Cauza T‑112/07

Hitachi Ltd și alții

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Împărțirea pieței – Dreptul la apărare – Dovada încălcării – Încălcare unică și continuă – Amenzi – Gravitatea și durata încălcării – Efect descurajator – Cooperare”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Acces la dosar – Conținut – Necomunicarea unui document – Consecințe

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

2. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Comunicarea răspunsurilor la comunicarea privind obiecțiunile – Condiții – Limite

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

3. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Dovada încălcării – Mărturii scrise ale angajaților unei societăți implicate în încălcare – Valoare probantă – Apreciere

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

4. Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale – Prezumția de nevinovăție – Procedură în materie de concurență

[art. 6 alin. (2) UE; art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

5. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Mijloc de probă – Recurgere la o serie de indicii

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Dovada încălcării – Aprecierea valorii probante a diferitor elemente de probă – Criterii

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

7. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

8. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei, pct. 21]

9. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Atingere adusă concurenței – Criterii de apreciere – Obiect anticoncurențial – Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

10. Concurență – Înțelegeri – Acorduri și practici concertate care constituie o încălcare unică – Noțiune – Răspunderea personală a întreprinderilor coautoare ale încălcării pentru întreaga încălcare – Condiții

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

11. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1); Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

12. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Caracter descurajator

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A]

1. Corolar al principiului respectării dreptului la apărare, dreptul de acces la dosar presupune, în cadrul unei proceduri administrative privind aplicarea normelor de concurență, obligația Comisiei de a da întreprinderii în cauză posibilitatea de a examina toate documentele care figurează în dosarul de investigare și care pot fi relevante pentru apărarea sa. Acestea includ atât documentele incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale.

Necomunicarea unui document pe care Comisia s‑a întemeiat pentru a acuza o întreprindere constituie o încălcare a dreptului la apărare numai dacă întreprinderea în cauză demonstrează că rezultatul la care a ajuns Comisia în decizia adoptată ar fi fost diferit dacă documentul necomunicat ar fi trebuit înlăturat ca mijloc de probă incriminator.

În ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul dezincriminator respectiv în apărare, în sensul că, dacă s‑ar fi putut prevala de acesta în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau concluziilor Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența, în orice mod, aprecierile Comisiei în această din urmă decizie, cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care îi erau imputate, și, prin urmare, nivelul amenzii.

(a se vedea punctele 31, 36 și 37)

2. În cadrul unei proceduri inițiate pentru încălcarea normelor de concurență, doar la începutul etapei contradictorii administrative întreprinderea în cauză este informată, prin intermediul comunicării privind obiecțiunile, cu privire la toate elementele esențiale pe care Comisia se întemeiază în acest stadiu al procedurii și dispune de un drept de acces la dosar în vederea garantării exercitării efective a dreptului său la apărare. În consecință, răspunsul celorlalte întreprinderi care ar fi participat la înțelegere la comunicarea privind obiecțiunile nu este, în principiu, cuprins în ansamblul documentelor din dosarul de investigare pe care părțile îl pot consulta.

Totuși, în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau pe un document anexat la un astfel de răspuns pentru stabilirea existenței unei încălcări într‑o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, celelalte întreprinderi implicate în această procedură trebuie să fie în măsură să se pronunțe cu privire la un astfel de element de probă. În asemenea împrejurări, fragmentul în discuție dintr‑un răspuns la comunicarea privind obiecțiunile sau documentul anexat la acest răspuns constituie astfel un element incriminator pentru diferitele întreprinderi care ar fi participat la încălcare.

Prin analogie, dacă un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau un document anexat la un asemenea răspuns poate fi pertinent pentru apărarea unei întreprinderi prin faptul că îi permite să invoce elemente care nu concordă cu concluziile Comisiei din acel stadiu, acesta constituie un element dezincriminator. În acest caz, întreprinderea în cauză trebuie să fie în măsură să recurgă la o examinare a fragmentului ori a documentului în discuție și să se pronunțe în privința acestuia.

(a se vedea punctele 32-34)

3. Mărturiile scrise ale angajaților unei societăți, redactate sub controlul acesteia și prezentate de aceasta în scopul apărării sale în cadrul unei proceduri administrative desfășurate de Comisie privind încălcarea normelor de concurență, nu pot, în principiu, să fie calificate drept elemente diferite și independente de declarațiile aceleiași societăți. Astfel, de regulă, poziția unei societăți cu privire la realitatea faptelor care îi sunt imputate de Comisie este întemeiată, în primul rând, pe cunoștințele și pe opiniile angajaților și ale conducătorilor acesteia.

Astfel, mărturiile angajaților unei societăți care a participat la o înțelegere nu constituie elemente distincte și independente de declarațiile acesteia din urmă, din moment ce martorii s‑au exprimat în fața Comisiei la inițiativa societății respective și în cadrul obligației de cooperare a acesteia în temeiul Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri, beneficiind integral de prezența consilierului extern al societății respective. În consecință, mărturiile respective nu sunt apte să coroboreze declarațiile date de societatea la care martorii sunt angajați. Mai degrabă, acestea sunt complementare declarațiilor menționate, în raport cu care ele pot să precizeze și să concretizeze conținutul. Prin urmare, acestea trebuie deopotrivă coroborate de alte elemente de probă.

(a se vedea punctele 48 și 129)

4. Existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE. Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special în cadrul unei acțiuni în anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi.

Într‑adevăr, în această ultimă situație, este necesar să se țină seama de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din Convenția europeană a drepturilor omului, care se numără printre drepturile fundamentale care constituie principii generale ale dreptului comunitar. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de severitate ale sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu.

(a se vedea punctele 58 și 59)

5. În materia concurenței, este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a dovedi existența încălcării. Cu toate acestea, fiecare dintre probele prezentate de Comisie nu trebuie, în mod necesar, să corespundă acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe. Existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi, așadar, dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, analizate împreună, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență.

Cu toate acestea, atunci când Comisia se întemeiază numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona cu privire la existența unei încălcări, este suficient ca acestea din urmă să demonstreze existența unor împrejurări care să pună într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care să permită astfel substituirea prin altă explicație plauzibilă a faptelor a celei reținute de Comisie pentru a concluziona în sensul existenței unei încălcări a normelor de concurență.

Această regulă nu este aplicabilă în toate cazurile în care încălcarea este dovedită doar prin probe care nu sunt înscrisuri. Astfel, în ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE, principiul care prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor.

În consecință, chiar dacă ar putea avea pertinență în cadrul aprecierii globale a seriei de indicii invocate de Comisie, lipsa unor probe scrise, considerată în mod individual, nu are drept efect a permite întreprinderii în cauză să pună în discuție afirmațiile Comisiei printr‑o prezentare alternativă a faptelor. Această situație se întâlnește numai atunci când probele prezentate de Comisie nu permit să se demonstreze fără echivoc existența încălcării și fără a fi necesară o interpretare.

Pentru același motiv, chiar în lipsa unor probe scrise, Comisia nu are obligația să efectueze cercetări independente pentru a investiga faptele.

(a se vedea punctele 60-66)

6. În cadrul unei proceduri privind o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE, singurul criteriu pertinent pentru a aprecia valoarea probatorie a diferitor elemente de probă rezidă în credibilitatea acestora. Potrivit normelor generale în materie de probă, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind de originea acestuia, de împrejurările întocmirii acestuia, de persoana căruia îi este adresat și de conținutul acestuia.

Cu privire la declarațiile date de întreprinderi, acestora li se poate recunoaște, de altfel, o valoare probatorie foarte ridicată dacă, în primul rând, sunt fiabile, în al doilea rând, sunt date în numele unei întreprinderi, în al treilea rând, provin de la o persoană care are obligația profesională de a acționa în interesul acestei întreprinderi, în al patrulea rând, sunt date împotriva intereselor declarantului, în al cincilea rând, provin de la un martor direct al împrejurărilor pe care le relatează și, în al șaselea rând, au fost date în scris, în mod intenționat și după o reflecție matură.

În schimb, declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi în cauză, nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă, fără a fi confirmată de alte elemente de probă, admițându‑se că gradul de coroborare impus poate fi mai mic, din cauza fiabilității declarațiilor în cauză.

(a se vedea punctele 68-71)

7. Deși, în general, s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților principali la o înțelegere ilicită, dată fiind posibilitatea ca acești participanți să aibă tendința să minimizeze importanța contribuției lor la încălcare și să maximizeze contribuția altor participanți, nu este mai puțin adevărat că faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri în vederea obținerii unei imunități sau a unei reduceri a amenzii nu determină obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate în privința participării altor membri ai înțelegerii. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze pe deplin de Comunicarea privind cooperarea.

În ceea ce privește motivarea individuală a martorilor, desigur, este posibil ca angajații unei întreprinderi ce a solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi, care au obligația să acționeze în interesul acesteia, să își împărtășească voința de a prezenta maximul posibil de elemente incriminatoare, inclusiv pentru motivul că această cooperare din partea lor în cadrul procedurii poate avea o influență pozitivă asupra viitorului profesional al acestora. Totuși, într‑o asemenea situație, angajații în discuție ar fi deopotrivă conștienți de consecințele negative potențiale ale prezentării unor elemente inexacte, considerate mai sensibile ca urmare a cerinței coroborării cu alte elemente de probă.

(a se vedea punctele 72 și 130)

8. Pentru acordarea de către Comisie a unei reduceri a amenzii în temeiul punctului 21 din Comunicarea privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri, elementele de probă vizate trebuie să reprezinte o valoare probatorie semnificativă în raport cu elementele deținute deja de Comisie. În consecință, într‑o cerere de clemență formulată după trimiterea răspunsului la comunicarea privind obiecțiunile, întreprinderea care dorește să obțină o reducere a amenzii se concentrează în mod legitim asupra unor elemente care, în opinia sa, nu au fost demonstrate corespunzător cerințelor legale până la acel moment pentru a le da o valoare adăugată semnificativă. Or, această împrejurare poate explica faptul că întreprinderea în cauză omite elemente pe care le consideră demonstrate fără nicio îndoială prin elemente comunicate anterior.

În plus, având în vedere textul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea, nu se poate exclude ca prezentarea unor elemente cu o anumită valoare probatorie, care însă privesc fapte care sunt deja demonstrate de alte elemente, să nu determine nicio reducere.

(a se vedea punctele 178-180)

9. Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE și al articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod. Luarea în considerare a efectelor concrete ale unui acord este inutilă, din moment ce rezultă că are ca obiect restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței. În această privință, existența unui angajament reciproc presupune în mod obligatoriu existența unei voințe comune, chiar în lipsa unor elemente care să permită stabilirea cu precizie a momentului în care a fost exprimată această voință sau în care s‑a oficializat această exprimare.

