Cauzele T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 și T‑454/08

Regione autonoma della Sardegna (Italia) și alții

împotriva

Comisiei Europene

„Ajutoare de stat — Ajutoare în favoarea industriei hoteliere în regiunea Sardinia — Decizie prin care ajutoarele sunt declarate în parte compatibile și în parte incompatibile cu piața comună și prin care se dispune recuperarea lor — Ajutoare noi — Obligația de motivare — Protecția încrederii legitime — Efect de stimulare — Norma de minimis”

Sumarul hotărârii

1. Procedură — Intervenție — Motive diferite de cele ale părții principale susținute — Admisibilitate — Condiție — Legătura cu obiectul litigiului

[Statutul Curții de Justiție, art. 40 alin. (4); Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 116 alin. (4)]

2. Ajutoare acordate de state — Examinarea de către Comisie — Decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE — Decizie fondată pe fapte incomplete sau pe o calificare juridică eronată a acestor fapte

[art. 88 alin. (2) CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 6 alin. (1) și art. 7]

3. Acțiune în anulare — Acte supuse căilor de atac — Acte care produc efecte juridice obligatorii — Decizie a Comisiei de închidere a procedurii oficiale de investigare a ajutoarelor de stat, prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE

[art. 88 alin. (2) CE și art. 230 CE]

4. Ajutoare acordate de state — Examinarea de către Comisie — Examinare globală a unei scheme de ajutor — Admisibilitate — Consecință

[art. 87 CE și art. 88 alin. (3) CE]

5. Ajutoare acordate de state — Examinarea de către Comisie — Deschidere a unei proceduri oficiale de investigare — Termen maxim de două luni — Inaplicabilitate în cazul unui ajutor care nu a fost notificat — Deținerea de către Comisie a unor informații care privesc un ajutor pretins ilegal — Examinare fără întârziere — Întindere

[art. 87 CE și 88 CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 10 alin. (1)]

6. Ajutoare acordate de state — Examinarea de către Comisie — Obligația de a duce la bun sfârșit într‑un termen rezonabil examinarea preliminară inițiată ca urmare a unei plângeri

(art. 87 CE și 88 CE)

7. Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Conținut — Decizie a Comisiei în materia ajutoarelor de stat

(art. 87 CE, 88 CE și 253 CE)

8. Ajutoare acordate de state — Procedură administrativă — Compatibilitatea ajutorului cu piața comună — Sarcina probei care revine persoanei care a acordat ajutorul și potențialului beneficiar al ajutorului

[art. 88 alin.( 2) CE]

9. Ajutoare acordate de state — Proiecte de ajutoare — Punere în aplicare fără notificarea prealabilă a Comisiei — Decizie a Comisiei prin care se dispune restituirea ajutorului — Obligația de motivare — Conținut

[art. 88 alin. (3) CE și art. 253 CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 14 alin. (1)]

10. Ajutoare acordate de state — Ajutoare existente și ajutoare noi — Măsură de modificare a unei scheme de ajutoare existente — Calificare drept ajutoare noi — Criterii — Apreciere

[art. 87 CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 1 lit. (b) și (c)]

11. Ajutoare acordate de state — Examinarea de către Comisie — Compatibilitatea unui ajutor cu piața comună — Putere de apreciere

(art. 87 CE și 88 CE)

12. Excepție de nelegalitate — Întindere — Acte a căror ilegalitate poate fi invocată — Orientări ale Comisiei privind ajutoarele de stat regionale — Includere — Condiții

[art. 87 alin. (3) lit. (a) și (c) CE, art. 230 CE și 241 CE; Comunicarea 98/C 74/06 a Comisiei)

13. Ajutoare acordate de state — Interzicere — Derogări — Ajutoare de stat regionale — Criterii

[art. 87 CE și 88 CE; Comunicarea 98/C 74/06 a Comisiei, punctul 4.2]

14. Ajutoare acordate de state — Procedură administrativă — Compatibilitatea ajutorului cu piața comună — Sarcina probei care revine persoanei care a acordat ajutorul și potențialului beneficiar al ajutorului

[art. 88 alin. (2) CE]

15. Ajutoare acordate de state — Compatibilitatea unui ajutor cu piața comună — Încredere legitimă eventuală din partea persoanelor interesate — Protecție — Condiții și limite

(art. 88 CE)

16. Ajutoare acordate de state — Examinarea de către Comisie — Ajutoare de importanță minoră — Fracționarea unui ajutor care depășește plafonul aplicabil pentru a face să beneficieze o parte a acestuia de norma de minimis — Inadmisibilitate

[art. 88 alin. (3) CE; Regulamentul nr. 69/2001 al Comisiei, art. 2 alin. (1) și (2), și Regulamentul nr. 1998/2006 al Comisiei, art. 2 alin.( 2) al doilea paragraf]

1. Articolul 40 al patrulea paragraf din Statutul Curții de Justiție și articolul 116 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Tribunalului conferă intervenientului dreptul de a invoca în mod autonom nu numai argumente, ci și motive, cu condiția ca acestea să fie prezentate în susținerea concluziilor uneia dintre părțile principale și să nu fie cu totul diferite față de considerațiile aflate la baza litigiului, în forma în care acesta a luat naștere între reclamant și pârât, ceea ce ar avea drept rezultat modificarea obiectului acestuia.

Pentru a decide cu privire la admisibilitatea motivelor invocate de un intervenient, revine Tribunalului, așadar, sarcina de a verifica faptul că aceste motive se referă la obiectul litigiului astfel cum a fost definit de părțile principale.

(a se vedea punctele 42 și 43)

2. În cadrul procedurii de examinare a compatibilității cu piața comună a ajutoarelor acordate de statele membre, decizia finală a Comisiei poate prezenta anumite divergențe față de decizia de inițiere, fără ca acest fapt să vicieze totuși decizia finală. Din această perspectivă, nu ar fi, așadar, necesar ca Comisia să procedeze la o rectificare a unei decizii de deschidere a procedurii oficiale de investigare. Cu toate acestea, este logic și, mai mult, în interesul beneficiarilor potențiali ai unei scheme de ajutoare de stat ca, în ipoteza în care Comisia realizează, după adoptarea unei decizii de deschidere a procedurii oficiale de investigare a unui ajutor acordat de un stat membru, că aceasta din urmă se întemeiază fie pe fapte incomplete, fie pe o calificare juridică eronată a acestor fapte, ea să aibă posibilitatea de a‑și adapta poziția, adoptând o decizie de rectificare. Astfel, o asemenea decizie de rectificare, însoțită de o nouă invitație de a depune observații adresată părților interesate, le permite să reacționeze la modificarea intervenită în aprecierea provizorie de către Comisie a măsurii în cauză și să își susțină punctul de vedere în această privință.

