Articolul 267 TFUE trebuie interpretat în sensul că o instanță națională care are îndoieli legate de compatibilitatea unei legislații naționale atât cu dreptul Uniunii Europene, cât și cu Constituția statului membru respectiv nu este lipsită de posibilitatea și nici, dacă este cazul, nu este scutită de obligația de a sesiza Curtea de Justiție cu întrebări privind interpretarea sau validitatea acestui drept din cauza faptului că o procedură incidentă de control al constituționalității aceleiași legislații se află pe rolul instanței naționale însărcinate cu exercitarea acestui control.

Articolul 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/96 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității și articolul 1 alineatele (1) și (2) din Directiva 2008/118 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale care prevede perceperea unei taxe pe utilizarea de combustibil nuclear în scopul producției industriale de electricitate. Astfel, articolul 14 din directiva menționată enunță în mod limitativ scutirile obligatorii impuse statelor membre în cadrul impozitării produselor energetice și a electricității și determină cu claritate produsele care intră sub incidența acestei scutiri.

În ceea ce o privește pe prima dintre aceste dispoziții, articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2003/96 definește noțiunea produse energetice, utilizată în sensul acestei directive, formulând în mod exhaustiv lista produselor care intră în definiția acestei noțiuni, prin referire la codurile Nomenclaturii combinate. Or, combustibilul nuclear nu constituie, în măsura în care nu figurează pe această listă, un produs energetic în sensul Directivei 2003/96 și, prin urmare, nu intră sub incidența scutirii prevăzute la articolul 14 alineatul (1) litera (a) din această directivă. În plus, o eventuală neconformitate a unei legislații naționale cu politica Uniunii în materie de reducere a emisiilor de CO2 nu poate justifica, cu riscul de a modifica radical domeniul de aplicare al articolului 2 alineatul (1) și al articolului 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2003/96, contrar intenției clare a legiuitorului Uniunii, interpretarea acestor dispoziții în sensul că ele se aplică altor produse decât produsele energetice și electricitatea în sensul acestei directive.

În ceea ce privește articolul 1 alineatele (1) și (2) din Directiva 2008/118, o taxă instituită prin legea națională care nu se percepe, direct sau indirect, pentru consumul de electricitate prevăzut de Directiva 2003/96 și nici pentru cel al unui alt produs accizabil nu poate intra sub incidența articolului 1 alineatul (1) sau (2) din Directiva 2008/118.

Aceasta este situația unei taxe care, pe de o parte, este datorată atunci când asamblajele de combustibil sau barele de combustibil sunt utilizate pentru prima dată într‑un reactor nuclear și se declanșează o reacție în lanț autoîntreținută în vederea producerii industriale de electricitate și este percepută de la producătorul de electricitate și, pe de altă parte, este calculată în funcție de cantitatea de combustibil nuclear utilizată, o rată comună fiind prevăzută pentru toate tipurile acestui combustibil, în timp ce cantitatea de electricitate produsă de un reactor de centrală nucleară nu este direct condiționată de cantitatea de combustibil nuclear utilizată, ci poate varia în funcție de natura și de proprietățile combustibilului utilizat, precum și în funcție de nivelul de randament al reactorului respectiv, iar taxa menționată ar putea fi percepută ca urmare a declanșării unei reacții în lanț autoîntreținute fără chiar ca o cantitate de electricitate să fie în mod necesar produsă și, în consecință, consumată.

(a se vedea punctele 45-48, 52, 62-64, 66 și 68 și dispozitiv 2)