(a se vedea punctele 268 și 269)

10. Acordurile și practicile concertate avute în vedere la articolul 81 alineatul (1) CE și la articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) rezultă în mod necesar din contribuția mai multor întreprinderi care, toate, sunt coautoare ale încălcării, însă a căror participare poate îmbrăca forme diferite, în funcție în special de caracteristicile pieței relevante și de poziția fiecărei întreprinderi pe această piață, de scopurile urmărite și de modalitățile de aplicare alese sau preconizate. Cu toate acestea, simpla împrejurare că fiecare întreprindere participă la încălcare în forme care îi sunt proprii nu este suficientă pentru a exclude răspunderea acesteia pentru întreaga încălcare, inclusiv pentru comportamentele care sunt adoptate în mod efectiv de alte întreprinderi participante, dar care au același obiect sau același efect anticoncurențial.

Astfel, o întreprindere care a participat la o încălcare prin comportamente proprii, care intră în sfera de aplicare a noțiunilor de acord sau de practică concertată având un obiect anticoncurențial în sensul articolului 81 alineatul (1) CE sau al articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE și care au drept scop să contribuie la realizarea încălcării în ansamblul său, este de asemenea răspunzătoare pentru comportamente la care au recurs alte întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări, în privința întregii perioade a participării sale la încălcarea respectivă, atunci când se demonstrează că întreprinderea în cauză avea cunoștință despre comportamentele ilicite ale celorlalți participanți sau că aceasta putea în mod rezonabil să le prevadă și că era pregătită să accepte riscul care decurgea din comportamentele respective.

O asemenea situație se regăsește în privința unei întreprinderi dintr‑un stat terț care a avut doar un rol pasiv în cadrul unei înțelegeri comune prin care se rezerva alocarea de proiecte specifice în SEE producătorilor europeni, din moment ce aceasta era la curent cu privire la înțelegerea respectivă, iar rolul său pasiv nu se datora propriei alegeri, ci formei participării sale la acordul referitor la piața SEE, participarea sa fiind o condiție prealabilă pentru ca alocarea de proiecte în SEE să poată fi efectuată între producătorii europeni.

(a se vedea punctele 287-290)

11. În măsura în care o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE a fost săvârșită de mai multe întreprinderi, trebuie examinată gravitatea relativă a participării fiecăreia dintre ele. Astfel, împrejurarea că o întreprindere nu a participat la toate elementele constitutive ale unei înțelegeri sau că aceasta a jucat un rol minor în aspectele la care a participat trebuie luată în considerare cu ocazia aprecierii gravității încălcării și a stabilirii amenzii.

În special, în ceea ce privește un acord în care întreprinderi din state terțe s‑au angajat să nu intre pe piața Spațiului Economic European (SEE), iar întreprinderile europene, la rândul lor, și‑au alocat diferite proiecte pe aceeași piață, prin intermediul unor acte coluzive pozitive, gravitatea comportamentului întreprinderilor din state terțe este comparabilă cu cea a comportamentului întreprinderilor europene, din moment ce lipsa participării lor la alocarea proiectelor în SEE nu era rezultatul alegerii lor, ci simpla consecință a naturii participării lor la un acordul respectiv.

(a se vedea punctele 312 și 314-316)

12. În ceea ce privește săvârșirea repetată a unor încălcări, descurajarea constituie o finalitate a amenzii. În plus, imperativul de a asigura o asemenea descurajare constituie o cerință generală care trebuie să orienteze Comisia pe durata întregului proces de stabilire a cuantumului amenzii, nefiind necesar ca stabilirea amenzii să fie caracterizată de o etapă specifică destinată unei evaluări globale a tuturor circumstanțelor pertinente în vederea realizării acestui obiectiv.

Prin urmare, fără a săvârși o eroare, Comisia poate lua în considerare acest element, nu la momentul stabilirii factorilor de descurajare, ci în cadrul aprecierii circumstanțelor agravante.

(a se vedea punctul 353)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)

12 iulie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Împărțirea pieței – Dreptul la apărare – Dovada încălcării – Încălcare unică și continuă – Amenzi – Gravitatea și durata încălcării – Efect descurajator – Cooperare”

În cauza T‑112/07,

Hitachi Ltd, cu sediul în Tokyo (Japonia),

Hitachi Europe Ltd, cu sediul în Maidenhead (Regatul Unit),

Japan AE Power Systems Corp., cu sediul în Tokyo,

reprezentate de domnii M. Reynolds și P. Mansfield și de doamna B. Roy, solicitors, de D. Arts, avocat, și de domnii N. Green, QC, și S. Singla, barrister,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnul F. Arbault, apoi de domnul X. Lewis, ulterior de domnii P. Van Nuffel și J. Bourke, iar în final de domnii Van Nuffel, N. Khan și F. Ronkes Agerbeek, în calitate de agenți, asistați de domnul J. Holmes, barrister,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare a Deciziei C(2006) 6762 final a Comisiei din 24 ianuarie 2007 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz), în măsura în care le privește pe reclamante, și o cerere de anulare a amenzilor care le‑au fost aplicate, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare a articolului 2 din decizia menționată în măsura în care le privește pe reclamante și, cu titlu mai subsidiar, o cerere de anulare sau de reducere a cuantumului amenzilor aplicate reclamantelor,

TRIBUNALUL (Camera a doua),

compus din doamnele I. Pelikánová (raportor), președinte, K. Jürimäe și domnul S. Soldevila Fragoso, judecători,

grefier: doamna C. Kantza, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 8 decembrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

A – Reclamantele

1 Hitachi Ltd și filiala acesteia, Hitachi Europe Ltd (denumite în continuare, împreună, „întreprinderea Hitachi”), sunt societăți care își desfășoară activitatea în diferite sectoare industriale, inclusiv instalațiile de comutație cu izolație în gaz (denumite în continuare „GIS”). Japan AE Power Systems Corp. (denumită în continuare „JAEPS”) este o societate comună a Hitachi, Fuji Electric Co. Ltd și Meidensha Corp., care a preluat, printre altele, activitățile în domeniul GIS ale grupurilor din care făceau parte acționarii acesteia la 1 octombrie 2002.

B – Produsele relevante

2 GIS sunt destinate să controleze fluxul energetic din rețelele electrice. Este vorba despre echipamente electrice grele, folosite drept componente majore pentru substațiile electrice. GIS sunt vândute în întreaga lume ca părți integrante ale unor substații electrice la cheie sau ca piese detașate înainte de a fi integrate în asemenea substații.

C – Procedura administrativă

3 La 3 martie 2004, ABB Ltd a semnalat Comisiei Comunităților Europene existența unor practici anticoncurențiale în sectorul GIS, în cadrul unei cereri orale de imunitate la amenzi, formulată în conformitate cu Comunicarea Comisiei din 19 februarie 2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

4 Cererea de imunitate la amenzi formulată de ABB a fost completată cu observații orale și cu mijloace de probă scrise. Aceasta a determinat, la 24 aprilie 2004, o decizie a Comisiei de acordare a unei imunități condiționate în favoarea ABB.

5 Pe baza declarațiilor date de ABB, Comisia a inițiat o investigație și a desfășurat, la 11 mai și la 12 mai 2004, inspecții în incintele mai multor societăți care își desfășurau activitatea în sectorul GIS.

6 La 20 aprilie 2006, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile, care a fost notificată către 20 de societăți, printre care și reclamantele. La 18 și la 19 iulie 2006, Comisia a efectuat audierea societăților cărora le adresase comunicarea privind obiecțiunile.

D – Decizia atacată

7 La 24 ianuarie 2007, Comisia a adoptat Decizia C(2006) 6762 final privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz) (denumită în continuare „decizia atacată”).

8 În considerentele (113)-(123) ale deciziei atacate, Comisia a arătat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere coordonaseră repartizarea proiectelor GIS la scară mondială, cu excepția anumitor piețe, potrivit regulilor convenite, în special în scopul menținerii unor cote care să reflecte într‑o largă măsură cotele lor de piață istorice estimate. Comisia a precizat că repartizarea proiectelor GIS fusese efectuată pe baza unei cote asociate „japoneze” și a unei cote asociate „europene”, care ulterior trebuiau alocate între producătorii japonezi și producătorii europeni. Un acord semnat la Viena la 15 aprilie 1988 (denumit în continuare „acordul GQ”) stabilea normele care permiteau atribuirea proiectelor GIS fie producătorilor japonezi, fie producătorilor europeni și includerea valorii lor în cota corespunzătoare. Pe de altă parte, în considerentele (124)-(132) ale deciziei atacate, Comisia a precizat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere încheiaseră o înțelegere nescrisă (denumită în continuare „înțelegerea comună”), în temeiul căreia proiectele GIS în Japonia, pe de o parte, și cele în țările membrilor europeni ai înțelegerii, pe de altă parte, desemnate, împreună, drept „țări de origine” ale proiectelor GIS, erau rezervate membrilor japonezi și, respectiv, membrilor europeni ai cartelului. Proiectele GIS în „țările de origine” nu făceau obiectul schimburilor de informații dintre cele două grupuri și nu erau incluse în cotele respective.

9 Acordul GQ conținea deopotrivă norme privind schimbul de informații necesare funcționării cartelului între cele două grupuri de producători, funcționare care era asigurată în special de secretarii celor două grupuri, manipularea cererilor de ofertă vizate și stabilirea prețurilor pentru proiectele GIS care nu puteau fi atribuite. Potrivit textului anexei 2, acordul GQ se aplica la scară mondială, cu excepția Statelor Unite, a Canadei, a Japoniei și a 17 țări din Europa Occidentală. În plus, în temeiul înțelegerii comune, proiectele GIS în țările europene diferite de „țările de origine” erau deopotrivă rezervate grupului european, iar producătorii japonezi se angajau să nu depună oferte pentru proiecte GIS în Europa.

10 În opinia Comisiei, împărțirea proiectelor GIS între producătorii europeni era reglementată de un acord semnat tot la Viena la 15 aprilie 1988, intitulat „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (acordul grupului E pentru punerea în aplicare a acordului GQ, denumit în continuare „acordul EQ”). Comisia a arătat că atribuirea proiectelor GIS în Europa se realiza potrivit acelorași norme și proceduri precum cele care reglementau atribuirea proiectelor GIS în alte țări. În special, proiectele GIS în Europa trebuiau deopotrivă să fie notificate, înregistrate, atribuite, aranjate sau să fi primit de asemenea un nivel de preț minim.

11 Pe baza constatărilor factuale și a aprecierilor juridice efectuate în cadrul deciziei atacate, Comisia a constatat că întreprinderile implicate încălcaseră articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare „Acordul privind SEE”) și le‑a aplicat amenzi al căror cuantum a fost calculat prin aplicarea metodologiei expuse în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”), precum și în Comunicarea privind cooperarea.

