravegherii sale prudențiale, în al doilea rând, distribuirea de dividende de către ATNV și ACINV nu trebuie să conducă în special la situația în care ratele lor de solvabilitate să fie inferioare unui anumit prag și, în al treilea rând, cel puțin jumătate dintre membrii consiliilor de supraveghere ale ATNV și ACINV, inclusiv președinții acestora, trebuie să fie independenți de acționari.

14. În plus, prin decizia din 20 iulie 2010, DNB a modificat certificatul privind lipsa obiecțiilor emis la 13 august 2007 pentru a stabili în privința acestuia aceleași condiții precum cele impuse prin decizia sa din 25 mai 2010.

15. În urma unor reclamații administrative împotriva deciziilor DNB din 25 mai 2010 și din 20 iulie 2010 și a unei hotărâri a Rechtbank Rotterdam, instanța de trimitere a fost sesizată cu apel, printre altele, de GCO. Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, după adoptarea Directivei 2007/44, DNB este în continuare competentă să impună condiţii referitoare la certificatele privind lipsa obiecțiilor pe care le emite în temeiul articolului 3:100 din Wft. În consecință, College van Beroep voor het bedrijfsleven a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) În situația în care aprobă în mod expres un proiect de achiziție în sensul articolului 15a din [Directiva 92/49, cu modificările ulterioare,] ( 7 ) autoritatea competentă este autorizată să impună cu privire la această aprobare cerințe sau condiții, în temeiul dispozițiilor legale naționale? Este relevant faptul că aceste cerințe sau condiții se întemeiază pe angajamentele luate de către potențialul achizitor, în sensul considerentului (3) al Directivei 2007/44? 2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, cerințele sau condițiile impuse de autoritatea competentă trebuie să fie necesare în sensul în care, în lipsa acestor cerințe sau condiții, pe baza aprecierii efectuate în conformitate cu criteriile menționate la articolul 15b alineatul (1) din [Directiva 92/49, cu modificările ulterioare,] autoritatea respectivă se vede obligată să se opună proiectului de achiziție? 3) În măsura în care impunerea unor cerințe sau condiții este admisibilă, articolul 15b alineatul (1) [din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare,] creează în beneficiul autorității competente un temei pentru formularea în cadrul achiziției a unor cerințe cu privire la «corporate governance» a întreprinderii vizate de proiectul de achiziție, cum ar fi compunerea consiliului de supraveghere pe două niveluri?”

16. Aceste întrebări au făcut obiectul unor observații scrise din partea GCO, a DNB, a guvernelor olandez, belgian, eston, francez, italian și portughez, precum și din partea Comisiei Europene. GCO, DNB, guvernele olandez și portughez, precum și Comisia au fost de asemenea ascultate în ședința din 26 noiembrie 2014.

IV – Analiză juridică

A – Cu privire la prima întrebare preliminară

17. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, Curții să stabilească dacă o măsură națională poate prevedea o posibilitate de aprobare condiționată a unui proiect de achiziție chiar dacă Directiva 2007/44 nu prevede o asemenea posibilitate. În cazul unui răspuns afirmativ, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă autoritățile naționale pot impune condiții în mod unilateral sau dacă acestea pot numai să accepte condițiile propuse de potențialul achizitor.

1. Cu privire la lipsa prevederii exprese a unei posibilități de aprobare condiționată în Directiva 2007/44

18. Directiva 2007/44 prevede în mod expres că autoritățile competente se pot opune proiectului de achiziție. Articolul 15b alineatul (2) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, prevede astfel că autoritățile competente „se pot opune proiectului de achiziție numai în cazul în care există motive rezonabile în acest sens, în conformitate cu criteriile stabilite la alineatul (1)”, iar articolul 15a alineatul (4) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, precizează că, „[î]n cazul în care autoritățile competente […] decid să se opună proiectului de achiziție”, ele informează în acest sens potențialul achizitor prin intermediul unei decizii scrise și motivate ( 8 ). În schimb, în ceea ce privește aprobarea proiectului de achiziție, articolul 15a alineatul (5) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, se limitează la a prevedea că tăcerea înseamnă aprobare ( 9 ), iar considerentul (5) al Directivei 2007/44 precizează că autoritățile competente informează potențialul achizitor cu privire la „evaluarea pozitivă”, cel puțin în cazul în care el solicită acest lucru. A fortiori, Directiva 2007/44 nu face nicio referire la o aprobare condiționată.

19. Contrar celor susținute de guvernul olandez și de Comisie, articolul 15b alineatul (3) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, nu prevede, în opinia noastră, o posibilitate de aprobare condiționată.

20. Această dispoziție prevede că „statele membre nu impun condiții prealabile în ceea ce privește cota de participație care trebuie să fie achiziționată”. Guvernul olandez și Comisia propun o lectură a contrario a acestei dispoziții, potrivit căreia statele membre ar putea impune „condiții prealabile”, în sensul unor condiții legate de aprobarea proiectului de achiziție, întrucât acestea nu privesc cota de participație. Comisia se întemeiază de asemenea pe considerentul (3) al Directivei 2007/44, potrivit căruia „prezenta directivă nu ar trebui să împiedice autoritățile competente să țină seama de angajamentele luate de către potențialul achizitor”, precum și pe Orientările Comitetului European al Inspectorilor pentru Asigurări și Pensii Ocupaționale (denumite în continuare „Orientările CECAPP”), care menționează posibilitatea unor angajamente ( 10 ).

21. Menționăm însă că Directiva 92/49 și Directiva 73/239/CEE a Consiliului din 24 iulie 1973 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă ( 11 ) utilizează expresiile „condiții de acces” și „condiții de exercitare a activității” în legătură cu criteriile de acces la activitatea de asigurare și cu criteriile de exercitare a acestei activități ( 12 ). Prin urmare, termenul „condiții” pare să desemneze criterii normative mai degrabă decât condițiile care s‑ar impune pentru aprobarea unui anumit proiect de achiziție. În plus, interdicția prevăzută la articolul 15b alineatul (3) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, se impune statelor membre, iar nu autorităților competente. Or, acestea sunt cele care, la evaluarea unui anumit proiect, stabilesc condițiile.

22. Contrar celor susținute de DNB și de guvernul olandez, considerăm că articolul 15 alineatul (4) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, nu prevede o posibilitate de aprobare condiționată mai mult decât articolul 15b alineatul (3) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare.

23. Articolul 15 alineatul (4) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, prevede astfel că, „[î]n cazul în care influența exercitată de persoanele prevăzute la alineatul (1) este posibil să fie în detrimentul administrării stabile și prudente a întreprinderii de asigurare, statele membre dispun ca autoritățile competente din statul membru de origine să adopte toate măsurile necesare pentru a pune capăt acestei situații”, adoptând „în special ordine, sancțiuni împotriva conducătorilor sau suspendarea exercitării drepturilor de vot conferite de acțiunile sau părțile sociale deținute de acționarii sau asociații în cauză”. Contrar celor susținute de DNB și de guvernul olandez, „măsurile necesare” menționate de această dispoziție nu sunt condiții impuse pentru aprobarea unui proiect de achiziție, care ar fi impuse ex ante, cu alte cuvinte înainte de punerea în aplicare a unui astfel de proiect. Acestea sunt măsuri adoptate de autoritățile competente în cadrul supravegherii prudențiale care se exercită pe toată durata activității întreprinderii de asigurare ( 13 ). Prin urmare, ele sunt impuse ex post, altfel spus după autorizarea acesteia sau, dacă este cazul, după aprobarea unui proiect de achiziție a unei participații calificate. Articolul 15 alineatul (4) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, face astfel referire, ca exemplu de „măsuri necesare”, la „sancțiuni” împotriva conducătorilor. Or, evaluarea unui proiect de achiziție nu are ca obiect sancționarea unui comportament: este vorba despre un control al structurilor.