În această privință, Comisia ar putea de asemenea să aleagă să adopte mai întâi o decizie de închidere a procedurii și apoi o nouă decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare, întemeiată pe aprecierea sa juridică modificată, care ar avea, în esență, același conținut ca și decizia de rectificare. În aceste condiții, considerații de economie a procedurii și principiul bunei administrări fac să apară ca preferabilă adoptarea unei decizii de rectificare în raport cu închiderea procedurii și deschiderea unei noi proceduri.

În ceea ce privește calificarea juridică a unei asemenea decizii de rectificare, dat fiind că ea vine să se adauge deciziei de deschidere pentru a forma cu aceasta din urmă o decizie de deschidere modificată, ea împărtășește calitatea sa juridică. Astfel, comunicarea cu privire la deschiderea procedurii oficiale de investigare urmărește numai să obțină din partea persoanelor interesate toate informațiile destinate să ofere Comisiei clarificări în cadrul acțiunii ulterioare a acesteia.

(a se vedea punctele 70-73)

3. Decizia finală adoptată de Comisie pentru a încheia procedura oficială de investigare a unui ajutor de stat prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE constituie un act atacabil în temeiul articolului 230 CE. O astfel de decizie produce, într‑adevăr, efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele părților interesate, întrucât încheie procedura respectivă și se pronunță definitiv asupra compatibilității măsurii examinate cu regulile aplicabile ajutoarelor de stat. Prin urmare, părțile interesate dispun întotdeauna de posibilitatea de a ataca decizia finală care încheie procedura oficială de investigare și trebuie, în acest cadru, să poată repune în discuție diferitele elemente care întemeiază poziția adoptată definitiv de Comisie.

Această posibilitate este independentă de întrebarea dacă decizia de a deschide procedura oficială de investigare determină sau nu determină efecte juridice care pot face obiectul unei acțiuni în anulare. Desigur, există posibilitatea de a formula o acțiune împotriva deciziei de deschidere atunci când produce efecte juridice definitive care nu pot fi îndreptate a posteriori prin decizia finală. Aceasta este situația atunci când Comisia deschide procedura oficială de investigare în privința unei măsuri pe care o califică provizoriu drept ajutor nou, această decizie de deschidere producând efecte juridice autonome în raport cu decizia finală. Astfel, suspendarea aplicării măsurii respective care rezultă, în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE, din calificarea provizorie a acestei măsuri drept ajutor nou prezintă un caracter autonom în raport cu decizia finală, limitat în timp până la închiderea procedurii oficiale.

Cu toate acestea, posibilitatea de a ataca o decizie de deschidere nu poate avea drept consecință reducerea drepturilor procedurale ale părților interesate prin împiedicarea acestora să atace decizia finală și să invoce în sprijinul cererii lor vicii referitoare la toate etapele procedurii care a condus la această decizie.

În consecință, faptul că reclamantele și intervenientele nu au introdus în termenul prevăzut o acțiune împotriva unei decizii de rectificare a Comisiei nu le împiedică să invoce motive întemeiate pe nelegalitatea acesteia din urmă împotriva deciziei finale a Comisiei.

(a se vedea punctele 77-79)

4. În prezența unei scheme de ajutoare de stat, Comisia nu este obligată, în principiu, să efectueze o analiză a ajutoarelor acordate în cazuri individuale, ci se poate limita să studieze caracteristicile schemei în cauză. Pe de altă parte, circumstanțele speciale proprii beneficiarilor individuali ai unei scheme de ajutoare de stat nu pot fi apreciate decât în stadiul recuperării ajutorului de către statul membru în cauză. Într‑adevăr, în caz contrar, sarcina investigării care apasă asupra Comisiei ar fi mai importantă în ipoteza unei scheme puse în aplicare în mod ilegal, cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE, decât în ipoteza în care statul membru în cauză ar fi respectat obligația de notificare impusă de dispoziția menționată, deoarece, în acest din urmă caz, circumstanțele speciale ale beneficiarilor potențiali sunt prin definiție necunoscute în etapa investigării.

Prin urmare, Comisia poate să se limiteze la examinarea schemei de ajutoare de stat ca atare și nu este obligată să ia în considerare nici raporturile dintre întreprinderile beneficiare și statul respectiv, nici diferențele existente între diferitele întreprinderi vizate și nici eventuala încredere legitimă care ar putea fi invocată de unele dintre aceste întreprinderi. Aceste împrejurări nu vor putea fi luate în considerare decât în stadiul recuperării ajutoarelor individuale.

(a se vedea punctele 91 și 92)

5. În temeiul articolului 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 88 CE, în cazul în care deține informații privind un ajutor pretins ilegal, indiferent de sursa acestora, Comisia va examina aceste informații fără întârziere. Această dispoziție nu trebuie interpretată ca făcând referire la închiderea fazei preliminare de examinare, ci mai degrabă ca raportându‑se la începutul examinării preliminare, teză care este susținută de faptul că Comisia nu este ținută de termenul obișnuit în ipoteza unei examinări preliminare declanșate de o plângere.

Astfel, termenul de două luni în care Comisia trebuie să închidă faza preliminară de examinare se aplică exclusiv în cazul unor ajutoare notificate de statele membre, iar nu în cazurile în care, de exemplu, faza preliminară de examinare a fost declanșată de o plângere.

(a se vedea punctele 97 și 98)

6. În măsura în care deține o competență exclusivă pentru a aprecia compatibilitatea unui ajutor de stat cu piața comună, Comisia este obligată, în interesul unei bune administrări a normelor fundamentale din tratat referitoare la ajutoarele de stat, să procedeze la o examinare diligentă și imparțială a unei plângeri care denunță existența unui ajutor incompatibil cu piața comună și, așadar, examinarea preliminară a măsurilor adoptate de stat care fac obiectul unei plângeri referitoare la un ajutor de stat nu poate fi prelungită la infinit de către Comisie.

Caracterul rezonabil al duratei unei asemenea proceduri administrative trebuie apreciat în funcție de circumstanțele proprii fiecărei cauze și în special de contextul acesteia, de diferitele etape procedurale pe care trebuie să le urmeze Comisia, de complexitatea cauzei și de importanța acesteia pentru persoanele interesate.

(a se vedea punctul 99)

7. Obligația de motivare a Comisiei nu se aplică duratei procedurii de investigare a unei măsuri de ajutor de stat, ci doar conținutului însuși al deciziei. Astfel, motivarea impusă la articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției autoare a actului, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații pe care îl pot avea destinatarului actului sau alte persoane vizate în mod direct și individual de acesta.

Or, durata unei proceduri nu provine dintr‑un raționament al instituției în cauză, susceptibil să justifice această durată, ci este o împrejurare pur factuală care depinde exclusiv de timpul care este necesar instituției pentru a duce la bun sfârșit procedura respectivă. Prin urmare, ea nu face parte din conținutul deciziei, susceptibil de a fi motivat. Ea nu impune decât enumerarea pur factuală a diferitelor etape ale procedurii până la adoptarea deciziei în discuție.