12 La articolul 1 din decizia atacată, Comisia a constatat, în primul rând, că Hitachi a participat la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 31 decembrie 1999 și de la 2 iulie 2002 până la 11 mai 2004, în al doilea rând, că Hitachi Europe a participat la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 31 decembrie 1999 și de la 2 iulie 2002 până la 30 septembrie 2002 și, în al treilea rând, că JAEPS a participat la încălcare de la 1 octombrie 2002 până la 11 mai 2004.

13 Pentru încălcarea menționată la articolul 1 din decizia atacată, prin articolul 2 din decizia atacată, s‑a aplicat Hitachi o amendă în cuantum de 50 400 000 de euro, din care suma de 48 375 000 de euro urma să fie plătită în solidar cu Hitachi Europe. De asemenea, prin același articol, s‑a aplicat JAEPS o amendă de 1 350 000 de euro, care urma să fie plătită în solidar cu Hitachi, cu Fuji Electric Holdings Co. Ltd și cu Fuji Electric Systems (denumite în continuare, împreună, „Fuji”).

Procedura și concluziile părților

14 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 17 aprilie 2007, reclamantele au introdus prezentele acțiuni. Memoriul în apărare și replica au fost depuse la 13 august 2007 și la 21 noiembrie 2007. Procedura scrisă s‑a încheiat la 10 ianuarie 2008, prin depunerea duplicii.

15 Pe baza raportului judecătorului raportor, la 22 septembrie 2009, Tribunalul (Camera a doua) a decis deschiderea procedurii orale. În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, acesta a invitat Comisia să depună anumite înscrisuri și a solicitat părților să își exprime punctul de vedere referitor la pertinența acelorași înscrisuri, în ceea ce privește motivul întemeiat pe încălcarea dreptului de acces la dosar. De asemenea, Tribunalul a adresat în scris Comisiei o întrebare, solicitându‑i să răspundă în ședință.

16 În răspunsul la solicitarea adresată de Tribunal, Comisia a comunicat înscrisurile vizate la 26 octombrie 2009. Reclamantele au depus observațiile cu privire la aceste înscrisuri la 18 noiembrie 2009. Comisia a răspuns la observațiile reclamantelor la 3 decembrie 2009.

17 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările scrise și orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 8 decembrie 2009.

18 Prin Ordonanța din 26 martie 2010, Tribunalul a decis redeschiderea procedurii orale. La 29 martie 2010, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, Tribunalul a solicitat Comisiei să depună mai multe înscrisuri.

19 Întrucât Comisia a susținut că anumite înscrisuri avute în vedere nu puteau fi comunicate din cauza protecției acordate în cadrul unui program de clemență, prin Ordonanța din 11 iunie 2010, Tribunalul a dispus depunerea acestora de către Comisie în cadrul activităților de cercetare judecătorească prevăzute la articolul 65 din Regulamentul de procedură și a stabilit modalitățile de consultare a acestora de către reclamante. Comisia a dat curs acestei măsuri de cercetare judecătorească în termenul stabilit.

20 Procedura orală a fost declarată terminată la 27 iulie 2010.

21 Reclamantele solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate în măsura în care le privește și anularea, în consecință, a amenzilor care le‑au fost aplicate;

– cu titlu subsidiar, anularea articolului 2 din decizia atacată, în măsura în care le privește;

– cu titlu mai subsidiar, anularea sau reducerea amenzilor care le sunt aplicate;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

22 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca nefondată;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

23 În susținerea acțiunii, reclamantele invocă cinci motive. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului lor la apărare. Al doilea motiv este întemeiat pe faptul că Comisia nu a dovedit existența înțelegerii comune sau a încălcării rezultate din aceasta. Al treilea motiv este întemeiat pe faptul că Comisia nu a dovedit existența unei încălcări unice și continue. Al patrulea motiv este întemeiat pe săvârșirea de către Comisie a unor erori în calculul amenzilor care le‑au fost aplicate. Al cincilea motiv este întemeiat pe faptul că amenzile ce le‑au fost aplicate de Comisie au fost calculate cu încălcarea principiilor egalității de tratament și proporționalității.

24 Comisia contestă temeinicia motivelor invocate de reclamante.

25 Trebuie arătat de la bun început că reclamantele nu au precizat motivele care au fost invocate pentru a susține diferitele cereri pe care le‑au formulat. În această privință, trebuie să se rețină, mai întâi, că primul, al doilea și al treilea motiv au fost invocate de reclamante în susținerea cererii lor principale. Astfel, în cazul admiterii unuia dintre aceste motive, s‑ar impune anularea atât a articolului 1, cât și a articolului 2 din decizia atacată, în măsura în care ambele articole le privesc pe reclamante. În continuare, este necesar să se statueze că al patrulea și al cincilea motiv au fost invocate de reclamante în susținerea cererii lor cu titlu subsidiar, din moment ce acestea vizează stabilirea cuantumului amenzilor aplicate reclamantelor. În sfârșit, trebuie să se observe că reclamantele nu au invocat niciun motiv autonom în susținerea cererii lor cu titlu mai subsidiar.

A – Cu privire la cererea principală, prin care se solicită anularea deciziei atacate în măsura în care le privește pe reclamante

1. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului la apărare al reclamantelor

a) Argumentele părților

26 Reclamantele invocă încălcarea de către Comisie a dreptului acestora la apărare, din moment ce Comisia nu le‑a comunicat toate elementele pertinente conținute în propriul dosar.

27 În cadrul primului aspect al primului motiv, referitor la elementele incriminatorii, reclamantele susțin că Comisia nu le‑a comunicat observațiile prezentate de Fuji la 21 noiembrie 2006, care confirmau propriu‑zis rațiunea de a fi a înțelegerii comune și motivele de ordin economic specifice Fuji care ar explica absența acesteia de pe piața europeană a proiectelor GIS. Or, dată fiind valoarea probatorie conferită de Comisie informațiilor furnizate de Fuji în ceea ce privește existența înțelegerii comune, ar fi foarte probabil ca procedura administrativă să fi putut avea o finalizare diferită dacă observațiile în discuție ar fi fost comunicate.

28 În cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv, reclamantele susțin că dreptul la apărare al acestora a fost încălcat din cauza necomunicării următoarelor elemente dezincriminatorii:

– acordul intitulat „General Rules for GE Agreement” (denumit în continuare „acordul GE”), precum și observațiile altor întreprinderi care au participat la înțelegere cu privire la acest acord; aceste elemente ar fi pertinente în ceea ce privește dovada existenței unei înțelegeri europene în sectorul proiectelor GIS, anterioară acordului GQ;

– observațiile formulate de alte întreprinderi participante la înțelegere, care combat credibilitatea mărturiei domnului H., pusă la dispoziția Comisiei de Fuji, în legătură cu existența înțelegerii comune, observații care ar putea vicia celelalte elemente de probă depuse de Fuji în ceea ce privește existența înțelegerii comune;

– mărturiile din partea altor întreprinderi participante la înțelegere privind inexistența înțelegerii comune și în special mărturiile prezentate de Siemens AG la 7 august 2006, care puteau pune în discuție caracterul plauzibil al argumentației Comisiei cu privire la existența înțelegerii respective;

– observațiile din partea celorlalte întreprinderi japoneze în legătură cu pretinsa participare la proiectele europene menționate în considerentul (164) al deciziei atacate, care ar putea să demonstreze că întreprinderile japoneze nu au participat niciodată la discuțiile referitoare la acest subiect;

– declarațiile domnului S. din 15 septembrie 2006, prezentate de Areva, în legătură cu dezmembrarea înțelegerii în anul 1999, din care ar rezulta că structura înțelegerii pusă în aplicare începând cu anul 2002 ar fi fost diferită de structura înțelegerii anterioare.

29 Comisia contestă argumentele reclamantelor.

b) Aprecierea Tribunalului

30 Respectarea dreptului la apărare impune ca în, cursul procedurii administrative, persoanei în cauză să i se fi oferit posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și pertinenței faptelor și circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a tratatului (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 66).

31 Corolar al principiului respectării dreptului la apărare, dreptul de acces la dosar presupune obligația Comisiei de a da întreprinderii în cauză posibilitatea de a recurge la o examinare a tuturor înscrisurilor din dosarul de investigare care pot fi pertinente pentru apărarea sa. Acestea includ atât înscrisurile incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 68).

32 În această privință, trebuie amintit că doar la începutul etapei contradictorii administrative întreprinderea în cauză este informată, prin intermediul comunicării privind obiecțiunile, cu privire la toate elementele esențiale pe care Comisia se întemeiază în acest stadiu al procedurii și că această întreprindere dispune de un drept de acces la dosar în vederea garantării exercitării efective a dreptului său la apărare. În consecință, răspunsul celorlalte întreprinderi care ar fi participat la înțelegere la comunicarea privind obiecțiunile nu este, în principiu, cuprins în ansamblul documentelor din dosarul de investigație pe care părțile îl pot consulta (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Hoechst/Comisia, T‑161/05, Rep., p. II‑3555, punctul 163).

33 Totuși, în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau pe un document anexat la un astfel de răspuns pentru stabilirea existenței unei încălcări într‑o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, celelalte întreprinderi implicate în această procedură trebuie să fie în măsură să se pronunțe cu privire la un astfel de element de probă. În asemenea împrejurări, fragmentul în discuție dintr‑un răspuns la comunicarea privind obiecțiunile sau documentul anexat la un astfel de răspuns constituie astfel un element incriminator pentru diferitele întreprinderi care ar fi participat la încălcare (a se vedea Hotărârea Hoechst/Comisia, punctul 32 de mai sus, punctul 164 și jurisprudența citată). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53 alineatul (1)din Acordul privind SEE.

34 Prin analogie, dacă un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau un document anexat la un asemenea răspuns poate fi pertinent pentru apărarea unei întreprinderi prin faptul că îi permite să invoce elemente care nu concordă cu concluziile Comisiei din acel stadiu, acesta constituie un element dezincriminator. În acest caz, întreprinderea în cauză trebuie să fie în măsură să recurgă la o examinare a fragmentului ori a documentului în discuție și să se pronunțe în privința acestuia.

35 Cu toate acestea, simplul fapt că alte întreprinderi au invocat aceleași argumente precum întreprinderea în cauză și că acestea, după caz, au utilizat mai multe resurse pentru apărarea lor nu este suficient pentru reținerea acestor argumente drept elemente dezincriminatoare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02, Rec., p. II‑3435, punctele 353 și 355).