24. Prin urmare, litera articolelor 15, 15a și 15b din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, nu permite să se constate existența unei posibilități de aprobare condiționată. Remarcăm, de altfel, că nu s‑a dat curs propunerii BCE, care dorea să modifice textul directivei menționate pentru a prevedea o astfel de posibilitate ( 14 ).

25. Trebuie să se deducă de aici că statele membre nu pot prevedea o posibilitate de aprobare condiționată? Părțile interesate sunt de acord în privința unui răspuns negativ, cu excepția GCO. Astfel, potrivit GCO, Directiva 2007/44 realizează, după cum se precizează în considerentul (6) al acesteia, o armonizare „maximă”, iar statele membre nu ar fi, în consecință, autorizate să adopte o măsură care nu este prevăzută de această directivă ( 15 ). O astfel de poziție nu poate fi însă acceptată, în opinia noastră, în măsura în care articolul 15a alineatul (7) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, interzice numai adoptarea măsurilor care constituie „cerințe mai stricte” decât cele pe care le prevede. Or, aprobarea condiționată a unui proiect de achiziție, care nu este prevăzută de Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, nu poate fi considerată ca fiind mai strictă decât opoziția la un astfel de proiect, prevăzută de această directivă.

2. Cu privire la „cerințele mai stricte” a căror impunere este interzisă prin Directiva 92/49, cu modificările ulterioare

26. Articolul 15a alineatul (7) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, interzice statelor membre să „impună cerințe mai stricte decât cele prevăzute de prezenta directivă pentru notificarea autorităților competente și pentru aprobare”. Considerentul (6) al Directivei 2007/44 prevede că armonizarea este „maximă” și precizează că aceasta interzice „statelor membre să introducă norme mai stricte”.

27. Ce este o „cerință mai strictă”? În opinia noastră, este vorba, având în vedere obiectivul urmărit de Directiva 2007/44, de o măsură națională care împiedică sau face mai dificilă achiziția unei participații calificate într‑o întreprindere de asigurare stabilită într‑un alt stat membru, impunând potențialului achizitor să îndeplinească obligații procedurale neprevăzute în Directiva 92/49, cu modificările ulterioare.

28. Astfel, considerentul (13) al Directivei 2007/44 prevede că aceasta are ca „obiectiv […] armonizarea normelor și a criteriilor de evaluare în întreaga Comunitate”. Ea urmărește astfel să crească transparența atât a criteriilor, cât și a procedurii de evaluare, după cum se precizează în considerentul (2) al acesteia, care prevede că „[s]e impune clarificarea criteriilor și a procesului de evaluare prudențială pentru a asigura securitatea juridică, claritatea și previzibilitatea necesară”. În această privință, Comisia arată, în expunerea de motive a propunerii sale de directivă, că „orice ingerință excesivă a autorităților de reglementare” riscă să împiedice sau chiar să conducă la eșecul consolidărilor transfrontaliere ( 16 ). Utilizarea abuzivă a procedurilor de evaluare prudențiale a condus astfel la acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva unor state membre care s‑au opus achiziției unei participații în băncile naționale ( 17 ).

29. Având în vedere acest obiectiv, ar constitui o „cerință mai strictă” măsura națională care, cu încălcarea articolului 15b alineatul (4) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, ar impune potențialului achizitor să furnizeze informații nerelevante pentru evaluarea proiectului de achiziție (de exemplu, despre cotele sale de piață) sau i‑ar solicita informații care nu ar fi strict necesare pentru această evaluare în vederea proiectului particular de achiziție în cauză. Ar constitui de asemenea o „cerință mai strictă” măsura națională care, cu încălcarea articolului 15a alineatele (2) și (3) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, ar permite autorităților competente să suspende pe durată nedeterminată termenul de evaluare pentru a solicita informații suplimentare potențialului achizitor.

30. În speță, articolul 3:104 din Wft prevede posibilitatea de a impune condiții în ceea ce privește certificatul privind lipsa obiecțiilor prevăzut la articolul 3:100 din același text. Desigur, astfel cum a explicat în ședință reprezentantul DNB, nerespectarea condițiilor nu are niciun efect asupra validității certificatului privind lipsa obiecțiilor: aceasta nu determină nulitatea de plin drept a certificatului, iar situația anterioară este restabilită numai dacă DNB retrage certificatul privind lipsa obiecțiilor. Totuși, articolul 3:104 din Wft constituie cu toate acestea o posibilitate de aprobare condiționată, întrucât condițiile sunt obligatorii și nerespectarea lor conduce în ultimă instanță la retragerea certificatului privind lipsa obiecțiilor. Or, această dispoziție reprezintă în mod cert o „cerință” care nu este prevăzută de Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, în sensul articolului 15a alineatul (7) din directiva menționată. Astfel, ea impune potențialului achizitor să îndeplinească obligații procedurale care nu sunt prevăzute de Directiva 92/49, cu modificările ulterioare (furnizarea de informații suplimentare, îndeplinirea condițiilor). Totuși, avem îndoieli cu privire la faptul că aceste obligații procedurale ar putea fi considerate ca fiind „mai stricte” decât cele prevăzute de Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, întrucât îndeplinirea angajamentelor nu este „mai strictă” pentru potențialul achizitor decât renunțarea la achiziție, consecință a unei decizii de opoziție care, aceasta, este expres prevăzută de Directiva 2007/44.

31. În consecință, nici articolul 15a alineatul (7) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, nici vreo altă dispoziție din această directivă nu interzic statelor membre să prevadă o posibilitate de aprobare condiționată. În lipsa unei reglementări a Uniunii în acest domeniu, statele membre sunt libere să stabilească modalitățile procedurale menite să asigure protecția dreptului conferit potențialului achizitor prin Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, și anume dreptul de a‑i fi aprobat proiectul de achiziție de către autoritățile competente din moment ce acesta permite asigurarea „administrării sănătoase și prudente” a întreprinderii de asigurare. Totuși, modalitățile procedurale prevăzute de dreptul național nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare din dreptul intern (principiul echivalenței) și nici să facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) ( 18 ).

32. Totuși, înainte de a trece la examinarea conformității Wft cu principiile echivalenței și efectivității, considerăm că este necesar să răspundem la argumentul GCO pe care l‑am menționat mai sus ( 19 ), potrivit căruia caracterul „maxim” al armonizării realizate prin Directiva 2007/44 interzice statelor membre să adopte nu doar măsurile „mai stricte”, ci și orice măsură care nu este prevăzută de Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, din moment ce aceasta intră în domeniul de aplicare al acesteia. Astfel, nu credem că se poate considera că, prin adoptarea Directivei 2007/44, legiuitorul Uniunii și‑a apropriat competența statelor membre pentru a legifera în domeniul de competență partajată reprezentat de piața internă a asigurărilor ( 20 ). Subliniem că aspectul care ne interesează aici (aprobarea condiționată) privește nu armonizarea unor dispoziții de drept material (criteriile de evaluare a proiectului de achiziție), ci armonizarea unor dispoziții procedurale. Or, în temeiul principiului cooperării loiale prevăzut la articolul 4 alineatul (3) TUE, punerea în aplicare a dreptului Uniunii se face în principiu potrivit procedurilor naționale și de către administrațiile naționale. Prin urmare, considerăm că, dacă legiuitorul Uniunii ar fi intenționat să retragă statelor membre orice competență normativă într‑un domeniu în care acestea dispun tocmai de o libertate de acțiune pe care Curtea a calificat‑o drept „autonomie” ( 21 ), el ar fi prevăzut în mod expres, la articolul 15a alineatul (7) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, că statele membre nu pot impune „alte cerințe” decât cele prevăzute de directiva menționată, în loc să se limiteze la a le interzice impunerea „unor cerințe mai stricte” ( 22 ).