(a se vedea punctele 120-122)

8. Din moment ce decizia de deschidere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE cuprinde o analiză preliminară suficientă a Comisiei în care sunt prezentate motivele pentru care aceasta are îndoieli cu privire la compatibilitatea ajutoarelor în cauză cu piața comună, revine statului membru și potențialului beneficiar sarcina de a prezenta elemente de natură să demonstreze că aceste ajutoare sunt compatibile cu piața comună.

Totuși, aceasta nu constituie decât o regulă aferentă sarcinii probei, iar nu obligației de motivare, astfel încât revine Comisiei competența, dacă este cazul, de a face vorbire, în decizia sa, despre motivele care au condus‑o la a considera că, în pofida elementelor furnizate de statul membru sau de beneficiari, ajutoarele în cauză nu sunt compatibile cu piața comună.

(a se vedea punctul 132)

9. În materie de ajutoare de stat, atunci când, contrar dispozițiilor articolului 88 alineatul (3) CE, ajutorul a fost deja acordat, Comisia, care are puterea de a dispune ca autoritățile naționale să ordone restituirea, nu este obligată să expună motive specifice pentru a justifica exercitarea acesteia. Această soluție, anterioară intrării în vigoare a Regulamentului nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 88 CE, își găsește încă aplicarea în cadrul articolului 14 alineatul (1) din acest regulament.

Decizia de recuperare a ajutorului este, așadar, consecința cvasiautomată în caz de constatare a ilegalității sale și a incompatibilității sale — cu unica rezervă, decurgând din a doua teză a dispoziției menționate, ca o somație de recuperare să nu fie contrară unui principiu general de drept comunitar. Comisia nu are, așadar, o marjă de apreciere în această privință. În asemenea împrejurări, odată ce a expus motivele pentru care consideră că ajutorul în cauză este ilegal și incompatibil cu piața comună, ea nu poate fi obligată să motiveze decizia prin care se dispune recuperarea.

(a se vedea punctul 152)

10. În materia ajutoarelor de stat, măsurile care tind la instituirea sau modificarea ajutoarelor constituie ajutoare noi. În special, în cazul în care modificarea afectează schema inițială în însăși substanța sa, această schemă se transformă într‑o schemă de ajutoare de stat nouă. În schimb, în cazul în care modificarea nu este substanțială, atunci doar modificarea în sine este susceptibilă să fie calificată drept ajutor nou.

În special, atunci când o decizie de aprobare a Comisiei menționează expres condiția potrivit căreia orice cerere de ajutor trebuie să preceadă în mod obligatoriu începerea executării proiectelor de investiție, iar statul membru în cauză acordă, în temeiul unei reglementări adoptate ulterior deciziei de aprobare, ajutoare pentru proiecte regionale a căror executare începuse înainte de introducerea cererilor de ajutor, este vorba de ajutoare noi, în sensul articolului 1 litera (c) din Regulamentul nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 88 CE. Astfel, o asemenea modificare nu poate fi calificată drept minoră sau anodină. În măsura în care Comisia subordonează frecvent aprobarea schemelor de ajutoare cu finalitate regională condiției potrivit căreia cererea de ajutor trebuie în mod obligatoriu să preceadă începerea executării proiectelor, este evident că eliminarea acestei condiții era susceptibilă să influențeze evaluarea compatibilității măsurii de ajutor cu piața comună.

(a se vedea punctele 176-179)

11. Compatibilitatea unei scheme de ajutoare de stat cu piața comună trebuie să fie apreciată exclusiv în funcție de caracteristicile care îi sunt proprii, potrivit politicii pe care o urmează Comisia la momentul acestei aprecieri. În schimb, aprecierea compatibilității unei scheme de ajutoare de stat cu piața comună nu poate fi influențată de împrejurarea că a putut fi precedată de alte scheme cu privire la care Comisia a acceptat anumite modalități. Într‑adevăr, dacă nu ar fi astfel, ar fi imposibil ca Comisia să modifice criteriile în funcție de care apreciază compatibilitatea ajutoarelor de stat, facultate pe care trebuie să o aibă pentru a putea reacționa atât la evoluția practicii statelor membre în materie de acordare de ajutoare de stat, cât și la evoluția pieței comune.

(a se vedea punctul 190)

12. Articolul 241 CE reprezintă expresia unui principiu general care garantează oricărei părți dreptul de a contesta, în vederea obținerii anulării unei decizii care o privește în mod direct și individual, validitatea actelor instituționale anterioare care, chiar dacă nu au forma unui regulament, constituie temeiul juridic al deciziei în litigiu, dacă această parte nu ar dispune de dreptul de a introduce, în temeiul articolului 230 CE, o acțiune directă împotriva respectivelor acte, ale căror consecințe le suportă astfel fără să fi fost în măsură să solicite anularea.

În ceea ce privește Orientările privind ajutoarele de stat regionale, rezultă din partea lor introductivă că acestea fixează, în general și în mod abstract, criteriile pe care Comisia le aplică în vederea aprecierii compatibilității cu piața comună a ajutoarelor cu finalitate regională, în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (a) și litera (c) CE, și asigură, în consecință, securitatea juridică a statelor membre care acordă asemenea ajutoare. În special, condiția stabilită la punctul 4.2 din orientările menționate se aplică ansamblului ajutoarelor vizate de acestea, independent de obiectul lor, de forma sau de cuantumul acestora.

Din moment ce, în decizia finală, Comisia s‑a prevalat în mod expres de punctul 4.2 din orientări, în cadrul aprecierii compatibilității cu piața comună a anumitor ajutoare, deși punctul 4.2 nu constituie temeiul juridic al deciziei respective, condiția formulată acolo poate fi considerată că a determinat în general și în mod abstract maniera în care Comisia a apreciat compatibilitatea ajutoarelor în cauză cu piața comună. În acest caz, există o legătură juridică directă între decizia finală a Comisiei și orientări și, întrucât o parte nu era în măsură să solicite anularea acestor orientări, ca act general, acestea pot face obiectul unei excepții de nelegalitate.

(a se vedea punctele 206 și 208-210)

13. Aplicarea criteriului de la punctul 4.2 din Orientările privind ajutoarele de stat regionale, care prevede că schemele de ajutoare trebuie să prevadă că cererea de ajutor trebuie introdusă înainte de începerea executării proiectelor, vizează să stabilească dacă o măsură de ajutor prezintă un efect de stimulare, într‑o situație în care nu este posibil să se procedeze la o examinare completă a tuturor aspectelor economice ale deciziei de investiție a viitorilor beneficiari ai ajutorului.

În această privință, reiese de la punctul 2 al doilea‑al patrulea paragraf din orientări că Comisia nu aprobă, în principiu, ajutoarele cu finalitate regională decât sub forma de scheme de ajutoare, deoarece consideră că ajutoarele individuale ad‑hoc nu îndeplinesc condiția potrivit căreia trebuie să fie asigurat echilibrul între denaturările concurenței care decurg din ajutoare și avantajele ajutoarelor în termeni de dezvoltare a unei regiuni defavorizate.