36 În ceea ce privește consecințele unui acces la dosar care nu respectă aceste norme, necomunicarea unui document pe care Comisia s‑a întemeiat pentru a acuza o întreprindere constituie o încălcare a dreptului la apărare numai dacă întreprinderea în cauză demonstrează că rezultatul la care a ajuns Comisia în decizia adoptată ar fi fost diferit dacă documentul necomunicat ar fi trebuit înlăturat ca mijloc de probă incriminator (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctele 71 și 73).

37 În ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul dezincriminator respectiv în apărare, în sensul că, dacă s‑ar fi putut prevala de acesta în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau concluziilor Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența, în orice mod, aprecierile Comisiei cuprinse în decizie, cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care îi erau imputate, și, prin urmare, nivelul amenzii (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctele 74 și 75).

38 Posibilitatea ca un document nedivulgat să fi putut avea vreo influență asupra derulării procedurii și asupra conținutului deciziei Comisiei nu se poate stabili decât după o examinare provizorie a anumitor mijloace de probă care evidențiază că documentele nedivulgate au putut avea – în considerarea acestor mijloace de probă – o importanță care nu ar fi trebuit neglijată (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 76).

– Cu privire la primul aspect, întemeiat pe necomunicarea elementelor incriminatoare

39 Comisia admite că nu putea să se întemeieze pe observațiile depuse de Fuji la 21 noiembrie 2006 pentru a susține obiecțiunile imputate reclamantelor în decizia atacată, însă contestă faptul că le‑a invocat efectiv în calitate de elemente incriminatoare.

40 Cu toate acestea, trebuie arătat că, după cum susțin reclamantele, în considerentele (125) și (255) ale deciziei atacate, Comisia s‑a referit la observațiile depuse de Fuji la 21 noiembrie 2006 pentru a confirma existența înțelegerii comune.

41 În aceste împrejurări, soluționarea prezentului aspect depinde de rezultatul examinării argumentelor referitoare la dovada existenței înțelegerii comune, prezentate de reclamante în cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv. Astfel, în ipoteza în care se constată că existența înțelegerii respective a fost demonstrată corespunzător cerințelor legale și după excluderea observațiilor prezentate de Fuji la 21 noiembrie 2006 în calitate de element incriminator, se va impune respingerea prezentului aspect. În schimb, dacă se constată că observațiile respective constituie un element necesar care susține constatările din decizia atacată cu privire la existența înțelegerii comune, se va impune admiterea prezentului aspect.

– Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe necomunicarea elementelor dezincriminatoare

42 În primul rând, părțile nu contestă că reclamantelor li s‑a comunicat acordul GE. Astfel, reclamantele se limitează să susțină că au avut la dispoziție un termen foarte scurt pentru a‑l studia, fără însă a preciza în ce măsură această împrejurare a îngreunat apărarea acestora. Pe de altă parte, în observațiile lor din 18 noiembrie 2009, reclamantele admit că au avut ocazia să își exprime punctul de vedere asupra acordului menționat și că nu au profitat efectiv de această oportunitate. Prin urmare, argumentul lor referitor la acest acord nu poate fi primit.

43 În al doilea rând, în ceea ce privește observațiile altor întreprinderi care au participat la înțelegerea privind acordul GE, în observațiile din 18 noiembrie 2009, reclamantele arată că Toshiba Corp. și Mitsubishi Electric System Corp. (denumită în continuare „Melco”) au recunoscut deopotrivă valoarea acordului menționat drept element dezincriminator, pentru aceleași motive ca și cele prezentate Comisiei de reclamante. Astfel, reclamantele se limitează să afirme că Toshiba și Melco au susținut aceleași argumente ca și cele invocate de acestea, împrejurare ce presupune că observațiile prezentate de Toshiba și de Melco nu pot fi considerate element dezincriminator.

44 În al treilea rând, aceeași constatare este valabilă și în privința observațiilor prezentate de celelalte întreprinderi care au participat la înțelegere, prin care se combate credibilitatea mărturiei domnului H. în legătură cu existența înțelegerii comune. Astfel, în observațiile din 18 noiembrie 2009, reclamantele arată că Toshiba și Melco au criticat deopotrivă valoarea probatorie a mărturiei menționate, pentru aceleași motive precum cele prezentate Comisiei.

45 În al patrulea rând, observațiile și mărturiile prezentate de Melco și de Siemens și mărturiile prezentate de Fuji menționează existența unor obstacole la intrare „ridicate” pe piața europeană și faptul că aceasta era „dezvoltată”, ceea ce ar fi făcut dificilă, chiar imposibilă, intrarea producătorilor japonezi pe această piață. Pe de altă parte, Siemens și Melco, precum și angajații acestora, au contestat explicit existența înțelegerii comune sau a discuțiilor referitoare la aceasta, iar mărturia domnului T., prezentată de Siemens, evidențiază că înțelegerea întemeiată pe acordul GQ era concentrată pe Orientul Mijlociu, fără a fi aplicată în Europa.

46 Cu toate acestea, pe de o parte, reclamantele nu au contestat afirmația Comisiei potrivit căreia le‑au fost comunicate mărturiile angajaților Fuji. În consecință, nu se poate constata nicio încălcare a dreptului de acces în privința acestor elemente.

47 Pe de altă parte, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, reclamantele au invocat aceleași argumente precum cele menționate la punctul 45 de mai sus, împrejurare care presupune că observațiile formulate de Melco și de Siemens nu pot fi considerate elemente dezincriminatoare a căror comunicare ar fi putut influența derularea procedurii și conținutul deciziei atacate.

48 Aceeași concluzie este valabilă și în privința mărturiilor angajaților Melco și a mărturiilor angajaților Siemens, dat fiind că mărturiile scrise ale angajaților unei societăți, redactate sub controlul acesteia și prezentate de aceasta în scopul apărării sale în cadrul procedurii administrative desfășurate de Comisie nu pot, în principiu, să fie calificate drept elemente diferite și independente de declarațiile aceleiași societăți. Astfel, de regulă, poziția unei societăți cu privire la realitatea faptelor care îi sunt imputate de Comisie este întemeiată, în primul rând, pe cunoștințele și pe opiniile angajaților și conducătorilor acesteia.

49 În măsura în care reclamantele susțin că mărturiile angajaților Siemens pun în discuție afirmația Comisiei potrivit căreia producătorii europeni nu au contestat existența înțelegerii comune, trebuie să se observe că nu s‑a demonstrat că, în comunicarea privind obiecțiunile sau într‑un stadiu ulterior, Comisia s‑a întemeiat pe o asemenea afirmație generală. Mai mult, în această privință, din considerentul (125) al deciziei atacate reiese că existența înțelegerii respective, constatată de Comisie, nu fusese contestată de Alstom și de Areva și nu fusese contestată în mod deschis de întreprinderea care aparține grupului din care face parte VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (denumită în continuare „VA TECH”). În schimb, Comisia nu a oferit precizări cu privire la poziția Siemens sau cu privire la poziția producătorilor europeni în general. Prin urmare, argumentul reclamantelor este neîntemeiat. În sfârșit, poziția producătorilor europeni în ceea ce privește existența înțelegerii comune și pertinența acestui element va fi abordată la punctele 197-203 de mai jos.

50 În al cincilea rând, în răspunsul la solicitarea adresată de Tribunal privind observațiile prezentate de celelalte întreprinderi japoneze în legătură cu pretinsa lor participare la proiectele GIS în Spațiul Economic European (SEE), menționate în considerentul (164) al deciziei atacate, Comisia a depus un extras din răspunsul formulat de Melco la comunicarea privind obiecțiunile, din care reiese că Melco contestă că a participat la repartizarea unor asemenea proiecte.

51 Cu toate acestea, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Melco s‑a limitat să adopte o poziție identică cu cea a reclamantelor, împrejurare pe care reclamantele au admis‑o în observațiile acestora din 18 noiembrie 2009. În consecință, extrasul din răspunsul formulat de Melco la comunicarea privind obiecțiunile nu constituie un element dezincriminator a cărui comunicare ar fi putut să influențeze derularea procedurii și conținutul deciziei atacate.

52 În al șaselea rând, din declarațiile domnului S. din 15 septembrie 2006 rezultă că acesta considera, pe de o parte, că înțelegerea s‑a dezmembrat ca urmare a întreruperii participării Siemens la înțelegere, în anul 1999, și, pe de altă parte, că înțelegerea pusă în aplicare începând cu anul 2002 era fundamental diferită de cea existentă până în anul 1999.

53 Or, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, reclamantele au prezentat aceleași argumente pentru a contesta existența unei încălcări unice și continue. În aceste împrejurări și având în vedere cele menționate la punctul 48 de mai sus în ceea ce privește calificarea mărturiilor angajaților unei societăți, trebuie să se rețină că nici declarațiile domnului S. nu constituie un element dezincriminator a cărui comunicare ar fi putut să influențeze derularea procedurii și conținutul deciziei atacate.

54 Având în vedere toate cele de mai sus, al doilea aspect al primului motiv trebuie respins.

2. Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe faptul că existența înțelegerii comune sau existența încălcării rezultate din aceasta nu a fost dovedită de Comisie

55 În cadrul primului aspect al celui de al doilea motiv, reclamantele susțin că existența înțelegerii comune nu a fost dovedită de Comisie corespunzător cerințelor legale și arată că aceasta nu a făcut eforturi pentru a înlătura îndoielile existente în cadrul unei investigații independente. Reclamantele consideră că, în speță, Comisia avea obligația să accepte explicația alternativă a faptelor pe care o prezentaseră. În cadrul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, în opinia reclamantelor, Comisia nu a demonstrat că înțelegerea comună constituia un acord restrictiv sau o practică concertată.

56 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.

a) Cu privire la primul aspect, întemeiat pe faptul că existența înțelegerii comune nu a fost demonstrată de Comisie

57 Potrivit jurisprudenței, Comisiei îi revine obligația de a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctul 59 și jurisprudența citată).

58 În acest context, existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări. Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special în cazul unei acțiuni în anulare a unei decizii de aplicare a unei amenzi (Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 57 de mai sus, punctul 60).

59 Într‑adevăr, în această ultimă situație, este necesar să se țină seama de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, care se numără printre drepturile fundamentale care constituie principii generale ale dreptului comunitar. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de severitate ale sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (a se vedea în acest sens Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 57 de mai sus, punctul 61 și jurisprudența citată).

60 Astfel, este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a dovedi săvârșirea încălcării. Cu toate acestea, este important de subliniat că fiecare dintre probele prezentate de Comisie nu trebuie, în mod necesar, să corespundă acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe (a se vedea Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 57 de mai sus, punctele 62 și 63 și jurisprudența citată).

61 În plus, având în vedere caracterul notoriu al interdicției acordurilor anticoncurențiale, Comisiei nu i se poate solicita să furnizeze înscrisuri care să ateste explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și dispersate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice ipoteză, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor pertinente. Existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi, așadar, dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, analizate împreună, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență (a se vedea Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 57 de mai sus, punctele 64 și 65 și jurisprudența citată).