33. Cu toate acestea, chiar presupunând că Directiva 2007/44 a privat statele membre de orice competență normativă, aceasta poate să le fi privat numai în măsura în care măsura națională în cauză intră în domeniul său de aplicare. Or, în opinia noastră, deși Directiva 2007/44 realizează în mod incontestabil o armonizare „maximă”, aceasta nu realizează o armonizare exhaustivă. În special, ea nu menționează nimic în legătură cu decizia de aprobare, condiționată sau nu. În consecință, întrucât măsura națională care prevede o posibilitate de aprobare condiționată nu intră în domeniul de aplicare al acesteia, se permite statelor membre să o prevadă. Prin urmare, cu titlu subsidiar, vom explica pe scurt în ce mod Directiva 2007/44 nu realizează o armonizare exhaustivă a procedurii.

3. Cu privire la caracterul neexhaustiv al armonizării procedurii de evaluare

34. Deși Directiva 2007/44 realizează, vom reveni asupra acestui aspect, o armonizare exhaustivă a criteriilor de evaluare, în schimb, aceasta nu realizează o armonizare exhaustivă a procedurii de evaluare.

35. În această privință, Comisia, fără a se pronunța asupra caracterului exhaustiv al armonizării, remarcă faptul că Directiva 2007/44 lasă statelor membre un anumit grad de flexibilitate. Astfel, în opinia noastră, considerentele Directivei 2007/44 lasă statelor membre libertatea de a reglementa anumite modalități procedurale. Acestea le permit să prevadă o procedură de prenotificare [considerentul (7)], să solicite (sau să accepte) informații suplimentare chiar după expirarea termenului de 50 de zile lucrătoare prevăzut în acest scop de directiva menționată [considerentul (7)] și să informeze potențialul achizitor nu numai, astfel cum impune directiva în cauză, despre deciziile de opoziție, ci și despre „evaluarea pozitivă” [considerentul (5)]. Prin urmare, armonizarea „maximă” nu privește integralitatea procedurii de evaluare.

36. În special, prin informarea despre „evaluarea pozitivă”, a cărei prevedere este lăsată de considerentul (5) al Directivei 2007/44 la latitudinea statelor membre, se poate înțelege atât aprobarea simplă a proiectului de achiziție, cât și aprobarea sa condiționată, aceasta fiind mai „favorabilă” potențialului achizitor decât opoziția. Or, nu vedem cum ar putea fi informat potențialul achizitor despre aprobarea condiționată altfel decât în scris, deci printr‑o decizie. În caz contrar, cum ar cunoaște acesta conținutul exact al condițiilor pe care trebuie să le îndeplinească? În consecință, recunoscând posibilitatea autorităților competente de a informa potențialul achizitor despre „evaluarea pozitivă” a achiziției, considerentul (5) al Directivei 2007/44 recunoaște că statele membre își pot autoriza autoritățile competente să adopte o decizie formală de aprobare, cel puțin atunci când aprobarea este însoțită de condiții ( 23 ).

37. Prin urmare, Directiva 2007/44 nu a realizat o armonizare exhaustivă a procedurii de evaluare. În special, aceasta nu a armonizat actul prin care autoritățile competente încheie procedura atunci când aceasta conduce la o „evaluare pozitivă”. Astfel cum subliniază DNB și guvernul italian, armonizarea nu privește actul de drept administrativ prin care autoritățile competente pun capăt procedurii. În consecință, chiar presupunând că Curtea consideră, în mod eronat, în opinia noastră, că Directiva 2007/44 interzice statelor membre să adopte nu numai măsurile „mai stricte”, ci și orice măsură neprevăzută de Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, aceasta nu le‑ar interzice să prevadă o posibilitate de aprobare condiționată. Astfel, aceasta nu ar intra în domeniul de aplicare al directivei menționate.

4. Cu privire la respectarea principiului efectivității

38. Măsura națională prin care un stat membru prevede o posibilitate de aprobare condiționată ține de autonomia sa procedurală. În consecință, atunci când exercită această autonomie, el trebuie să respecte principiile echivalenței și efectivității.

39. În acest caz ne interesează numai principiul efectivității.

40. Totuși, nu vedem în ce mod adoptarea unei decizii de aprobare condiționată ar face excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite potențialului achizitor prin Directiva 2007/44. Astfel, această directivă conferă potențialului achizitor dreptul de a achiziționa o participație calificată într‑o întreprindere de asigurare numai dacă proiectul de achiziție îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare. Or, condițiile au ca obiect tocmai asigurarea respectării acestor criterii. Ele nu pot avea un alt obiect, întrucât lista de criterii prevăzută la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, este exhaustivă.

41. Astfel, articolul 15b alineatul (2) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, prevede că autoritățile competente „se pot opune proiectului de achiziție numai în cazul în care există motive rezonabile în acest sens, în conformitate cu criteriile stabilite la alineatul (1)” ( 24 ). În plus, articolul 15b alineatul (3) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, nu poate fi interpretat a contrario ca autorizând statele membre să stabilească alte criterii decât cele enumerate la alineatul (1) menționat, din moment ce acestea nu privesc cota de participație care trebuie să fie achiziționată. Astfel, considerentul (3) al Directivei 2007/44 precizează că lista prevăzută de această directivă este „un set limitat de criterii de evaluare”. În sfârșit, intenția de a întocmi o listă exhaustivă reiese din lucrările pregătitoare. Propunerea Comisiei precizează că „directivele modificate prevăd o listă limitativă de criterii destinate să evalueze caracterul adecvat al achizitorului” ( 25 ). Prin urmare, statele membre nu pot stabili criterii neprevăzute la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare. Părțile interesate sunt de altfel de acord în acest sens (cel puțin cele care se pronunță cu privire la acest aspect).

42. În consecință, impunând respectarea criteriilor prevăzute de Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, condiționarea aprobării nu înseamnă limitarea dreptului conferit potențialului achizitor prin directiva menționată, ci constă, dimpotrivă, în a‑i conferi expresia deplină, cu respectarea limitelor pe care însăși directiva în cauză le stabilește acestui drept, și anume respectarea criteriilor pe care aceasta le prevede. Astfel cum arată DNB, posibilitatea de a impune condiții pentru aprobare favorizează efectivitatea controlului prudențial.

43. În speță și deși revine exclusiv instanței naționale sarcina de a interpreta dreptul intern ( 26 ), considerăm că legiuitorul național a prevăzut în mod corect că condițiile nu pot avea un alt obiect decât îndeplinirea celor cinci criterii de evaluare prevăzute la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare. Astfel, articolul 3:104 din Wft prevede că „DNB poate impune, referitor la emiterea de certificate privind lipsa obiecțiilor, […] cerințe sau condiții având în vedere interesele” pe care articolul 3:100 din Wft urmărește să le protejeze. Or, apreciem că formularea articolului 3:100 menționat, potrivit căruia „[DNB] emite un certificat privind lipsa obiecțiilor […] cu excepția cazului în care” unul dintre cele cinci criterii nu este îndeplinit, indică faptul că acestea sunt exhaustive ( 27 ). În plus, în opinia noastră, articolul 3:100 a reprodus fidel criteriile prevăzute la articolul 15b alineatul (1) menționat ( 28 ). Desigur, transpunerea Directivei 2007/44 era tardivă și Regatul Țărilor de Jos a făcut, pentru acest motiv, obiectul unei condamnări pentru neîndeplinirea obligațiilor ( 29 ). În consecință, articolul 3:100 din Wft, în versiunea aplicabilă la data faptelor, nu făcea referire la criteriile prevăzute la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare. Cu toate acestea, întrucât instanța de trimitere a precizat intenția sa de a interpreta această dispoziție în lumina Directivei 2007/44, întârzierea transpunerii nu are drept consecință autorizarea DNB să stabilească condiții care au un alt obiect decât îndeplinirea unuia dintre cele cinci criterii enumerate mai sus.