Or, cu ocazia examinării compatibilității cu piața comună a unei scheme de ajutoare de stat notificate, împrejurările speciale proprii diferiților beneficiari potențiali ai schemei și proiectelor concrete pentru care aceștia vor putea solicita subvenții sunt prin definiție necunoscute de Comisie. În consecință, aceasta din urmă trebuie să se întemeieze, pentru a aprecia compatibilitatea cu piața comună a unei scheme de ajutoare de stat, pe criterii care sunt fie independente de împrejurări particulare proprii viitorilor beneficiari, fie uniforme pentru toți viitorii beneficiari.

Faptul de a pretinde ca cererea de ajutor să preceadă începerea executării proiectului subvenționat permite să se garanteze că întreprinderea respectivă și‑a manifestat în mod clar voința de a beneficia de schema de ajutoare de stat în cauză înainte de a demara executarea respectivului proiect. Aceasta permite, așadar, să se evite să fie prezentate ex post cereri pentru proiecte a căror realizare a fost demarată independent de existența unei scheme de ajutoare de stat. Având în vedere aceste considerații, simpla constatare a anteriorității cererii de ajutor în raport cu începerea executării proiectului de investiție constituie un criteriu simplu, pertinent și adecvat care permite Comisiei să prezume existența unui efect de stimulare.

(a se vedea punctul 215)

14. În materia ajutoarelor de stat, atunci când Comisia decide să deschidă o procedură oficială de investigare, revine statului membru în cauză și beneficiarilor măsurii analizate obligația de a prezenta argumentele care urmăresc să demonstreze că măsura în cauză nu constituie un ajutor sau că aceasta este compatibilă cu piața comună, obiectul procedurii oficiale de investigare fiind chiar acela de a aduce clarificări Comisiei cu privire la ansamblul datelor cauzei. Astfel, deși Comisia este obligată să formuleze cu claritate îndoielile privind compatibilitatea ajutorului atunci când deschide o procedură oficială pentru a permite statului membru și persoanelor interesate să răspundă cât mai bine, nu este mai puțin adevărat că revine acestora din urmă obligația de a disipa aceste îndoieli și de a dovedi că măsura în cauză îndeplinește condițiile unei derogări. În special, în scopul obținerii aprobării pentru ajutoare, prin derogare de la normele tratatului, statului membru vizat îi revine sarcina, în temeiul obligației sale de colaborare cu Comisia, de a furniza toate elementele care să permită acestei instituții să verifice că sunt îndeplinite condițiile derogării solicitate.

(a se vedea punctul 246)

15. Încrederea legitimă în legalitatea unui ajutor nu poate fi invocată, în principiu și afară de cazul unor împrejurări excepționale, decât dacă acest ajutor a fost acordat cu respectarea procedurii prevăzute la articolul 88 CE. Astfel, un operator economic diligent trebuie, în mod normal, să fie în măsură să se asigure că această procedură a fost respectată.

Astfel, beneficiarii ajutoarelor care nu respectă condițiile enunțate în decizia de aprobare a Comisiei nu pot în principiu să invoce o încredere legitimă în legalitatea acelor ajutoare. Desigur, nu este nicidecum exclusă posibilitatea ca beneficiarii unui ajutor ilegal să invoce, în cadrul procedurii de recuperare, împrejurări excepționale care au putut în mod legitim să întemeieze încrederea lor legitimă în caracterul legal al acestui ajutor, pentru a se opune rambursării sale. Totuși, acești beneficiari nu pot invoca asemenea împrejurări excepționale, pe baza dispozițiilor relevante ale dreptului național, decât în cadrul procedurii de recuperare în fața instanțelor naționale, singurele competente să aprecieze împrejurările cauzei, eventual după ce au adresat Curții întrebări preliminare în interpretare.

Pe de altă parte, întrucât principiul general prevăzut la articolul 87 alineatul (1) CE este cel al interzicerii ajutoarelor de stat, iar derogările de la acest principiu sunt de strictă interpretare, decizia de a nu ridica obiecții cu privire la o schemă de ajutoare de stat nu privește decât acordarea efectivă a ajutoarelor care țin de această schemă și nu poate, prin urmare, să întemeieze o încredere legitimă a beneficiarilor potențiali ai viitoarelor proiecte de ajutoare similare în compatibilitatea cu piața comună a ajutoarelor în cauză.

(a se vedea punctele 274-277 și 283)

16. În materia ajutoarelor de stat, obiectivul normei de minimis este de a simplifica procedurile administrative, atât în interesul beneficiarilor de ajutoare de o importanță relativ redusă și, așadar, nesusceptibile să denatureze concurența, cât și în cel al Comisiei, care trebuie să poată să își concentreze resursele asupra cazurilor care prezintă un real interes comunitar.

În această privință, faptul de a admite fracționarea unui ajutor pentru a face să beneficieze o parte a acestuia de norma de minimis nu ar contribui la urmărirea obiectivului sus‑menționat. Astfel, simplul fapt de a deduce din cuantumul unui ajutor proiectat în favoarea unei întreprinderi cuantumul corespunzător plafonului de minimis nu exonerează nici Comisia de sarcina de a trebui să examineze compatibilitatea cu piața comună a ajutorului în cauză pentru cuantumul care depășește acest plafon, nici întreprinderea în cauză de obligația de a aștepta finalizarea acestei examinări înainte de a putea beneficia de acesta sau, în ipoteza unui ajutor ilegal, de obligația, dacă este cazul, de a‑l rambursa.

În plus, noțiunea de ajutor de minimis arată că trebuie să fie vorba de un ajutor într‑un cuantum redus. Or, faptul de a admite ex post fracționarea ajutoarelor care depășesc plafonul aplicabil în această privință ar implica să beneficieze în parte de norma de minimis ajutoare care nu aveau un cuantum redus la momentul acordării lor.

Este adevărat că, în urma recuperării cuantumului total al ajutorului acordat ilegal, statul membru în cauză poate în principiu să acorde imediat întreprinderii un nou ajutor de minimis până la concurența plafonului de 100 000 de euro. Totuși, aceasta impune o nouă decizie de acordare de fonduri publice de către statul membru, care rămâne liber în ceea ce privește decizia sa, astfel încât interdicția fracționării nu poate fi considerată ca o regulă de formă pură.