62 Cu toate acestea, atunci când Comisia se întemeiază numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona cu privire la existența unei încălcări, este suficient ca acestea din urmă să demonstreze existența unor împrejurări care să pună într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care să permită astfel substituirea prin altă explicație plauzibilă a faptelor a celei reținute de Comisie pentru a concluziona în sensul existenței unei încălcări a normelor comunitare de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. I‑2501, punctul 186 și jurisprudența citată).

63 În mod contrar celor susținute de reclamante, această regulă nu este aplicabilă în toate cazurile în care încălcarea este dovedită doar prin probe care nu sunt înscrisuri.

64 Astfel, în ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE, principiul care prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Dalmine/Comisia, T‑50/00, Rec., p. II‑2395, punctul 72). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 din Acordul privind SEE.

65 În consecință, chiar dacă ar putea avea pertinență în cadrul aprecierii globale a seriei de indicii invocate de Comisie, lipsa unor probe scrise, considerată în mod individual, nu are drept efect a permite întreprinderii în cauză să pună în discuție afirmațiile Comisiei printr‑o prezentare alternativă a faptelor. Această situație se întâlnește numai atunci când probele prezentate de Comisie nu permit să se demonstreze fără echivoc existența încălcării și fără a fi necesară o interpretare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Coats Holdings și Coats/Comisia, T‑36/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 74).

66 Pentru același motiv, chiar în lipsa unor probe scrise, Comisia nu are obligația să efectueze cercetări independente pentru a investiga faptele.

67 În plus, nicio dispoziție și niciun principiu general de drept comunitar nu interzic Comisiei să invoce, împotriva unei întreprinderi, declarațiile date de alte întreprinderi cărora li se impută că au participat la înțelegere. În cazul inexistenței unei asemenea situații, sarcina probei comportamentelor contrare articolului 81 CE, care revine Comisiei, ar fi nesustenabilă și incompatibilă cu misiunea acesteia de supraveghere a aplicării adecvate a acestor dispoziții (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 62 de mai sus, punctul 192). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 din Acordul privind SEE.

68 Cu toate acestea, declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi în cauză, nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă, fără a fi confirmată de alte elemente de probă, admițându‑se că gradul de coroborare impus poate fi mai mic, din cauza fiabilității declarațiilor în cauză (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 62 de mai sus, punctele 219 și 220).

69 În ceea ce privește valoarea probatorie a diferitor elemente de probă, singurul criteriu pertinent pentru a aprecia probele prezentate rezidă în credibilitatea acestora (Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 64 de mai sus, punctul 72).

70 Potrivit normelor generale în materie de probă, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind de originea acestuia, de împrejurările întocmirii acestuia, de persoana căruia îi este adresat și de conținutul acestuia (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95- T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctele 1053 și 1838).

71 Cu privire la declarații, acestora li se poate recunoaște, de altfel, o valoare probatorie foarte ridicată dacă, în primul rând, sunt fiabile, în al doilea rând, sunt date în numele unei întreprinderi, în al treilea rând, provin de la o persoană care are obligația profesională de a acționa în interesul acestei întreprinderi, în al patrulea rând, sunt date împotriva intereselor declarantului, în al cincilea rând, provin de la un martor direct al împrejurărilor pe care le relatează și, în al șaselea rând, au fost date în scris, în mod intenționat și după o reflecție matură (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 62 de mai sus, punctele 205-210).

72 În plus, deși, în general, s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților principali la o înțelegere ilicită, dată fiind posibilitatea invocată de reclamante ca acești participanți să aibă tendința să minimizeze importanța contribuției lor la încălcare și să maximizeze contribuția altor participanți, nu este mai puțin adevărat că faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei imunități sau a unei reduceri a amenzii nu determină obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate în privința participării altor membri ai înțelegerii. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 70).

73 Tot în această privință trebuie arătat că efectele posibile ale comunicării unor informații deformate sunt cu atât mai grave cu cât declarația contestată a întreprinderii trebuie confirmată, după cum rezultă din cuprinsul punctului 68 de mai sus. Astfel, această împrejurare crește riscul identificării unor declarații inexacte atât de Comisie, cât și de alte întreprinderi implicate.

74 În ceea ce privește aplicarea acestor norme în speță, cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit constatărilor din decizia atacată, înțelegerea comună era o înțelegere nescrisă care includea, în primul rând, angajamentul întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața proiectelor GIS în SEE, în al doilea rând, înțelegerea întreprinderilor europene de a nu intra pe piața japoneză a proiectelor GIS și, în al treilea rând, înțelegerea întreprinderilor europene de a notifica întreprinderilor japoneze proiectele GIS în țări europene, altele decât țările de origine, și de a înscrie aceleași proiecte în cota asociată „europeană” prevăzută de acordul GQ. În opinia Comisiei, obiectivul mecanismului de notificare și de contabilizare era de a oferi o compensație întreprinderilor japoneze, percepute de întreprinderile europene drept concurenți potențiali pe piața SEE.

75 În acest context, trebuie înlăturată de la bun început afirmația reclamantelor potrivit căreia conținutul noțiunii de înțelegere comună nu este constant în tot cuprinsul deciziei atacate. Astfel, deși pot fi constatate diferențe minore între diferitele formulările utilizate în decizia atacată, aceste diferențe nu aduc atingere caracteristicilor fundamentale ale noțiunii respective, astfel cum au fost prezentate la punctul precedent.

76 Printre diferitele elemente ale înțelegerii comune enumerate la punctul 74 de mai sus, pretinsul angajament al întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața SEE este cel care constituie temeiul obiecțiunii adresate de Comisie reclamantelor. Prin urmare, existența acestui angajament trebuie demonstrată corespunzător cerințelor legale. Cu toate acestea, celelalte elemente ale înțelegerii comune, în cazul în care ar fi dovedite, pot fi pertinente în calitate de dovezi indirecte din care s‑ar putea deduce existența angajamentului corelativ al întreprinderilor japoneze.

77 Reclamantele contestă existența înțelegerii comune, susținând că absența lor de pe piața europeană a proiectelor GIS poate fi explicată prin faptul că întreprinderile japoneze nu erau considerate concurenți credibili pe piața europeană din diverse motive, îndeosebi comerciale și tehnice. Acestea contestă valoarea probatorie a diferitor probe invocate de Comisie în decizia atacată și scot în evidență alte probe care, în opinia acestora, sugerează inexistența înțelegerii comune. În plus, acestea depun un raport pregătit de consultanți (denumit în continuare „raportul extern”), considerat că ar susține explicația alternativă a situației de fapt.

78 Comisia susține că existența înțelegerii comune și în special angajamentul întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața SEE sunt demonstrate corespunzător cerințelor legale printr‑o serie de dovezi care conțin înscrisuri, declarații date de întreprinderi, mărturii, precum și elemente referitoare la funcționarea efectivă a înțelegerii.

79 Prin urmare, trebuie să se aprecieze fiabilitatea și conținutul diferitor elemente de probă avute în vedere pentru a verifica dacă, analizate în mod global, în privința existenței înțelegerii comune, probele invocate de Comisie întemeiază o convingere fermă care nu este susceptibilă să fie pusă în discuție de probele invocate de reclamante.

Cu privire la acordul GQ și la acordul EQ

– Argumentele părților

80 Reclamantele susțin, pe de o parte, că acordul GQ și acordul EQ nu cuprind nicio aluzie la înțelegerea comună, deși în aceste acorduri sunt stabilite în detaliu regulile înțelegerii. În această privință, anexa 2 la acordul GQ nu ar reflecta existența înțelegerii comune respective, ci excluderea țărilor din Europa Occidentală din domeniul de aplicare al acordului.

81 Pe de altă parte, reclamantele contestă existența unui raport strâns între acordul GQ și acordul EQ. În opinia acestora, în pofida caracterului său detaliat, acordul GQ nu ar face aluzie la acordul EQ. În plus, producătorii japonezi nu ar fi fost părți la acordul EQ și nu ar fi fost la curent cu privire la conținutul acestuia.

82 Prin urmare, reclamantele consideră că acordul GQ și acordul EQ nu constituie dovezi scrise ale existenței înțelegerii comune. În măsura în care acordurile respective nu menționează înțelegerea comună, în pofida pretinsei importanțe fundamentale a acestora în cadrul înțelegerii mondiale, conținutul lor ar demonstra chiar inexistența înțelegerii respective.

83 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.

– Aprecierea Tribunalului

84 Părțile nu contestă că acordul GQ prevede organizarea unei înțelegeri referitoare la proiectele GIS la nivel mondial. Cu toate acestea, pe de o parte, după cum susțin reclamantele, acest acord nu menționează înțelegerea comună și, pe de altă parte, potrivit anexei 2 la acesta, acordul respectiv exclude din domeniul său de aplicare Japonia, 12 state membre ale Comunității Europene în acea perioadă, precum și alte 5 țări din Europa Occidentală.

85 În aceste împrejurări, nu este necesar să se considere că acordul GQ constituie o dovadă scrisă a existenței înțelegerii comune. Astfel, interpretarea Comisiei potrivit căreia excluderea țărilor europene și a Japoniei era cauzată de înțelegerea respectivă nu este a priori mai plauzibilă decât interpretarea contrară propusă de reclamante.

86 La rândul său, acordul EQ este un acord de punere în aplicare a acordului GQ, referitor printre altele la alocarea cotei asociate „europene” prevăzute de acest din urmă acord. În această măsură, exista o anumită legătură între acordurile menționate. Cu toate acestea, acordul EQ a fost încheiat numai de întreprinderile europene. Așadar, reclamantele nu aveau calitatea de parte la acesta. Pe de altă parte, acest acord nu menționează explicit înțelegerea comună.

87 În această privință, trebuie deopotrivă arătat că, în conformitate cu punctul 4 din partea „E (E‑Members”) din anexa 2 la acordul EQ, producătorii europeni „decid cu privire la notificarea proiectelor europene [către grupul producătorilor japonezi]”. Din contextul anexei 2 rezultă că această comunicare a informațiilor trebuia să aibă loc înainte de alocarea proiectelor GIS vizate.

88 Acest element permite respingerea, într‑o anumită măsură, a argumentației reclamantelor, din moment ce sugerează că producătorii europeni considerau că producătorii japonezi puteau fi interesați cel puțin de procesul de alocare a anumitor proiecte GIS în SEE și că erau, așadar, concurenți potențiali în privința unor asemenea proiecte.

89 Cu toate acestea, nimic în acordul EQ, nici în alte elemente invocate de Comisie nu dovedește că mecanismul respectiv fusese pus în aplicare de producătorii europeni sau că producătorii japonezi ar fi fost la curent cu privire la existența sa.