44. În ceea ce privește aspectul dacă statele membre își pot abilita autoritățile competente să impună în mod unilateral condiții potențialului achizitor, iar nu doar să le autorizeze să accepte condițiile propuse de acesta, răspunsul este, în opinia noastră, afirmativ.

45. Este adevărat că referirea, în considerentul (3) al Directivei 2007/44, la „angajamentele luate” de potențialul achizitor sugerează un demers voluntar al acestuia, cu atât mai mult cu cât Regulamentul (CE) nr. 139/2004 al Consiliului din 20 ianuarie 2004 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi [Regulamentul (CE) privind concentrările economice] ( 30 ) utilizează de asemenea termenul „angajamente” cu privire la modificările propuse de părțile la operațiunea de concentrare notificată ( 31 ). Totuși, nu vedem în ce mod impunerea unilaterală de condiții ar face în practică excesiv de dificilă exercitarea dreptului conferit potențialului achizitor prin Directiva 2007/44, din moment ce condițiile permit îndeplinirea criteriilor prevăzute la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, și numai a acestora.

46. Înainte de a trece la examinarea celei de a doua întrebări preliminare, mai este necesar să analizăm dacă Wft este conformă cu Tratatul FUE. Desigur, instanța de trimitere nu a solicitat Curții să se pronunțe cu privire la acest aspect. Totuși, considerăm că, pentru a da instanței de trimitere un răspuns util ( 32 ), el trebuie examinat. Astfel, Directiva 2007/44 nu realizează o armonizare exhaustivă a procedurii de evaluare. Or, numai în prezența unei armonizări exhaustive măsura națională este apreciată exclusiv în lumina directivei ( 33 ). În lipsa unei armonizări exhaustive, conformitatea sa cu Tratatul FUE trebuie verificată. În plus, acest aspect este abordat, chiar dacă în mod indirect, în observațiile scrise ale guvernelor eston, francez și italian ( 34 ), iar o întrebare a fost adresată agentului Comisiei cu privire la acest subiect în ședință.

5. Cu privire la conformitatea Wft cu articolele 49 TFUE și 63 TFUE

47. În cazul în care măsura națională în cauză are vocația de a se aplica numai participațiilor care permit să se exercite o influență certă asupra întreprinderii, ea trebuie apreciată prin prisma articolului 49 TFUE. Dacă aceasta are vocația de a se aplica oricărei participații, chiar minoritare, ea trebuie apreciată prin prisma articolelor 49 TFUE și 63 TFUE ( 35 ). În speță, chiar dacă nu rezultă în mod clar din înscrisuri, se pare că Wft are vocația de a se aplica atât participațiilor care conferă o influență certă, cât și celor care nu conferă o astfel de influență. Prin urmare, Wft trebuie examinată prin prisma articolului 63 TFUE și a articolului 49 TFUE.

a) Cu privire la conformitatea cu articolul 63 TFUE

48. Articolul 3:104 din Wft, care prevede o posibilitate de aprobare condiționată, constituie o restricție privind libera circulație a capitalurilor ( 36 ). Astfel, măsura națională care impune obligația de a executa condițiile impuse de autoritățile competente îngreunează sau face mai puțin atractivă achiziționarea unei participații calificate.

49. Cu toate acestea, în opinia noastră, o astfel de restricție poate fi justificată printr‑un motiv imperativ de interes general. În loc să se recurgă la protecția consumatorilor, întrucât asigurarea de credit ‐ în discuție în prezenta cauză – se adresează de asemenea profesioniștilor, propunem Curții să recunoască faptul că constituie un motiv imperativ de interes general garanția stabilității și a securității activelor administrate de o întreprindere de asigurare, după modelul Hotărârilor Comisia/Polonia și VBV – Vorsorgekasse ( 37 ), în care Curtea a statuat că interesul de a garanta stabilitatea și securitatea activelor administrate de un fond de pensii și, respectiv, de organism de plasament colectiv, în special prin adoptarea de norme prudențiale, constituia un motiv de interes general.

50. În speță, „interesele” pe care condițiile impuse în temeiul articolului 3:104 din Wft urmăresc să le protejeze sunt identice cu criteriile prevăzute la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, care urmăresc să asigure „administrarea sănătoasă și prudentă” a întreprinderii de asigurare, care constă în primul rând în garantarea stabilității patrimoniului acesteia. Prin urmare, Wft este adecvată obiectivului urmărit.

51. În ceea ce privește proporționalitatea sa, aceasta ridică, în opinia noastră, două întrebări.

52. În primul rând, este vorba despre a stabili dacă este necesar să se impună condiții a priori, în cadrul aprobării prudențiale, mai degrabă decât să se impună aceste condiții a posteriori, în cadrul supravegherii prudențiale, atunci când survine o dificultate. Răspunsul la această întrebare este, în opinia noastră, afirmativ. Considerăm că criteriile prevăzute la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, trebuie să facă, dacă este cazul, obiectul atât al condițiilor, cât și al măsurilor de supraveghere prudențială. De exemplu, ar fi absurd, dacă întreprinderea de asigurare întâmpină dificultăți financiare la data aprobării proiectului de achiziție, să nu i se impună imediat, sub forma unor condiții, obligații în această privință. Cu atât mai mult, aceasta trebuie să poată face ulterior obiectul unor măsuri de supraveghere prudențială urmărind să asigure stabilitatea sa financiară, astfel cum prevede considerentul (4) al Directivei 2007/44, care precizează că „[e]valuarea prudențială […] nu ar trebui […] să înlocuiască cerințele de supraveghere prudențială permanentă”.

53. În al doilea rând, trebuie să se asigure că, astfel cum impune Curtea referitor la regimurile de autorizare prealabilă – Wft prevede un regim de autorizare prealabilă în cadrul căruia sunt impuse condiții –, impunerea de condiții este supusă unor „criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în mod anticipat” și că orice decizie de aprobare condiționată poate face obiectul unei căi de atac jurisdicționale ( 38 ). În ceea ce privește calea de atac jurisdicțională, arătăm că Directiva 2007/44 prevede numai motivarea deciziei de opoziție ( 39 ). Instanța nu poate însă exercita un control veritabil al condițiilor dacă decizia de aprobare condiționată nu este motivată. Prin urmare, în opinia noastră, autoritățile competente au obligația, în cazul unei aprobări condiționate, să adopte o decizie scrisă și motivată ( 40 ). În speță, articolul 3:100 din Wft prevede criterii obiective și nediscriminatorii, care le reiau pe cele introduse prin Directiva 2007/44. Revine totuși instanței de trimitere sarcina să aprecieze previzibilitatea acestora pentru potențialul achizitor, luând în considerare caracterul tardiv al transpunerii acestei directive. În plus, deciziile DNB pot face în mod evident obiectul unei căi de atac jurisdicționale. Cu toate acestea, este de competența instanței de trimitere să se asigure că deciziile în cauză sunt suficient motivate pentru a permite GCO să își exercite dreptul la o cale de atac jurisdicțională cunoscând pe deplin argumentele pe care le‑ar putea invoca.