Trebuie, prin urmare, ca articolul 2 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 69/2001 de aplicare a articolelor 87 CE și 88 CE la ajutoarele de minimis să fie interpretat în sensul că exonerarea de obligația de notificare prevăzută la articolul 88 alineatul (3) CE nu poate fi aplicată unor cuantumuri care fac parte dintr‑un ajutor al cărui cuantum total excedează plafonului de 100 000 de euro pe o perioadă de trei ani. În orice caz, înscrierea expresă a acestei interpretări restrictive la articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1998/2006 privind aplicarea articolelor 87 CE și 88 CE ajutoarelor de minimis trebuie, așadar, să fie înțeleasă ca introducând o clarificare, iar nu ca adăugând o nouă condiție la aplicarea normei de minimis.

(a se vedea punctele 304-305 și 308-311)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a patra)

20 septembrie 2011( )

„Ajutoare de stat – Ajutoare în favoarea industriei hoteliere în regiunea Sardinia – Decizie prin care ajutoarele sunt declarate în parte compatibile și în parte incompatibile cu piața comună și prin care se dispune recuperarea lor – Ajutoare noi – Obligația de motivare – Protecția încrederii legitime – Efect de stimulare – Norma de minimis”

În cauzele T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 și T‑454/08,

Regione autonoma della Sardegna (Italia), reprezentată de A. Fantozzi, P. Carrozza și G. Mameli, avocați,

reclamantă în cauza T‑394/08,

susținută de

Selene di Alessandra Cannas Sas, cu sediul în Cagliari (Italia),

HGA Srl, cu sediul în Golfo Aranci (Italia),

Gimar Srl, cu sediul în Sassari (Italia),

Coghene Costruzioni Srl, cu sediul în Alghero (Italia),

Camping Pini e Mare di Cogoni Franco & C. Sas, cu sediul în Quartu Sant’Elena (Italia),

Immobiliare 92 Srl, cu sediul în Arzachena (Italia),

Gardena Srl, cu sediul în Santa Teresa di Gallura (Italia),

Hotel Stella 2000 Srl, cu sediul în Olbia (Italia),

Vadis Srl, cu sediul în Valledoria (Italia),

Macpep Srl, cu sediul în Sorso (Italia),

San Marco Srl, cu sediul în Alghero,

Due Lune SpA, cu sediul în Milano (Italia),

Nicos Residence Srl, cu sediul în Santa Teresa di Gallura,

Rosa Murgese, cu sediul în Iglesias (Italia),

Mavi Srl, cu sediul în Arzachena,

Hotel Mistral di Bruno Madeddu & C. Sas, cu sediul în Alghero,

L’Esagono di Mario Azara & C. Snc, cu sediul în San Teodoro (Italia),

Le Buganville di Cogoni Giuseppe & C. Snc, cu sediul în Villasimius (Italia),

Le Dune di Stefanelli Vincenzo & C. Snc, cu sediul în Arbus (Italia),

reprezentate de G. Dore, F. Ciulli, A. Vinci, avocați,

interveniente în cauza T‑394/08,

SF Turistico Immobiliare Srl, cu sediul în Orosei (Italia), reprezentată de L. Marcialis, avocat,

reclamantă în cauza T‑408/08,

Timsas Srl, cu sediul în Arezzo (Italia), reprezentată de D. Dodaro, S. Pinna și S. Cianciullo, avocați,

reclamantă în cauza T‑453/08,

Grand Hotel Abi d’Oru SpA, cu sediul în Olbia, reprezentată de D. Dodaro, S. Cianciullo și R. Masuri, avocați,

reclamantă în cauza T‑454/08,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată, în cauzele T‑394/08 și T‑454/08, de doamna E. Righini și de domnii D. Grespan și C. Urraca Caviedes, în cauza T‑408/08, de doamna Righini și de domnul D. Grespan, în cauza T‑453/08, de domnii D. Grespan și C. Urraca Caviedes, în calitate de agenți,

pârâtă în cauzele T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 și T‑454/08,

având ca obiect cererea de anulare a Deciziei 2008/854/CE a Comisiei din 2 iulie 2008 privind schema de ajutor de stat „Legea regională nr. 9 din 1998 – utilizarea abuzivă a ajutorului N 272/98” C 1/04 (ex NN 158/03 și CP 15/2003) (JO L 302, p. 9), prin care Regione autonoma della Sardegna a acordat subvenții destinate investițiilor inițiale în cadrul industriei hoteliere din Sardinia,

TRIBUNALUL (Camera a patra),

compus din doamnele I. Pelikánová (raportor), președinte, K. Jürimäe și domnul M. van der Woude, judecători,

grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 februarie 2011,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 La 11 martie 1998, Regione autonoma della Sardegna (denumită în continuare „regiunea Sardinia”) a adoptat Legea regională nr. 9 privind măsuri de stimulare a renovării și adaptării structurilor hoteliere și dispoziții de modificare și de completare a Legii regionale nr. 40 din 14 septembrie 1993 [legge regionale n° 9, incentivi per la riqualificazione e l’adeguamento delle strutture alberghiere e norme modificative e integrative della legge regionale 14 settembre 1993, n. 40 (interventi creditizi a favore dell’industria alberghiera), Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna nr. 9 din 21 martie 1998, denumită în continuare „Legea nr. 9/1998”], intrată în vigoare la 5 aprilie 1998.

2 Articolul 2 din această lege instituia, în favoarea întreprinderilor din sectorul hotelier, ajutoare pentru investițiile inițiale sub formă de subvenții și de împrumuturi subvenționate, precum și ajutoare de funcționare în temeiul normei de minimis (denumită în continuare „schema inițială de ajutoare de stat” sau „schema inițială”).

3 Prin scrisoarea din 6 mai 1998, autoritățile italiene au notificat Legea nr. 9/1998 Comisiei, angajându‑se totodată să nu aplice schema inițială de ajutoare de stat înainte de eventuala sa aprobare de către aceasta.

4 Prin scrisoarea din 22 iunie 1998, ca răspuns la o solicitare de informații suplimentare a Comisiei, autoritățile italiene au informat‑o pe aceasta din urmă că dispozițiile de aplicare a schemei inițiale de ajutoare de stat nu ar fi adoptate decât după eventuala aprobare a acestei scheme.

5 Prin scrisoarea din 28 septembrie 1998, autoritățile italiene au informat de asemenea Comisia că acordarea ajutoarelor prevăzute de Legea nr. 9/1998 nu ar putea privi decât proiecte care trebuie realizate „ulterior” și că această condiție ar fi confirmată de dispozițiile de aplicare ale legii menționate.

6 Prin Decizia SG(98) D/9547 din 12 noiembrie 1998, Comisia a aprobat schema de ajutoare de stat „N 272/98 – Italia – ajutor în favoarea industriei hoteliere”, introdusă prin Legea nr. 9/1998 (denumită în continuare „decizia de aprobare”). În această decizie, Comisia a concluzionat că schema inițială de ajutoare de stat era compatibilă cu piața comună în temeiul articolului 92 alineatul (3) litera (a) CE [devenit articolul 87 alineatul (3) litera (a) CE].