90 Prin urmare, acordul EQ constituie numai un indiciu care sugerează că producătorii japonezi erau considerați concurenți credibili pentru furnizarea anumitor proiecte GIS în SEE, astfel cum susține Comisia.

91 Pe de altă parte, trebuie observat că angajamentul unui grup de producători de a nu intra pe piața rezervată altui grup, precum angajamentul imputat de Comisie producătorilor japonezi, se întemeiază pe un concept simplu care poate fi aplicat în mod facil. De asemenea, această punere în aplicare nu necesită, în principiu, o interacțiune între întreprinderile în cauză. Prin urmare, un asemenea angajament poate exista în mod perfect în calitate de înțelegere nescrisă, ceea ce permite și reducerea riscului de a fi descoperit. În această privință, Comisia a arătat în considerentele (170)-(176) ale deciziei atacate că, în speță, participanții la înțelegere și‑au luat o serie de precauții de ordin organizatoric și tehnic pentru a evita divulgarea acesteia.

92 Deși este adevărat că mecanismul de notificare și de contabilizare pus în aplicare după alocarea proiectelor GIS vizate, astfel cum a fost invocat de Comisie, necesita anumite măsuri de punere în aplicare, acestea nu erau însă deosebit de complicate, din moment ce au constat, în esență, în comunicarea de către grupul european a anumitor date către grupul japonez, care, pe de altă parte, era paralelă celei efectuate în temeiul acordului GQ în ceea ce privește proiectele GIS în afara SEE. În consecință, nu rezultă că asemenea măsuri ar fi necesitat reguli scrise.

Cu privire la declarațiile date de ABB

– Argumentele părților

93 Cu titlu introductiv, reclamantele reiterează argumentul potrivit căruia aspectele prezentate de ABB în cadrul cererii acesteia de imunitate la amendă și în special declarațiile sale ulterioare acordării unei imunități condiționate de către Comisie trebuie apreciate în lumina presiunilor la care ABB a fost supusă, în măsura în care dorea să mențină beneficiul imunității sale, prin minimizarea gravității comportamentelor proprii și prin maximizarea gravității comportamentelor celorlalte întreprinderi implicate. În speță, această presiune s‑ar fi manifestat prin declarațiile parțiale date de ABB în cadrul audierii la Comisie și în cadrul unei proceduri parțiale inițiate de autoritatea de concurență cehă.

94 Reclamantele adaugă că declarațiile date de ABB nu ajung până în perioada faptelor, nu aduc în mod suficient precizări în legătură cu înțelegerea comună și au evoluat în timp, aspecte care le reduc valoarea probatorie.

95 În cererea inițială de imunitate la amendă, din 3 martie 2004, ABB nu s‑ar fi referit la existența înțelegerii comune, care ar fi fost amintită abia în observațiile sale din 11 martie 2004.

96 În legătură cu observațiile prezentate de ABB la 11 martie 2004, reclamantele arată în primul rând că, atunci când ABB amintește participarea întreprinderilor japoneze la înțelegerea comună, aceasta pare să facă aluzie la JAEPS și la TM T & D Corp., o societate comună a Toshiba și a Melco care a desfășurat activitățile în domeniul GIS ale acestora în intervalul octombrie 2002-aprilie 2005. Or, în decizia atacată, Comisia ar fi interpretat declarațiile date de ABB nu doar în sensul că se refereau la întreaga perioadă în care ar fi fost săvârșită încălcarea începând cu anul 1988, deși nici TM T & D, nici JAEPS nu existau în acea perioadă, ci deopotrivă în sensul că implica, în afară de aceste societăți, Hitachi și Hitachi Europe.

97 În al doilea rând, reclamantele susțin că, în observațiile din 11 martie 2004, ABB s‑a limitat la declarații vagi în ceea ce privește durata înțelegerii, concentrându‑se pe perioada cuprinsă între anii 1999 și 2002.

98 În al treilea rând, reclamantele susțin că acest caracter vag și contradictoriu al observațiilor ABB din 11 martie 2004 ar arăta că este vorba mai degrabă despre o ipoteză formulată de personalul acesteia în legătură cu condițiile pieței decât de dovada unui acord explicit care să evidențieze o voință comună.

99 În al patrulea rând, reclamantele consideră că, în observațiile din 11 martie 2004, ABB a confirmat de la bun început că întreprinderile în cauză considerau că, din cauza obstacolelor juridice, tehnice și comerciale, intrarea pe piața europeană era dificilă, chiar imposibilă. Reclamantele susțin că, în asemenea împrejurări, un acord explicit care să includă angajamentul de a nu intra pe piața relevantă ar fi fost lipsit de obiect.

100 În ultimul rând, reclamantele susțin că, în observațiile prezentate de ABB la 4 octombrie 2005, formulate ca urmare a depunerii observațiilor acestora și a observațiilor altor producători japonezi care explicau existența obstacolelor sus‑menționate, ABB și‑a modificat declarațiile precedente privind înțelegerea comună, din moment ce a declarat în special că barierele la intrare pe piața europeană puteau fi depășite și că, în consecință, intrarea producătorilor japonezi era posibilă din punct de vedere economic. Or, în opinia reclamantelor, valoarea probatorie a unei asemenea declarații tardive care modifică radical declarațiile precedente este îndoielnică.

101 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.

– Aprecierea Tribunalului

102 În ceea ce privește credibilitatea declarațiilor ABB efectuate în cadrul cererii sale de imunitate la amenzi, în cuprinsul punctelor 72 și 73 de mai sus s‑a arătat că unica împrejurare de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii imunității respective nu determină în mod obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate în privința participării altor membri ai înțelegerii.

103 Împrejurările specifice care ar atesta presiunea suferită de ABB nu sunt de natură să influențeze această constatare. Astfel, în cadrul audierii la Comisie, ABB s‑a limitat să prezinte cadrul factual al înțelegerii și să susțină că elementele de fapt pe care le furnizase Comisiei justificau să i se acorde o imunitate la amenzi. În cadrul procedurii desfășurate de autoritatea de concurență cehă, intervenția ABB a inclus, în afară de aceste două părți, o parte consacrată aprecierii juridice a faptelor, precum și observații asupra comunicării privind obiecțiunile. Or, nu rezultă că, în aceste două cazuri, ABB ar fi depășit ceea ce se poate aștepta din partea unei întreprinderi care a solicitat o imunitate la amenzi și care dorește să se asigure, printr‑o deplină cooperare cu autoritatea în cauză, de menținerea imunității condiționate care i‑a fost acordată. Prin urmare, nu este necesar să se considere că, din cauză că ABB a solicitat beneficiul unei imunități la amenzi, credibilitatea declarațiilor acesteia este pusă în discuție.

104 Nu poate fi primit nici argumentul reclamantelor întemeiat pe faptul că declarațiile date de ABB nu ajung până în perioada faptelor. Astfel, pe de o parte, declarațiile date la Comisie de o întreprindere în cadrul unei cereri de imunitate la amenzi nu pot fi contemporane, prin definiție, cu întregul comportament ilicit presupus, fără ca această împrejurare să le lipsească de întreaga lor forță probantă. Pe de altă parte, în speță, ABB a invocat existența înțelegerii comune începând cu 11 martie 2004, respectiv înainte de încetarea încălcării vizate de decizia atacată.

105 În ceea ce privește conținutul diferitor declarații date de ABB, în primul rând, nu este necesară atribuirea unei importanțe deosebite faptului că înțelegerea comună nu este menționată în cererea inițială, și anume cererea de imunitate la amenzi din 3 martie 2004. Astfel, cu ocazia unui prim contact cu Comisia în cadrul unei cereri de imunitate la amenzi, este normal ca întreprinderea în discuție să nu descrie în detaliu toate aspectele încălcării a cărei existență intenționează să o dezvăluie.

106 Pe de altă parte, deși în cererea inițială ABB nu menționează explicit înțelegerea comună, aceasta indică însă că JAEPS și TM T & D figurau printre participanții la înțelegere și că aceasta acoperea toate statele membre ale Uniunii Europene. Or, prin această afirmație se presupune că, în opinia ABB, cele două societăți au participat la înțelegerea comună.

107 În al doilea rând, în observațiile din 11 martie 2004, respectiv înainte de acordarea imunității condiționate, ABB a amintit explicit existența unei înțelegeri comune în temeiul căreia cele două societăți japoneze nu depuseseră oferte pentru proiectele europene, iar societățile europene nu depuseseră oferte pentru proiectele japoneze.

108 În acest context, este normal ca ABB să se fi referit la două societăți japoneze, și anume JAEPS și TM T & D, din moment ce, în momentul declarațiilor, activitățile în sectorul GIS ale întreprinderii Hitachi, ale Fuji, ale Toshiba și ale Melco erau regrupate tocmai în cadrul acestor societăți comune. Nu este mai puțin adevărat că această declarație putea fi interpretată de Comisie în sensul că evidenția că înseși întreprinderile menționate participau la înțelegerea comună. Astfel, în cererea sa inițială, ABB precizase deja că, după propria cunoștință, cartelul exista de mai mult de zece ani, astfel încât s‑ar presupune că instituirea acestuia era considerabil anterioară constituirii JAEPS și a TM T & D.

109 De asemenea, coroborarea observațiilor ABB din 11 martie 2004 și a cererii sale inițiale permite înlăturarea argumentului reclamantelor potrivit căruia ABB nu a oferit precizări cu privire la durata înțelegerii. Astfel, în cererea inițială, ABB a arătat că înțelegerea funcționa cel puțin din anul 1994, iar observațiile sale din 11 martie 2004 nu contrazic această constatare.

110 În plus, ABB a declarat, desigur, că înțelegerea comună era întemeiată pe împrejurarea că producătorii japonezi nu erau acceptați de clienții europeni și că trebuiau să facă față anumitor obstacole pe piața europeană. Cu toate acestea, reiese fără echivoc din observațiile din 11 martie 2004 că, în opinia sa, întreprinderile japoneze implicate nu s‑au limitat să constate existența acestor obstacole, ci s‑au angajat, în raport cu partenerii lor europeni, să nu intre pe piața SEE. Astfel, fără a lăsa existența înțelegerii comune fără obiect, barierele la intrare pe acea piață ar constitui mai degrabă un factor care a condus la încheierea înțelegerii menționate. Pe de altă parte, trebuie arătat că o asemenea constatare nu este paradoxală, din moment ce este normal ca un producător, în cadrul unei împărțiri a pieței precum cea invocată de Comisiei în speță, să abandoneze concurenților săi piețele în care poziția acestuia este fragilă.