54. Prin urmare, articolul 3:104 din Wft, care prevede o posibilitate de aprobare condiționată, constituie, în opinia noastră, o restricție privind libera circulație a capitalurilor care poate fi justificată prin interesul general al garantării stabilității și securității activelor administrate de o întreprindere de asigurare. Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă o astfel de restricție este proporțională. Acesteia îi revine, pe de o parte, să examineze dacă, având în vedere transpunerea tardivă a Directivei 2007/44, criteriile de evaluare erau suficient de previzibile pentru GCO și, pe de altă parte, să verifice dacă deciziile DNB în cauză sunt suficient motivate pentru a permite GCO să își exercite dreptul la o cale de atac jurisdicțională efectivă.

b) Cu privire la conformitatea cu articolul 49 TFUE

55. Potrivit unei jurisprudențe constante, în măsura în care măsura națională în cauză determină o restricție privind libertatea de stabilire, o astfel de restricție este consecința directă a obstacolelor în calea liberei circulații a capitalurilor examinate mai sus, de care este inseparabil legată ( 41 ).

56. Prin urmare, articolul 3:104 din Wft constituie și o restricție privind libertatea de stabilire. Totuși, la fel ca restricția privind libera circulație a capitalurilor, aceasta poate fi justificată prin interesul general al garantării stabilității și securității activelor administrate de o întreprindere de asigurare. Cu toate acestea, este de competența instanței de trimitere să efectueze verificările menționate la punctul 54 din prezentele concluzii.

B – Cu privire la a doua întrebare

57. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă autoritățile competente pot impune condiții care nu sunt necesare pentru aprobarea proiectului de achiziție, și anume condiții care nu ar avea ca obiect îndeplinirea unuia dintre cele cinci criterii enunțate la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare.

58. Răspunsul la această întrebare este negativ. După cum am precizat mai sus ( 42 ), statele membre nu pot adăuga criterii noi la această listă și autoritățile naționale competente nu pot impune condiții care nu îndeplinesc unul dintre aceste criterii, astfel cum sunt transpuse în dreptul național.

59. În plus, arătăm că, astfel cum a remarcat Comisia în ședință, condițiile trebuie să fie nu doar necesare pentru îndeplinirea unuia dintre criteriile de evaluare, ci și proporționale, altfel spus să nu depășească ceea ce este necesar pentru îndeplinirea acestor criterii. Chiar dacă instanța de trimitere nu solicită Curții să stabilească dacă condițiile trebuie să fie proporționale, în opinia noastră, Curtea trebuie să examineze acest aspect, care decurge din cel al necesității condițiilor.

60. Astfel, pe de o parte, deși Directiva 2007/44 prevede respectarea principiului proporționalității numai cu privire la informațiile pe care potențialul achizitor trebuie să le furnizeze în notificare ( 43 ), Orientările CECAPP precizează, în ceea ce privește reputația potențialului achizitor, că acesta va trebui să îndeplinească cerințe mai stricte atunci când este vorba în special despre o preluare a controlului, iar nu despre achiziția unei participații minoritare ( 44 ). Rezultă de aici că condițiile vor trebui să fie mai stricte în cazul preluării controlului.

61. Pe de altă parte, principiul proporționalității este un principiu general al dreptului Uniunii, pe care statele membre sunt obligate să îl respecte din moment ce reglementarea națională în cauză intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii ( 45 ). Prin urmare, revine autorităților competente și instanței naționale sarcina să verifice dacă condițiile sunt nu numai necesare, ci și proporționale.

62. În sfârșit, arătăm că, în ședință, GCO a arătat că a fost „surprinsă” de adoptarea deciziei de aprobare condiționată. Desigur, Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, nu face nicio referire la dreptul de a fi ascultat, nici chiar în caz de opoziție la proiectul de achiziție. Cu toate acestea, respectarea dreptului de a fi ascultat, care face parte integrantă din dreptul la apărare, principiu general al dreptului Uniunii, garantează oricărei persoane posibilitatea de a‑și exprima în mod util și efectiv punctul de vedere în cursul procedurii administrative și înainte de adoptarea oricărei decizii susceptibile să îi afecteze în mod defavorabil interesele ( 46 ). Această obligație revine administrațiilor statelor membre atunci când adoptă decizii care intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, în vreme ce legislația Uniunii aplicabilă nu prevede în mod expres o astfel de formalitate ( 47 ). În consecință, autoritățile competente au obligația de a informa potențialul achizitor despre intenția lor de a impune condiții și de a‑i permite să prezinte observații cu privire la acest subiect anterior adoptării deciziei de aprobare condiționată ( 48 ).

63. Prin urmare, este de competența instanței naționale să verifice dacă GCO a avut posibilitatea de a prezenta observații anterior adoptării deciziilor DNB.

C – Cu privire la a treia întrebare

64. Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă autoritățile competente pot impune o condiție privind guvernanța corporativă, altfel spus dacă o asemenea condiție urmărește să îndeplinească unul dintre criteriile prevăzute la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare. În speță, să amintim că DNB a impus ca cel puțin jumătate dintre membrii consiliilor de supraveghere ale ATNV și ACINV, inclusiv președinții acestora, să fie independenți de acționari.

65. Comisia consideră că DNB nu putea să impună o condiție privind guvernanța corporativă, întrucât aceasta nu este legată de niciunul dintre criteriile prevăzute la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, nici chiar de cele prevăzute la litera (d) a acestuia. Celelalte părți sunt de acord cu privire la faptul că o condiție poate privi guvernanța corporativă.

66. În opinia noastră, poziția Comisiei nu poate fi acceptată. Astfel, considerăm că o condiție privind guvernanța corporativă a întreprinderii vizate de proiectul de achiziție îndeplinește criteriul prevăzut la articolul 15b alineatul (1) litera (d) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare.

67. Acest criteriu prevede că autoritățile competente se asigură de „capacitatea” întreprinderii de a „respecta și de a continua să respecte” cerințele prudențiale care îi revin, „în special cerința ca grupul din care va face parte să aibă o structură care să permită exercitarea unei supravegheri eficiente”. Trimiterea la structura grupului a fost introdusă la propunerea BCE, care o explică astfel: „trebuie să se asigure că lipsa de transparență cu privire la structura grupului în care instituția vizată ar urma să fie integrată conform proiectului de achiziție nu poate împiedica supravegherea eficace a instituției vizate” ( 49 ). Prin urmare, trebuie contracarată o influență nejustificată a potențialului achizitor.

68. Este de competența instanței de trimitere să aprecieze proporționalitatea condiției menționate la punctul 64 de mai sus. Cu toate acestea, Curtea este competentă să îi furnizeze elemente de interpretare a dreptului Uniunii ( 50 ). În această privință, arătăm că sistemul olandez prevede o structură dualistă a administrației societății, în care două organisme distincte exercită funcțiile de conducere a societății și de supraveghere a acestei conduceri. În ședință, reprezentantul DNB a arătat că respectiva condiție menționată la punctul 64 de mai sus privea organele de supraveghere a ATNV și a ACINV. Or, considerăm că o condiție care urmărește să asigure independența organului de supraveghere al întreprinderii vizate de proiectul de achiziție este aptă să prevină o influență nejustificată a potențialului achizitor. Dacă acesta ar putea, având în vedere ponderea sa în acționariatul întreprinderii vizate, să numească majoritatea membrilor organelor de supraveghere, nimic nu l‑ar putea împiedica să adopte decizii contrare „administrării sănătoase și prudente” impuse la articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare ( 51 ). În plus, arătăm că Orientările CECAPP menționează, în cadrul criteriului prevăzut la articolul 15b alineatul (1) litera (d) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, posibilitatea de a impune condiții privind guvernanța corporativă ( 52 ).