7 La 29 aprilie 1999, Assessore del Turismo, Artigianato e Commercio (consilierul pentru turism, artizanat și comerț) al regiunii Sardinia a adoptat Decretul nr. 285 de punere în aplicare a Legii nr. 9/1998 (decreto n° 285, esecutività della deliberazione della giunta regionale n. 58/60 del 22.12.1998 come modificata dalla deliberazione n° 16/20 del 16.03.1999 che approva la direttiva di attuazione prevista dall’art. 2 della L. R. 11 marzo 1998 n. 9 disciplinante: incentivi per la riqualificazione delle strutture alberghiere e norme modificativi della L. R. 14.9.1993 n. 40, Bollettino ufficiale della Regione Autonoma della Sardegna nr. 15 din 8 mai 1999, denumit în continuare „Decretul nr. 285/1999”).

8 În temeiul articolului 2 din Decretul nr. 285/1999, schema inițială de ajutoare de stat trebuia să fie aplicată în cadrul unei proceduri de invitație la prezentarea de cereri. Articolele 4 și 5 din același decret prevedeau că ajutoarele acordate trebuiau să privească proiecte care trebuie realizate după prezentarea cererilor de ajutoare și că cheltuielile eligibile trebuiau să fie posterioare cererilor menționate. Articolul 17 din Decretul nr. 285/1999, intitulat „Dispoziție tranzitorie”, prevedea cu toate acestea că, în stadiul primei aplicări a decretului, erau eligibile cheltuielile și intervențiile efectuate sau suportate după 5 aprilie 1998, data intrării în vigoare a Legii nr. 9/1998.

9 La 27 iulie 2000, regiunea Sardinia a adoptat Deliberarea nr. 33/3 (deliberazione n° 33/3), de abrogare a Decretului nr. 285/1999 în considerarea viciilor de formă care îl afectau pe acesta din urmă, și Deliberarea nr. 33/4 (deliberazione n° 33/4) de stabilire a noilor dispoziții de aplicare a schemei inițiale de ajutoare de stat.

10 În aceeași zi, regiunea Sardinia a adoptat și deliberarea nr. 33/6 (deliberazione n° 33/6), care prevedea că, în măsura în care publicarea Decretului nr. 285/1999, care conținea dispoziții neconforme normelor comunitare, putea să fi creat, în privința beneficiarilor potențiali ai unui ajutor, speranța că toate lucrările efectuate după 5 aprilie 1998 vor fi considerate eligibile, se impunea să fie luate în considerare, cu ocazia primei aplicări a Legii nr. 9/1998, lucrările efectuate ulterior acestei date, în măsura în care ar fi făcut obiectul cererii de ajutor în cadrul primei invitații anuale la prezentarea de cereri.

11 Prin scrisoarea din 2 noiembrie 2000, autoritățile italiene, ca răspuns la o cerere a Comisiei referitoare la măsurile utile prevăzute în vederea asigurării compatibilității cu începere de la 1 ianuarie 2000 a schemelor de ajutoare existente cu Orientările privind ajutoarele de stat regionale din 10 martie 1998 (JO C 74, p. 9, denumite în continuare „Orientările din 1998”), au informat Comisia despre dispozițiile de aplicare a Legii nr. 9/1998 trimițându‑i o copie a deliberazione n° 33/4, fără a menționa totuși deliberazione n° 33/6.

12 La 29 decembrie 2000, regiunea Sardinia a publicat prima invitație la prezentarea de cereri de punere în aplicare a schemei inițiale de ajutoare de stat.

13 Prin scrisoarea din 28 februarie 2001, Comisia a solicitat autorităților italiene informații suplimentare cu privire la aplicarea Legii nr. 9/1998, precum și cu privire la mecanismul invitațiilor și la modul în care, în cadrul mecanismului menționat, dispoziția în temeiul căreia cererea trebuia introdusă înainte de începerea executării proiectului fusese respectată.

14 Prin scrisoarea din 25 aprilie 2001, la care era atașată din nou deliberazione n° 33/4, autoritățile italiene au confirmat că schema de ajutoare de stat astfel cum era aplicată este conformă cu Orientările din 1998.

15 La 21 februarie 2003, Comisia a primit o plângere prin care se denunța o utilizare abuzivă a schemei inițiale de ajutoare de stat. Ca urmare a acestei plângeri, Comisia a solicitat, la 26 februarie 2003, informații suplimentare autorităților italiene.

16 Prin scrisoarea din 22 aprilie 2003, autoritățile italiene au răspuns la solicitarea de informații suplimentare a Comisiei menționând pentru prima dată deliberazione n° 33/6.

17 Prin Decizia din 3 februarie 2004, Comisia a inițiat procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE cu privire la utilizarea abuzivă [a schemei inițiale de ajutoare de stat ] (JO C 79, p. 4, denumită în continuare „decizia de deschidere”). În această decizie, Comisia a precizat că, prin autorizarea atribuirii de ajutoare în favoarea proiectelor de investiții demarate înainte de data cererii privind ajutoarele, autoritățile italiene nu au respectat obligația conținută în decizia de aprobare, nici condițiile enunțate în Orientările din 1998. Comisia a concluzionat că ar fi putut exista o utilizare abuzivă a schemei inițiale de ajutoare de stat, în sensul articolului 16 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88] CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41), și a exprimat îndoieli cu privire la compatibilitatea ajutoarelor acordate proiectelor de investiții demarate înainte de data cererii privind ajutoarele.

18 La 19 aprilie 2004, autoritățile italiene au transmis Comisiei observațiile lor. La 30 aprilie 2004, Comisia a primit observațiile reclamantei în cauza T‑454/08, Grand Hotel Abi d’Oru SpA. La 25 iunie 2005, ea a primit informații suplimentare de la autoritățile italiene.

19 La 22 noiembrie 2006, Comisia a adoptat o decizie de rectificare și extindere a procedurii în curs C 1/2004 în conformitate cu articolul 88 alineatul (2) CE (JO 2007, C 32, p. 2, denumită în continuare „decizia de rectificare”). În această decizie, sub titlul „Motive de rectificare și extindere a procedurii”, Comisia a indicat printre altele că deliberazione n° 33/6 nu era menționată în decizia de deschidere, deși tocmai pe baza acestui instrument s‑ar fi acordat, în 28 de cazuri, un ajutor în favoarea proiectelor de investiții demarate înainte de data cererii privind ajutoarele, iar nu pe baza deliberazione n° 33/4, cum în mod greșit s‑a indicat în decizia de deschidere. În plus, Comisia a relevat că noțiunea de utilizare abuzivă a unui ajutor, în sensul articolului 16 din Regulamentul nr. 659/1999, la care face referire decizia de deschidere, se referă la situațiile în care beneficiarul unui ajutor autorizat îl aplică într‑o manieră contrară condițiilor stabilite în decizia de acordare și nu se referă la situațiile în care un stat membru, prin modificarea schemei de ajutoare de stat existente, creează un nou ajutor ilegal [articolul 1 literele (c) și (f) din Regulamentul nr. 659/1999].