111 În al treilea rând, trebuie înlăturată afirmația reclamantelor potrivit căreia observațiile prezentate de ABB la 4 octombrie 2005 contrazic declarațiile precedente ale acesteia. Astfel, în declarațiile respective, ABB a confirmat existența înțelegerii comune. Deși cu acea ocazie ABB a accentuat caracterul surmontabil al obstacolelor cu care s‑au confruntat producătorii japonezi în măsura în care doreau să intre pe piața SEE, această constatare nu se află însă în contradicție cu declarațiile din 11 martie 2004, care nu evidențiau imposibilitatea intrării pe această piață, ci doar faptul că era dificilă.

112 Prin urmare, în mod contrar afirmațiilor reclamantelor, observațiile ABB din 4 octombrie 2005 constituie o clarificare coerentă a declarațiilor sale precedente.

113 Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze în sensul că declarațiile date de ABB constituie un element de natură să dovedească înțelegerea comună, din moment ce este amintită existența acestei înțelegeri, este descris conținutul substanțial al acesteia și sunt furnizate informații cu privire la durata acesteia și la participanți.

114 În plus, declarațiile date de ABB sunt coerente, au fost date în numele unei întreprinderi, iar din conținutul lor reiese că sunt întemeiate pe cercetări interne și pe discuții cu angajații acestei întreprinderi. Prin urmare, acestor declarații trebuie să li se recunoască un anumit grad de valoare probatorie. Cu toate acestea, în temeiul jurisprudenței menționate la punctul 68 de mai sus, în orice ipoteză, conținutul acestora trebuie coroborat cu alte elemente.

Cu privire la mărturiile actualilor angajați și ale unui fost angajat ai ABB

– Argumentele părților

115 Cu titlu introductiv, reclamantele reiterează argumentul potrivit căruia valoarea probatorie a elementelor prezentate de ABB este redusă din cauza faptului că aceasta a solicitat să beneficieze de imunitatea la amenzi.

116 În această privință, reclamantele precizează că mărturiile actualilor angajați și ale unui fost angajat ai ABB au fost prezentate în cadrul întâlnirilor desfășurate în luna septembrie 2005, respectiv la 18 luni de la prima cerere de imunitate la amenzi, la solicitarea Comisiei și în prezența personalului acesteia, precum și a consilierului juridic al ABB, care ar fi intervenit chiar activ în cursul întâlnirii cu domnul M.

117 De asemenea, anumite observații prezentate în cadrul acestor întâlniri denotă, în opinia reclamantelor, că anterior se desfășuraseră reuniuni pregătitoare și că fusese întocmit cel puțin un memoriu scris. În special, declarațiile domnului M. ar părea să fi fost provocate de o întâlnire pregătitoare cu consilierul extern al ABB, care s‑ar fi desfășurat la data audierii. În pofida acestui fapt, ar exista incoerențe în diferitele mărturii.

118 În plus, martorii ar fi fost avertizați cu privire la importanța întâlnirilor pentru soluționarea ulterioară a cererii de imunitate la amenzi, formulată de ABB. În consecință, în opinia reclamantelor, acești martori aveau un interes personal de a furniza Comisiei elemente care confirmau existența înțelegerii comune. În special, unica motivație a domnului M. de a participa la procedură ar fi fost menținerea prestațiilor care îi erau acordate de ABB pe durata pensiei sale.

119 În schimb, în opinia reclamantelor, mărturiile nu riscau să prejudicieze ABB, din moment ce erau luate în considerare în mod favorabil în cadrul aprecierii cererii acesteia de imunitate la amenzi.

120 Pe de altă parte, declarațiile martorilor nu ar fi fost redactate nici în scris, nici nu ar fi fost reexaminate de aceștia pentru a le verifica exactitatea. Prin urmare, declarațiile martorilor nu ar fi fost formulate în urma unei reflecții aprofundate. Martorii s‑ar fi exprimat în calitate de actual angajat sau de fost angajat, iar nu în calitate de reprezentanți oficiali ai ABB.

121 Reclamantele adaugă că, în numeroase cazuri, persoanele interogate nu fuseseră martori direcți ai evenimentelor la care se referă. În special, domnul M. nu ar fi fost martor direct al originii înțelegerii comune, nici chiar al pretinsei sale adoptări la 15 aprilie 1988, din moment ce a menționat existența înțelegerii, deși era posibil ca aceasta să nu se fi produs încă.

122 În plus, în mai multe rânduri, mărturia domnului M. din luna septembrie 2005 ar contrazice observațiile anterioare ale ABB întemeiate pe declarațiile anterioare ale acesteia, iar termenii utilizați de domnul M. ar fi impreciși și sugerați de Comisie sau de consilierul extern al ABB. De asemenea, faptul că domnul M. nu și‑a amintit despre existența acordului GE înainte de luna noiembrie 2006 ar determina o îndoială suplimentară cu privire la fiabilitatea mărturiei sale.

123 Însăși Comisia ar fi recunoscut valoarea probatorie redusă a mărturiei domnului M., din moment ce aceasta ar dovedi un caracter selectiv al elementelor utilizate.

124 În ceea ce privește conținutul mărturiilor, niciunul dintre martori nu ar fi fost în măsură să confirme durata înțelegerii comune, din moment ce domnul M. ar fi estimat că mecanismul acordului GQ și, implicit, înțelegerea însăși ar fi încetat să existe în anul 2002, în timp ce alți martori ar pretinde că înțelegerea era în vigoare în diverse perioade cuprinse între anii 2002 și 2004. De asemenea, niciun martor nu a utilizat termenul „înțelegere comună”, iar aluziile cu privire la existența unei înțelegeri ar fi fost solicitate de Comisie, nefiind formulate în mod voluntar.

125 În această privință, reclamantele precizează că, deși Comisia prezentase conceptul de înțelegere comună în cadrul întâlnirii cu domnul Wi., acesta din urmă nu fusese în măsură să prezinte observații cu privire la intervalul iulie 2002-ianuarie 2004. De asemenea, observațiile domnului P. referitoare la înțelegerea comună ar fi fost vagi, ceea ce ar fi determinat Comisia să încerce să îl convingă să înlocuiască termenii impreciși cu formulări mai explicite care să îi confirme punctul de vedere. La rândul său, domnul V.-A. ar fi informat Comisia de la bun început, în cadrul întâlnirii dedicate acestuia, cu privire la faptul că Europa și America de Nord erau excluse de la înțelegere. Precum în cazul domnului P., Comisia ar fi introdus mai târziu în cadrul convorbirii conceptul de înțelegere comună. Astfel, cele trei mărturii în discuție ar fi imprecise, incoerente și, prin urmare, nu ar fi rezultatul unei reflecții aprofundate.

126 În ceea ce privește mărturia domnului M., reclamantele susțin că declarația sa inițială referitoare la protecția reciprocă a piețelor naționale privește conceptul de țară de origine, iar nu înțelegerea comună, astfel cum a fost definită de Comisie. De asemenea, declarațiile acestuia în legătură cu înțelegerea comună ar fi vagi.

127 De asemenea, reclamantele arată că domnul M. nu a confirmat că producătorii japonezi erau capabili să vândă produse GIS pe piața europeană. Astfel, chiar după intervenția consilierului extern al ABB care ar fi încercat să orienteze martorul, acesta din urmă și‑ar fi menținut punctul de vedere în sensul că participarea producătorilor japonezi pe piața europeană era foarte rară.

128 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantelor.

– Aprecierea Tribunalului

129 Cu titlu introductiv, trebuie arătat că mărturiile angajaților și ale fostului angajat al ABB nu constituie elemente distincte și independente de declarațiile acesteia din urmă, din moment ce martorii s‑au exprimat în fața Comisiei la inițiativa ABB și în cadrul obligației de cooperare a acesteia din urmă în temeiul Comunicării privind cooperarea, beneficiind integral de prezența consilierului extern al ABB. În consecință, mărturiile respective nu sunt apte să coroboreze declarațiile date de ABB în sensul jurisprudenței citate la punctul 68 de mai sus. Acestea sunt mai degrabă complementare declarațiilor menționate, al căror conținut pot să îl precizeze și să îl concretizeze. Prin urmare, acestea trebuie deopotrivă coroborate de alte elemente de probă.

130 În măsura în care reclamantele invocă chestiunea credibilității mărturiilor date de actuali angajați și de un fost angajat ai unei întreprinderi care a solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi, din cuprinsul punctelor 72 și 73 de mai sus rezultă că nu este necesar să se examineze automat cu circumspecție asemenea elemente. În ceea ce privește motivarea individuală a martorilor, desigur, este posibil ca angajații unei asemenea întreprinderi, care au obligația să acționeze în interesul acesteia, să își împărtășească voința de a prezenta maximul posibil de elemente incriminatoare, inclusiv pentru motivul că această cooperare din partea lor în cadrul procedurii poate avea o influență pozitivă asupra viitorului profesional al acestora. Totuși, într‑o asemenea situație, angajații în discuție ar fi deopotrivă conștienți de consecințele negative potențiale ale prezentării unor elemente inexacte, considerate mai sensibile ca urmare a cerinței coroborării.

131 În ceea ce îl privește pe domnul M., fost angajat al ABB, acesta nu mai are în principiu obligația de a acționa în interesul fostului său angajator în ceea ce privește cooperarea voluntară la o procedură administrativă. O asemenea împrejurare presupune însă deopotrivă că, în asemenea context, acesta nu are în principiu un interes de a prezenta elemente inexacte. În această privință, trebuie arătat că, la momentul prezentării mărturiei, domnul M. era deja pensionat. În aceste împrejurări, nu rezultă că lipsa cooperării sale în procedura administrativă ar fi avut pentru acesta consecințe defavorabile, în special în ceea ce privește prestațiile în legătură cu care se susține că îi erau acordate de ABB.

132 Nici măcar faptul că între depunerea cererii de imunitate la amenzi și întâlnirile cu martorii a curs un anumit termen nu pune în discuție valoarea probatorie a mărturiilor adunate. Astfel, Comisia are temei pentru a obține dovezi suplimentare în cursul investigației, pentru a dispune de toate elementele pertinente în vederea aprecierii existenței unei încălcări, în special în lumina observațiilor formulate de întreprinderile în cauză.

133 În schimb, termenul curs între prezentarea mărturiei și faptele pe care aceasta le relatează poate fi pertinent pentru aprecierea credibilității acesteia, întrucât, de regulă, martorii pot oferi o mărturie mai detaliată și mai fiabilă în privința evenimentelor recente. Or, în speță, termenul curs între prezentarea mărturiilor în luna septembrie 2005 și încetarea implicării diferiților martori în cartel, și anume luna mai 2004 în privința domnilor V.-A., W. și P. și luna iunie 2002 în privința domnului M., nu este suficient de lung pentru a le influența credibilitatea.