69. În ceea ce privește proporționalitatea condiției impuse GCO, instanța de trimitere va trebui să țină seama de ponderea GCO în acționariatul ATNV și al ACINV, la care mai multe părți au făcut referire în ședință. Aceasta va trebui să ia în considerare de asemenea faptul că condiția impusă de DNB privește componența organului de supraveghere, iar nu a organului de administrare al ATNV și al ACINV. Aceste două elemente pledează în favoarea caracterului proporțional al condiției impuse GCO. În ceea ce privește condiția ca președinții consiliilor de supraveghere să fie de asemenea independenți de acționari, considerăm că instanța națională va trebui să aprecieze proporționalitatea acesteia în conformitate cu dreptul național al societăților comerciale și cu competențele pe care acesta le recunoaște președintelui consiliului de supraveghere.

V – Concluzie

70. Având în vedere toate considerațiile precedente, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de College van Beroep voor het bedrijfsleven după cum urmează: „1) Articolele 15, 15a și 15b din Directiva 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE (a treia directivă privind «asigurarea generală»), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 septembrie 2007, trebuie interpretate în sensul că nu interzic statelor membre să își autorizeze autoritățile competente să impună condiții în vederea aprobării unui proiect de achiziție a unei participații calificate într‑o întreprindere de asigurare. Statele membre sunt libere să își autorizeze autoritățile competente nu doar să accepte condiții propuse de potențialul achizitor, ci și să impună acestuia condiții în mod unilateral. 2) Articolul 15b alineatul (1) din Directiva 92/49, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/44, trebuie interpretat în sensul că interzice autorităților competente să impună condiții care nu sunt necesare, altfel spus care nu urmăresc îndeplinirea unuia dintre criteriile de evaluare prevăzute de această dispoziție. Principiul general al proporționalității interzice autorităților competente să impună condiții care nu sunt proporționale cu îndeplinirea acestor criterii. 3) Principiul general al dreptului la apărare impune autorităților competente obligația de a‑l asculta pe potențialul achizitor înainte de adoptarea unei decizii de aprobare condiționată. 4) Articolul 15b alineatul (1) litera (d) din Directiva 92/49, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2007/44, trebuie interpretat în sensul că autorizează autoritățile competente să adopte o condiție privind guvernanța corporativă a întreprinderii vizate. Revine instanței naționale sarcina să verifice necesitatea și proporționalitatea unei astfel de condiții, în raport cu ponderea deținută de acționarul principal în capitalul întreprinderii vizate, cu rolul de conducere sau de supraveghere exercitat de organul vizat de condiție și cu competențele conferite de dreptul național președintelui organului respectiv. 5) Măsura națională care prevede o posibilitate de aprobare condiționată constituie o restricție privind libera circulație a capitalurilor și libertatea de stabilire contrară articolelor 49 TFUE și 63 TFUE. Aceasta poate fi însă justificată prin interesul general al garantării stabilității și securității activelor administrate de o întreprindere de asigurare. Este de competența instanței de trimitere să verifice, pe de o parte, dacă condițiile sunt necesare pentru îndeplinirea acestui obiectiv și, pe de altă parte, dacă condițiile sunt proporționale. Pentru a evalua proporționalitatea deciziei de aprobare condiționată, instanța de trimitere trebuie să se asigure că aceasta răspunde unor criterii obiective, nediscriminatorii și prevăzute anterior și că poate face obiectul unei căi de atac jurisdicționale efective. Această analiză trebuie să țină seama în special de caracterul tardiv al transpunerii și de impactul acestuia asupra caracterului previzibil al condițiilor, precum și de existența unei motivări suficiente a deciziei de aprobare, singura în măsură să permită potențialului achizitor să își exercite dreptul la o cale de atac jurisdicțională.”

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) JO L 228, p. 1, Ediţie specială, 06/vol. 2, p. 53.

( 3 ) JO L 247, p. 1.

( 4 ) Atragem atenția Curții asupra faptului că, astfel cum a arătat în cadrul ședinței reprezentantul De Nederlandsche Bank NV (denumită în continuare „DNB”), dispozițiile Directivei 2007/44 pe care Curtea este chemată să le interpreteze sunt identice cu cele ale Directivei 2013/36/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 cu privire la accesul la activitatea instituțiilor de credit și supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și a firmelor de investiții, de modificare a Directivei 2002/87/CE și de abrogare a Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE (JO L 176, p. 338, rectificare în JO 2013, L 208, p. 73), și anume articolele 22 și 23 din Directiva 2013/36. Or, în timp ce în sectorul asigurărilor autoritățile naționale au competență exclusivă pentru acordarea autorizațiilor și pentru aprobarea proiectelor de achiziție, în sectorul bancar Banca Centrală Europeană (denumită în continuare „BCE”) este cea care are în prezent competență exclusivă pentru acordarea autorizațiilor și pentru aprobarea proiectelor de achiziție, în temeiul Regulamentului (UE) nr. 1024/2013 al Consiliului din 15 octombrie 2013 de conferire a unor atribuții specifice Băncii Centrale Europene în ceea ce privește politicile legate de supravegherea prudențială a instituțiilor de credit (JO L 287, p. 63), și anume articolul 4 alineatul (1) literele (a) și (c) din acest regulament. În această privință, articolul 4 alineatul (3) primul paragraf din regulamentul menționat prevede că „BCE aplică integral dreptul relevant al Uniunii și, în cazul în care acesta cuprinde directive, legislația națională care transpune respectivele directive” (a se vedea în acest sens Witte, A., „The Application of National Banking Supervision Law by the ECB: Three Parallel Modes of Executing EU Law”, în Maastricht journal of European and comparative law, vol. 21, 2014, nr. 1, p. 89-109). Prin urmare, în ipoteza în care Curtea ar interpreta Directiva 2007/44 în sensul că interzice statelor membre să prevadă o posibilitate de aprobare condiționată, nu este exclus ca, în temeiul articolului 4 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 1024/2013, BCE să poată fi considerată lipsită de această posibilitate atunci când evaluează un proiect de achiziție a unei participații calificate într‑o instituție de credit.

( 5 ) „Participația calificată” este definită drept deținerea a cel puțin 10 % din capital sau din drepturile de vot sau posibilitatea de a exercita o influență semnificativă asupra administrării întreprinderii [articolul 1 litera (g) din Directiva 92/49]. Este supusă notificării, în temeiul articolului 15 din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, achiziţia unei participaţii calificate astfel încât achizitorul să atingă sau să depășească pragurile de 20 %, de 30 % sau de 50 % din capital sau din drepturile de vot sau întreprinderea de asigurare să devină filiala potenţialului achizitor. Este de asemenea supusă notificării cesiunea unei participaţii calificate astfel încât achizitorul să coboare sub aceleaşi praguri.

( 6 ) „Participația calificată” este definită drept deținerea a cel puțin 10 % din capitalul subscris sau din drepturile de vot într‑o întreprindere sau posibilitatea de a exercita un control comparabil într‑o întreprindere (articolul 1.1 din Wft).

( 7 ) Instanţa de trimitere desemnează Directiva 2007/44 drept „Directiva Antonveneta”, după numele ofertei publice de cumpărare (denumită în continuare „OPC”) lansate în anul 2005 de banca olandeză ABN AMRO pentru Banca Antonveneta (a se vedea nota de subsol 17 din prezentele concluzii). Legiuitorul Uniunii a adoptat Directiva 2007/44 în special ca răspuns la tratamentul puțin transparent al acestei OPC de către autoritățile italiene (a se vedea Raas, R., „A Legislator’s Job Is Never Easy”, în European Company Law, 2009, vol. 6, nr. 5, p. 186).

( 8 ) Sublinierea noastră.

( 9 ) Articolul 15a alineatul (5) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, prevede că, „[î]n cazul în care autoritățile competente nu se opun în scris proiectului de achiziție, în cursul termenului de evaluare, aceasta se consideră aprobată”. Alineatul (1) al acestei dispoziţii prevede că perioada de evaluare nu poate depăşi 60 de zile lucrătoare de la data primirii notificării şi că autorităţile competente confirmă primirea acesteia.