Decizia atacată

20 La 2 iulie 2008, Comisia a adoptat Decizia 2008/854/CE privind schema de ajutor de stat „Legea regională nr. 9 din 1998 – utilizarea abuzivă a ajutorului N 272/98” C 1/04 (ex NN 158/03 și CP 15/2003) (JO L 302, p. 9, denumită în continuare „decizia atacată”).

21 În această decizie, Comisia a relevat printre altele că deliberazione n° 33/6 a introdus modificări ale măsurii notificate, incompatibile cu termenii deciziei de aprobare. Deliberazione n° 33/6 nu ar fi fost notificată Comisiei, cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE și a obligației de cooperare care incumbă Republicii Italiene în temeiul articolului 10 CE. În consecință, potrivit Comisiei, schema de ajutoare de stat astfel cum a fost efectiv aplicată nu respectă decizia de aprobare și, prin urmare, proiectele de ajutor a căror executare a fost demarată înainte de introducerea unei cereri de ajutor trebuie considerate ilegale.

22 În ceea ce privește compatibilitatea cu piața comună a ajutoarelor în discuție, Comisia, după ce a amintit evaluarea pe care a efectuat‑o în deciziile de deschidere și de rectificare, consideră incompatibile ajutoarele individuale acordate proiectelor ale căror cheltuielile eligibile au fost suportate înainte de introducerea cererii de ajutor, pe baza măsurilor de aplicare în vigoare la momentul introducerii cererii, mai mari decât valoarea de minimis la care beneficiarul ar fi putut avea acces la momentul respectiv, calculată în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 69/2001 al Comisiei din 12 ianuarie 2001 de aplicare a articolelor 87 [CE] și 88 [CE] la ajutoarele de minimis (JO L 10, p. 30).

23 Dispozitivul deciziei atacate are următorul cuprins:

„Articolul 1

Ajutoarele de stat acordate în temeiul Legii regionale nr. 9 din 1998, aplicată ilegal de către [Republica Italiană] prin hotărârea nr. 33/6 și prin prima invitație de depunere a candidaturilor, sunt incompatibile cu piața comună, exceptând cazul în care beneficiarul a prezentat o cerere de ajutor pe baza acestei scheme înainte de demararea lucrărilor aferente unui proiect de investiții inițial.

Articolul 2

(1) Republica Italiană recuperează de la beneficiari ajutorul incompatibil acordat în cadrul schemei vizate la articolul 1.

(2) Sumele de recuperat sunt purtătoare de dobândă de la data la care acestea au fost puse la dispoziția beneficiarilor până la momentul recuperării lor efective.

(3) […]

(4) Republica Italiană anulează toate plățile încă neefectuate din ajutorul acordat în cadrul sistemului menționat la articolul 1, cu efect de la data adoptării prezentei decizii.

Articolul 3

(1) Recuperarea ajutorului acordat în cadrul schemei vizate la articolul 1 trebuie să fie imediată și efectivă.

(2) Republica Italiană asigură punerea în aplicare a prezentei decizii în termen de patru luni de la data notificării acesteia.

Articolul 5

Prezenta decizie se adresează Republicii Italiene.”

Procedura

24 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 16 septembrie 2008, regiunea Sardinia a introdus acțiunea în cauza T‑394/08.

25 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 25 septembrie 2008, SF Turistico Immobiliare Srl a introdus acțiunea în cauza T‑408/08.

26 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 3 octombrie 2008, Timsas Srl a introdus acțiunea în cauza T‑453/08.

27 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 6 octombrie 2008, Grand Hotel Abi d’Oru SpA a introdus acțiunea în cauza T‑454/08.

28 Prin înscrisul depus la grefa Tribunalului la 19 decembrie 2008, Selene di Alessandra Cannas Sas, HGA Srl, Gimar Srl, Coghene Costruzioni Srl, Camping Pini e Mare di Cogoni Franco & C. Sas, Immobiliare 92 Srl, Gardena Srl, Hotel Stella 2000 Srl, Vadis Srl, Macpep Srl, San Marco Srl, Due Lune SpA, Nicos Residence Srl, Rosa Murgese, Mavi Srl, Hotel Mistral di Bruno Madeddu & C. Sas, L’Esagono di Mario Azara & C. Snc, Le Buganville di Cogoni Giuseppe & C. Snc și Le Dune di Stefanelli Vincenzo & C. Snc (denumite în continuare „intervenientele”) au solicitat să intervină în procedura privind cauza T‑394/08, în susținerea concluziilor regiunii Sardinia. Prin Ordonanța din 15 iunie 2009, președintele Camerei a doua a Tribunalului a admis această cerere.

29 Prin Ordonanța din 25 iunie 2009, președintele Camerei a doua a Tribunalului a decis, după ascultarea părților, conexarea cauzelor T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 și T‑454/08 pentru buna desfășurare a procedurii orale, conform articolului 50 din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

30 La 27 iulie 2009, intervenientele au depus memoriul în intervenție în cauza T‑394/08. La 21 septembrie 2009, Comisia a depus observații cu privire la acest memoriu. Regiunea Sardinia nu a prezentat observații în termenul acordat de grefa Tribunalului.

31 Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a patra, căreia, în consecință, i‑au fost repartizate prezentele cauze.

32 La 7 decembrie 2010, în cadrul unei măsuri de organizare a procedurii, Tribunalul a adresat întrebări scrise Comisiei, precum și Grand Hotel Abi d’Oru, reclamante în cauza T‑454/08, la care acestea au răspuns în termenul acordat.

Concluziile părților

33 În cauza T‑394/08, regiunea Sardinia, susținută de interveniente, solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

34 În cauza T‑408/08, SF Turistico Immobiliare solicită Tribunalului:

– cu titlu principal,

– anularea deciziei atacate;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

– în subsidiar, anularea parțială a deciziei atacate, în măsura în care declară incompatibilă cu piața comună întreaga schemă de ajutoare de stat și dispune recuperarea sumelor care se încadrează în limitele prevăzute de dispozițiile privind ajutoarele de minimis;

– cu titlu încă mai subsidiar,

– pe de o parte, anularea punctului 4.2 din Orientările din 1998 în măsura în care exclude eligibilitatea întregului ajutor prevăzut în favoarea beneficiarilor fără a excepta partea din ajutor referitoare la investițiile efectuate după depunerea cererii, care au autonomie funcțională sau structurală, și

– pe de altă parte, anularea parțială a deciziei atacate în măsura în care dispune recuperarea de către Republica Italiană a sumelor alocate, fără a excepta ajutorul referitor la costurile suportate de beneficiar după depunerea cererii de ajutor și referitoare la segmente din proiectul realizat, autonome din punct de vedere funcțional sau structural.