134 Credibilitatea mărturiilor în general nu este afectată nici de prezența consilierului extern al ABB în cursul întâlnirilor, întrucât mărturiile erau prezentate în cadrul cooperării ABB în temeiul Comunicării privind cooperarea și martorii au arătat explicit, la începutul fiecărei întâlniri, că doreau să fie asistați de consilierul respectiv.

135 Desigur, consilierul extern al ABB a intervenit într‑un anumit moment al întâlnirii cu domnul M. pentru a‑i sugera că intrarea pe piața europeană putea fi rentabilă pentru producătorii japonezi, aspect în privința căruia domnul M. nu a părut convins. În consecință, trebuie să se considere că domnul M. exprima îndoieli cu privire la interesul comercial al unui asemenea demers și să se țină seama de această împrejurare în cadrul aprecierii conținutului mărturiei sale. Cu toate acestea, reclamantele nu explică în ce măsură această intervenție a consilierului extern al ABB afectează credibilitatea mărturiei domnului M. cu privire la alte aspecte.

136 În ceea ce privește redactarea prealabilă a unui memoriu și desfășurarea unor întâlniri pregătitoare, nu este surprinzător ca o întreprindere care a solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi să fi identificat în prealabil elementele de fapt pertinente pentru cererea sa și martorii în măsură să se exprime în legătură cu acestea și să fi analizat împreună cu aceștia întinderea cunoștințelor lor.

137 Pe de altă parte, nu se poate considera că mărturiile respective nu erau susceptibile să producă efecte prejudiciabile în privința ABB. Astfel, în măsura în care întâlnirile s‑au desfășurat înainte de trimiterea comunicării privind obiecțiunile, nici ABB, nici actualii angajați, nici fostul angajat al acesteia nu puteau avea certitudine cu privire la întinderea și la conținutul exact al obiecțiunilor imputate ABB.

138 În schimb, reclamantele susțin în mod întemeiat că mărturiile respective nu par a fi rezultatul unei reflecții aprofundate și că acestea nu au fost revizuite după o reflecție și după verificări suplimentare. Astfel, mărturiile au fost prezentate oral și nu există nicio urmă a unor întrebări scrise adresate anterior de Comisie martorilor, nici a verificării și a revizuirii ulterioare, din partea acestora, a declarațiilor referitoare la înțelegerea comună și la barierele la intrare pe piața SEE.

139 De asemenea, nu rezultă că martorii s‑au exprimat în calitate de reprezentanți oficiali ai ABB. Astfel, mai întâi, acest rol pare să fi fost asumat în esență de consilierii externi ai ABB de la care proveneau declarațiile examinate la punctele 102-114 de mai sus. În continuare, după cum s‑a observat la punctul 131 de mai sus, în momentul prezentării mărturiei, domnul M. nu mai avea a priori obligația să acționeze în interesul fostului său angajator, neexistând un indiciu suplimentar care ar permite să se înțeleagă că acesta sau un alt martor s‑ar fi pregătit sistematic pentru întâlnire, consultând alți angajați ai ABB și înscrisurile deținute de aceștia. În sfârșit, întrebările adresate de Comisie în cursul întâlnirilor nu priveau poziția oficială a ABB cu privire la subiectele abordate, ci mai degrabă cunoștințele personale ale diferiților martori.

140 Trebuie înlăturată afirmația reclamantelor potrivit căreia persoanele interogate nu erau în general martori direcți ai evenimentelor avute în vedere. Astfel, din mărturii rezultă că patru martori au participat personal la operațiunile din cadrul înțelegerii. În special, domnul M. a fost unul dintre reprezentanții ABB în cadrul înțelegerii în perioada 1988-2002, respectiv pe aproape întreaga durată a funcționării sale, în timp ce ABB era unul dintre principalii actori. Așadar, domnul M. a fost un martor direct și privilegiat al împrejurărilor pe care le‑a prezentat.

141 În această privință, trebuie să se admită că domnul M. a confirmat în mărturia sa că nu a fost prezent la încheierea înțelegerii comune care, în opinia sa, era anterioară semnării acordului GQ și a acordului EQ. De asemenea, fiind interogat cu privire la problema dacă tema înțelegerii comune a fost ridicată cu ocazia reuniunilor la care a asistat, domnul M. a răspuns că nu era necesar să fie amintită, deoarece înțelegerea comună funcționa intrinsec. Aceste împrejurări nu pun însă în discuție valoarea probatorie a mărturiei domnului M. Astfel, pe de o parte, un martor poate furniza în totalitate dovada unui fenomen de durată chiar dacă nu a asistat la momentul de început al acestuia. Pe de altă parte, deși domnul M. a declarat că problema înțelegerii comune nu fusese discutată explicit în cadrul reuniunilor la care a participat, din mărturia acestuia rezultă că, în opinia sa, lucrurile funcționau în acest mod deoarece conținutul înțelegerii respective era înțeles, acceptat și pus în aplicare de participanții la înțelegere fără a fi necesară o discuție explicită. De altfel, în măsura în care angajamentul întreprinderilor japoneze, invocat de Comisie, consta într‑o simplă inacțiune, iar nu într‑o acțiune, o asemenea situație este posibilă.

142 Reclamantele nu detaliază pretinsele incoerențe care ar afecta diferitele mărturii. În plus, compararea mărturiilor, atât între ele, cât și cu alte elemente prezentate de ABB, nu denotă incoerențe de natură să afecteze credibilitatea declarațiilor referitoare la existența înțelegerii comune. Singurul punct divergent care are o anumită importanță este legat de existența interesului comercial al întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană. Or, astfel cum se va arăta la punctele 156-158 de mai jos, poziția anumitor martori cu privire la acest aspect nu contravine declarațiilor acestora referitoare la existența înțelegerii comune.

143 În ceea ce privește caracterul pretins incomplet al mărturiei domnului M., trebuie să se observe că nu este surprinzător ca un martor să nu fie în măsură să își amintească, cu ocazia unei întâlniri, toate elementele scriptice referitoare la o înțelegere. Mai mult, deși domnul M. nu s‑a referit explicit la acordul GE în cursul reuniunii, acesta a amintit însă alocarea proiectelor GIS în SEE, efectuată în temeiul acordurilor anterioare acordului GQ, din care făcea parte și acordul GE.

144 De asemenea, faptul că nu au fost utilizate de Comisie toate elementele conținute într‑o mărturie nu presupune o valoare probatorie redusă a acesteia. Astfel, este normal ca anumite elemente să nu aibă pertinență sau ca anumite împrejurări să fie confirmate, într‑un mod mai convingător, de alte probe.

145 În ceea ce privește conținutul mărturiilor, în mod contrar celor susținute de reclamante, declarațiile referitoare la durata înțelegerii prezintă coerență atât între ele, cât și față de afirmațiile Comisiei.

146 Astfel, domnul M. a arătat cu claritate că regula respectării reciproce a piețelor naționale de grupurile de producători europeni și japonezi exista de mult timp, fiind chiar anterioară acordului GQ.

147 Declarația domnului M. potrivit căreia mecanismul acordului GQ și‑a încetat existența în anul 2002 nu presupune, în sine, faptul că încetase și înțelegerea comună. Pe de o parte, în această perioadă, metodele de funcționare a înțelegerii au evoluat puțin, în special din cauză că Siemens și întreprinderea Hitachi și‑au reluat participarea la încălcarea respectivă, și domnul M. a putut, așadar, să considere că acordul GQ, astfel cum a fost semnat în anul 1988 și revizuit ulterior, încetase să fie pus în aplicare. Această împrejurare nu afectează faptul ca metodele de funcționare puse în aplicare începând cu luna iulie 2002 să fi putut fi întemeiate deopotrivă pe înțelegerea comună sau pe o înțelegere analogă. Martorii ABB, alții decât domnul M., confirmă explicit că, în speță, a existat o asemenea situație, din moment ce din declarațiile lor rezultă că înțelegerea comună dintre producătorii europeni și japonezi, referitoare la respectarea piețelor naționale, a existat în perioada în care aceștia au fost implicați în realizarea înțelegerii, și anume în perioada cuprinsă între luna iulie 2002 și anul 2004.

148 Pe de altă parte, în luna iulie 2002, domnul M. a fost pensionat anticipat ca urmare a descoperirii unor activități coluzive de către noul său superior ierarhic. Această împrejurare oferă explicația faptului că domnul M. nu a avut cunoștințe detaliate despre metodele de funcționare a înțelegerii puse în aplicare începând cu luna iulie 2002.

149 De asemenea, nu se poate susține că referirile făcute de martori la înțelegerea comună sunt vagi și lipsite de spontaneitate. Astfel, fiecare martor a menționat, în termeni proprii, existența unei situații particulare în ceea ce privește piața europeană și piața japoneză, care corespunde înțelegerii comune invocate de Comisie.

150 În mod contrar celor afirmate de reclamante, domnul Wi. a declarat că absența întreprinderilor japoneze pe piața europeană era rezultatul unui sistem de protecție a pieței japoneze și a pieței europene, motivat de faptul că fiecare dintre cele două grupuri de producători nu dorea ca celălalt grup să intervină pe piața sa de origine. Deși, în urma întâlnirii, reprezentantul Comisiei a revenit la acest aspect prin introducerea efectivă a noțiunii de înțelegere comună, acesta s‑a limitat numai la clarificarea conceptului introdus în mod spontan de domnul Wi.

151 Domnul P. s‑a referit în mod spontan la un acord comun cu întreprinderile japoneze în temeiul căruia acestea din urmă nu participau pe piața europeană, iar întreprinderile europene nu participau pe piața japoneză. Și în acest caz reprezentantul Comisiei a revenit ulterior la acest aspect, limitându‑se totuși să verifice dacă era corectă interpretarea pe care a dat‑o declarațiilor spontane anterioare.

152 În cazul domnului V.-A., Comisia nu a introdus conceptul de înțelegere comună, ci doar a întrebat martorul dacă era la curent cu existența vreunei înțelegeri între producătorii europeni și japonezi. În răspunsul la această întrebare, domnul V.-A. a amintit existența unui acord între producătorii japonezi și europeni, în temeiul căruia întreprinderile europene nu „atacau” întreprinderile japoneze pe piața japoneză și viceversa. Mai mult, domnul V.-A. a declarat că a participat la o discuție explicită între întreprinderile europene și reprezentantul unei întreprinderi japoneze în legătură cu respectarea acestui acord, care a avut loc ca urmare a tentativei întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană.

153 Pe de altă parte, în ceea ce privește pretinsa excludere a anumitor teritorii din domeniul de aplicare al înțelegerii mondiale, domnul V.-A. a declarat, pe de o parte, că America de Nord era exclusă dintr‑un motiv special, și anume riscul unor sancțiuni pe care le‑ar genera descoperirea cartelului. Pe de altă parte, acesta a explicat că excluderea țărilor din Europa Occidentală