( 10 ) Committee of European Banking Supervisors, Committee of European Insurance and Occupational Pensions Supervisors and Committee of European Securities Regulators, Guidelines for the prudential assessment of acquisitions and increases in holdings in the financial sector required by Directive 2007/44/EC, punctul 70. Acest text este disponibil numai în limba engleză.

( 11 ) JO L 228, p. 3, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 14.

( 12 ) Titlul secțiunii A din titlul II din Directiva 73/239 este „Condiții de acces”, cel al secțiunii B din același titlu este „Condiții de exercitare a activității”. În versiunea consolidată a Directivei 73/239, care cuprinde modificările aduse atât prin Directiva 92/49, cât și prin Directiva 2007/44, articolele 15a, 15b și 15c din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, sunt cuprinse în secțiunea B menționată din titlul II.

( 13 ) Articolul 19 din Directiva 73/239 prevede o obligație de informare anuală și periodică a autorităților competente de către întreprinderea de asigurare, astfel încât acestea să fie în măsură să controleze respectarea condițiilor de exercitare a activității de asigurare (în special obligațiile financiare prevăzute la articolele 15-17 din aceeași directivă). Articolele 20 și 20a din aceasta prevăd mijloacele de acțiune ale statelor membre în cazul în care aceste obligații nu sunt respectate.

( 14 ) Aviz al Băncii Centrale Europene din 18 decembrie 2006 privind o propunere de directivă de modificare a anumitor directive comunitare în privința normelor de procedură și a criteriilor de evaluare prudențială a achizițiilor și a majorărilor participațiilor în sectorul financiar (JO 2007, C 27, p. 1), punctul 2.8.

( 15 ) Menționăm că argumentația dezvoltată de GCO în observațiile sale scrise este oarecum contradictorie, în măsura în care aceasta afirmă mai întâi că armonizarea maximă interzice statelor membre să adopte „reguli mai stricte”, printre care s‑ar număra posibilitatea de aprobare condiționată, înainte de a susține (pe larg) că armonizarea maximă le autorizează să adopte numai măsuri care nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2007/44.

( 16 ) Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de modificare a Directivei 92/49/CE a Consiliului și a Directivelor 2002/83/CE, 2004/39/CE, 2005/68/CE și 2006/48/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului privind normele de procedură și criteriile de evaluare aplicabile evaluării prudențiale a achizițiilor și creșterii participărilor la capitalul entităților din sectorul financiar [COM(2006) 507 final, expunerea de motive, punctul 1.2].

( 17 ) Commission Staff Working Document Accompanying document to the Proposal for a directive of the European Parliament and of the Council [SEC(2006) 1118, punctul 5.2]. Acest text este disponibil numai în limba engleză. Cu privire la aceste acţiuni în constatarea neîndeplinirii obligaţiilor, care nu au fost finalizate, a se vedea comunicatul de presă al Comisiei IP/05/1595 din 14 decembrie 2005 (tentative de OPC pentru Banca Nazionale del Lavoro din partea Banco Bilbao Vizcaya Argentaria şi pentru Banca Antonveneta din partea ABN AMRO) şi comunicatul de presă al Comisiei IP/99/551 din 20 iulie 1999 (cauza Champalimaud).

( 18 ) Hotărârea CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, punctul 23).

( 19 ) A se vedea punctul 25 de mai sus.

( 20 ) Articolul 4 alineatul (2) litera (a) TFUE.

( 21 ) Hotărârea CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, punctul 23).

( 22 ) Remarcăm, de altfel, că Curtea raţionează în termeni de preemţiune numai în domeniul competențelor externe sau de politică agricolă comună. În afara acestor domenii, ea ezită să utilizeze acest raționament, chiar dacă a putut să procedeze astfel, cu titlu de exemplu, în Hotărârea British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco (C‑491/01, EU:C:2002:741, punctul 77). A se vedea Timmermans, C., „ECJ Doctrines on Competences”, în The Question of Competence in the EU, editată de Azoulai, L., Oxford University Press, 2014, p. 155-167, Gormley, L., „Free Movement of Goods and Pre‑emption of State Power”, în A Constitutional Order of States? Essays in EU Law in Order of Alan Dashwood, Hart Publishing, 2011, p. 365-374, și, cu privire la tema competențelor externe, Cremona, M., „External Relations and External Competence of the European Union: the Emergence of an Integrated Policy”, în The Evolution of EU Law, editată de Craig, P., și de Búrca, G., Oxford University Press, 2011, p. 217-268.

( 23 ) Analiza de impact a Comisiei, citată anterior la nota de subsol 17 din prezentele concluzii, prevedea de altfel în mod expres acest lucru, la punctul 6.2.3 litera (b) din aceasta: „an amendment to the current rules could specifically state how decision notifications need to be carried out for both positive and negative determinations […]. Supervisory authorities would need to send a copy of their decisions within a certain time frame to all relevant parties involved” (sublinierea noastră).

( 24 ) Sublinierea noastră.

( 25 ) Propunerea de directivă citată anterior la nota de subsol 16 din prezentele concluzii, expunerea de motive, punctul 1.4 al patrulea paragraf.

( 26 ) Hotărârea CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, punctul 26).

( 27 ) Sublinierea noastră.

( 28 ) A se vedea punctele 8 și 10 de mai sus.

( 29 ) Hotărârea Comisia/Țările de Jos (C‑233/10, EU:C:2010:791). Termenul de transpunere a Directivei 2007/44 a expirat la 21 martie 2009, condițiile au fost impuse GCO prin deciziile din 25 mai 2010 și din 20 iulie 2010, iar legea olandeză de transpunere a intrat în vigoare la 7 mai 2011.

( 30 ) JO L 24, p. 1, Ediţie specială, 08/vol. 1, p. 201.

( 31 ) Comunicarea Comisiei privind măsurile corective admisibile în temeiul Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului și în temeiul Regulamentului (CE) nr. 802/2004 al Comisiei (JO 2008, C 267, p. 1), punctul 6.

( 32 ) Hotărârea Cipra şi Kvasnicka (C‑439/01, EU:C:2003:31, punctul 24).

( 33 ) Hotărârea Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664, punctul 64).

( 34 ) Guvernul eston consideră că măsura naţională care prevede o posibilitate de aprobare condiţionată constituie o restricție privind libertatea de stabilire, libera prestare a serviciilor și libera circulație a capitalurilor, prevăzute la articolele 49 TFUE, 56 TFUE şi 63 TFUE, întrucât nu toate statele membre prevăd o astfel de posibilitate, dar că o asemenea restricție este justificată. Guvernul francez arată că o decizie de aprobare condiţionată aduce o atingere mai mică liberei circulaţii a capitalurilor decât o decizie de opoziţie şi că este, prin urmare, în conformitate cu obiectivul Directivei 2007/44 să se interpreteze articolele 15a şi 15b din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare, în sensul unei posibilităţi a statelor membre de a prevedea aprobarea condiţionată. Guvernul italian arată că condiţiile, departe de a le limita, încurajează libera circulaţie a capitalurilor şi libertatea de stabilire.

( 35 ) Hotărârea Comisia/Italia (C‑531/06, EU:C:2009:315, punctul 40).

( 36 ) Constituie restricții în sensul articolului 63 TFUE măsurile care „pot împiedica sau limita dobândirea de acțiuni” în întreprinderile vizate sau care pot „descuraja investitorii din alte state membre să investească în capitalul” acestora (a se vedea Hotărârea Comisia/Portugalia, C‑171/08, EU:C:2010:412, punctul 50).

( 37 ) Hotărârile Comisia/Polonia (C‑271/09, EU:C:2011:855, punctul 57) și VBV – Vorsorgekasse (C‑39/11, EU:C:2012:327, punctul 31).

( 38 ) A se vedea Hotărârile Église de scientologie (C‑54/99, EU:C:2000:124, punctele 21 și 22), Analir și alții (C‑205/99, EU:C:2001:107, punctul 38), Comisia/Spania (C‑207/07, EU:C:2008:428, punctul 48), precum și Carmen Media Group (C‑46/08, EU:C:2010:505, punctul 87).

( 39 ) Articolul 15a alineatul (4) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare. Dreptul la o cale de atac jurisdicțională împotriva deciziilor „luate […] în temeiul actelor cu putere de lege și actelor administrative adoptate în conformitate cu prezenta directivă” este prevăzut la articolul 56 din Directiva 92/49.

( 40 ) În această privință, arătăm că Curtea a statuat că obligația de motivare este „corolarul” dreptului de a fi ascultat, care face parte integrantă din dreptul la apărare, principiu general al dreptului Uniunii (a se vedea Hotărârea M., C‑277/11, EU:C:2012:744, punctul 88, și Hotărârea Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, punctul 48). Curtea a statuat de asemenea că obligația de motivare rezultă din „cerința esențială ca orice decizie a unei autorități naționale care refuză acordarea beneficiului unui drept recunoscut de dreptul [Uniunii] să poată fi supusă unui control jurisdicțional destinat să asigure protecția efectivă a acestui drept” [Hotărârea Heylens și alții, 222/86, EU:C:1987:442, punctul 15, Hotărârea BVBA Management, Training en Consultancy, C‑239/05, EU:C:2007:99, punctul 36, și Hotărârea Mellor, C‑75/08, EU:C:2009:279, punctul 59, precum și Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Housieaux (C‑186/04, EU:C:2005:70, punctul 32) și Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, punctele 26-34)].

( 41 ) Hotărârea Comisia/Portugalia (C‑171/08, EU:C:2010:412, punctul 80).

( 42 ) A se vedea punctele 40 și 41 din prezentele concluzii.

( 43 ) Articolul 15b alineatul (4) din Directiva 92/49, cu modificările ulterioare.

( 44 ) Orientările CECAPP, citate la nota de subsol 10 din prezentele concluzii, punctul 44: „competence requirements are reduced for acquirers who are not in a position to exercise, or do not intend to exercise any influence over the target institution”.

( 45 ) Hotărârea Dokter și alții (C‑28/05, EU:C:2006:408, punctul 71).

( 46 ) Hotărârea Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, punctele 45-48).

( 47 ) Hotărârea Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, punctul 38).

( 48 ) Obligația autorităților competente de a asculta potențialul achizitor trebuie să fie recunoscută, astfel cum am arătat la punctul 62 din prezentele concluzii, pe baza principiului general al dreptului Uniunii care constă în respectarea dreptului la apărare (Hotărârea Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, punctul 45). Totuși, considerăm că această obligație ar putea fi de asemenea recunoscută pe baza articolului 41 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), referitor la dreptul la bună administrare. Astfel, alineatul (2) litera (a) al acestei dispoziții prevede că orice persoană are „dreptul […] de a fi ascultată înainte de luarea oricărei măsuri individuale care ar putea să îi aducă atingere”. Desigur, articolul 41 din cartă recunoaște în mod expres dreptul de a fi ascultat numai de către instituțiile Uniunii Europene, iar nu de către administrațiile statelor membre. Alineatul (1) al acestuia prevede astfel că „[o]rice persoană are dreptul de a beneficia, în ce privește problemele sale, de un tratament imparțial, echitabil și într‑un termen rezonabil din partea instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii” (sublinierea noastră). Aceasta a determinat Curtea să statueze că articolul 41 alineatul (2) din cartă nu este aplicabil statelor membre (a se vedea Hotărârea Cicala, C‑482/10, EU:C:2011:868, punctul 28, Hotărârea YS și alții, C‑141/12 și C‑372/12, EU:C:2014:2081, punctul 67, Hotărârea Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, punctul 44, precum și Hotărârea Boudjlida, C‑249/13, EU:C:2014:2431, punctele 32 și 33). Cu toate acestea, arătăm că articolul 51 alineatul (1) din cartă instituie obligația statelor membre de a aplica dispozițiile cartei „atunci când acestea pun în aplicare dreptul Uniunii”. În consecință, atunci când statele membre pun în aplicare dreptul Uniunii, acestea trebuie să respecte dispozițiile cartei, inclusiv, în opinia noastră, dreptul persoanei împotriva căreia a fost adoptat un act administrativ de a fi ascultată, prevăzut la articolul 41 alineatul (2) litera (a) din cartă. Astfel, o interpretare literală a articolului 41 din cartă, care constă în excluderea statelor membre de la aplicarea acesteia, ar însemna să se admită că dreptul de a fi ascultat prevăzut la articolul 41 menționat constituie o excepție de la articolul 51 din cartă, care prevede aplicabilitatea tuturor „dispozițiilor cartei” statelor membre din moment ce acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Astfel cum a arătat avocatul general Wathelet, nu este „coerent […] ca modul de redactare a articolului 41 din cartă să poată introduce astfel o excepție de la norma prevăzută la articolul 51 din aceasta, care ar permite statelor membre să nu aplice un articol din cartă, chiar și în cazul în care pun în aplicare dreptul Uniunii” [Concluziile avocatului general Wathelet prezentate în cauza Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2031, punctul 56); a se vedea de asemenea Luarea de poziție a avocatului general Wathelet prezentată în cauza G. și R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:553, punctele 49-52), precum și Concluziile prezentate de acesta în cauza Boudjlida (C‑249/13, EU:C:2014:2032, punctele 46-48)]. În definitiv, se pare că Curtea a aplicat statelor membre articolul 41 din cartă în Hotărârile M. (C‑277/11, EU:C:2012:744, punctul 84), precum și N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, punctele 49 și 50). A se vedea de asemenea cu privire la acest subiect Concluziile avocatului general Ruiz‑Jarabo Colomer prezentate în cauzele conexate SECAP și Santorso (C‑147/06 și C‑148/06, EU:C:2007:711, punctele 50 și 51), Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, punctul 33), Concluziile noastre prezentate în cauza Stoilov i Ko (C‑180/12, EU:C:2013:492, punctele 75-79), precum și Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza N. (C‑604/12, EU:C:2013:714, punctul 36). În orice caz, nu este necesar să se soluționeze aici problema aplicabilității articolului 41 alineatul (2) din cartă statelor membre. Astfel, după cum am arătat mai sus, obligația administrațiilor statelor membre de a asculta potențialul achizitor trebuie să fie în orice caz recunoscută în temeiul principiilor generale ale dreptului Uniunii.

( 49 ) Avizul BCE, citat la nota de subsol 14 din prezentele concluzii, punctul 2.4.

( 50 ) Hotărârea Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski (C‑188/09, EU:C:2010:454, punctul 30).

( 51 ) Este irelevant, în această privință, faptul că legiuitorul olandez nu a reluat, atunci când a transpus articolul 15b alineatul (1) litera (d), trimiterea la „structura”„grupului” și s‑a limitat să vizeze capacitatea întreprinderii de asigurare de a respecta cerințele prudențiale care îi revin. Astfel, trimiterea la structura grupului este, potrivit înșiși termenilor articolului 15b alineatul (1) litera (d) menționat, numai un caz „particular” al ipotezei vizate de acest criteriu.

( 52 ) Orientările CECAPP, citate la nota de subsol 10 din prezentele concluzii, punctul 70: „these commitments could concern, for example, financial support in case of liquidity or solvency problems, corporate governance issues, the acquirer’s future target share in the institution, directions and goals for development, etc” (sublinierea noastră).