35 În cauza T‑453/08, Timsas solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

36 În cauza T‑454/08, Grand Hotel Abi d’Oru solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

37 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată;

– obligarea intervenientelor la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, precum și la suportarea cheltuielilor de judecată efectuate de Comisie ca urmare a cererilor de intervenție.

În drept

38 După ascultarea părților cu privire la acest aspect, Tribunalul apreciază că este necesar să dispună reunirea prezentelor cauze în vederea pronunțării hotărârii, conform articolului 50 din Regulamentul de procedură.

1. Cu privire la admisibilitatea unora dintre motivele invocate de interveniente în cauza T‑394/08

39 Comisia relevă că intervenientele au invocat anumite motive care nu au fost invocate de regiunea Sardinia, reclamantă în cauza T‑394/08, și care s‑ar situa, așadar, în afara cadrului litigiului în această cauză, definit de motivele invocate de regiunea Sardinia în cererea introductivă.

40 Potrivit Comisiei, aceasta privește motivele următoare:

– motivul întemeiat pe faptul că ar fi deschis procedura oficială de investigare întemeindu‑se pe ipoteza eronată a încălcării unei decizii condiționale anterioare;

– motivul întemeiat pe încălcarea articolului 9 din Regulamentul nr. 659/1999, în măsura în care ar fi trebuit să revoce decizia de aprobare înainte de a adopta decizia atacată;

– motivul întemeiat pe încălcarea articolului 16 din Regulamentul nr. 659/1999, care nu ar prevedea rectificarea și extinderea unei proceduri deja inițiate;

– motivul întemeiat pe o încălcare a articolului 87 alineatul (3) literele (a) și (c) CE, în măsura în care ar fi exclus în mod greșit compatibilitatea ajutorului în cauză cu piața comună, precum și pe nemotivarea deciziei atacate în această privință, din cauza unei contradicții în raport cu decizii anterioare;

– motivul întemeiat pe încălcarea anumitor dispoziții din Regulamentul nr. 659/1999 referitoare la termenele de procedură, precum și a principiului duratei rezonabile a procedurii;

– motivul întemeiat pe încălcarea principiilor imparțialității și protecției concurenței;

– motivul întemeiat pe încălcarea normei de minimis întrucât ar fi omis să deducă cuantumul de 100 000 de euro sau de 200 000 de euro din ajutoarele a căror recuperare a dispus‑o.

41 Potrivit articolului 40 al patrulea paragraf din Statutul Curții de Justiție, concluziile cererii de intervenție pot avea ca obiect numai susținerea concluziilor uneia dintre părți. Articolul 116 alineatul (4) din Regulamentul de procedură prevede că memoriul în intervenție cuprinde, printre altele, concluziile intervenientului privind susținerea sau respingerea, în tot sau în parte, a concluziilor uneia dintre părți, precum și motivele și argumentele invocate de intervenient.

42 Aceste dispoziții conferă intervenientului dreptul de a invoca în mod autonom nu numai argumente, ci și motive, cu condiția ca acestea să fie prezentate în susținerea concluziilor uneia dintre părțile principale și să nu fie cu totul diferite față de considerațiile aflate la baza litigiului, în forma în care acesta a luat naștere între reclamant și pârât, ceea ce ar avea drept rezultat modificarea obiectului acestuia (Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Regione autonoma della Sardegna/Comisia, T‑171/02, Rec., p. II‑2123, punctul 152 și jurisprudența citată).

43 Pentru a decide cu privire la admisibilitatea motivelor invocate de un intervenient, revine Tribunalului, așadar, sarcina de a verifica faptul că aceste motive se referă la obiectul litigiului astfel cum a fost definit de părțile principale.

44 Totuși, atunci când este clar că o acțiune a cărei admisibilitate este pusă în discuție trebuie în orice caz să fie respinsă pe fond, este permis instanței, dintr‑o preocupare pentru economia procedurii, să se pronunțe de la bun început pe fond (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 26 februarie 2002, Consiliu/Boehringer, C‑23/00 P, Rec., p. I‑1873, punctul 52, și Hotărârea Curții din 23 martie 2004, Franța/Comisia, C‑233/02, Rec., p. I‑2759, punctul 26). De asemenea, atunci când este evident că un motiv a cărui legătură cu obiectul litigiului este discutabilă trebuie în orice caz să fie respins ca inadmisibil pentru un alt motiv sau ca nefondat, este permis instanței să respingă acest motiv fără să se pronunțe asupra aspectului dacă intervenientul și‑a ieșit din rolul de susținător al concluziilor uneia dintre părțile principale (Hotărârea Curții din 24 ianuarie 2002, Franța/Comisia, C‑118/99, Rec., p. I‑747, punctele 64 și 65, și Hotărârea Regione autonoma della Sardegna/Comisia, punctul 42 de mai sus, punctul 155).

45 În speță, se impune a constata, pe de o parte, că cea mai mare parte a motivelor invocate de interveniente și care nici nu au fost invocate de regiunea Sardinia au fost invocate de una sau de alta dintre reclamantele din cauzele T‑408/08, T‑453/08 și T‑454/08. Pe de altă parte, aceste motive sunt în orice caz nefondate, pentru motivele care vor fi expuse în continuare.

46 În aceste împrejurări și dintr‑o preocupare pentru economia procedurii, nu se impune examinarea cauzei de inadmisibilitate invocate de Comisie.

2. Cu privire la admisibilitatea anumitor critici formulate în stadiul replicii

47 Comisia arată că reclamantele au formulat pentru prima oară în stadiul replicii motive noi, care ar trebui, așadar, respinse ca inadmisibile.

Cauza T‑394/08

48 În cauza T‑394/08, Comisia consideră ca fiind noi, în primul rând, motivul întemeiat pe o eroare vădită în aprecierea efectului de stimulare al ajutorului, în al doilea rând, motivul întemeiat pe încălcarea obligației de examinare a Comisiei și, în al treilea rând, motivul întemeiat pe împrejurarea că încălcarea principiului de necesitate a ajutorului de schema în cauză nu ar fi decât aparentă.

49 În ceea ce privește primul și cel de al treilea motiv contestate de Comisie, este clar că dezvoltările pe care Comisia le califică drept motive noi nu sunt de fapt destinate decât să dezvolte critici deja formulate sub forma primului motiv în cererea introductivă.

50 Este adevărat că primul motiv invocat de regiunea Sardinia este intitulat „Încălcarea normelor fundamentale de procedură prin caracterul contradictoriu al motivării, pretinsa irelevanță a încrederii în evaluarea «efectului de stimulare» asupra beneficiarilor și, prin urmare, în evaluarea condiției privind «necesitatea ajutorului»”. Acest titlu pare să restrângă întinderea motivului la o încălcare a obligației de motivare. Totuși, textul care urmează acestui titlu conține și pasaje care se referă în mod clar la o eroare în evaluarea efectului de stimulare al ajutorului, de exemplu la punctul 17 a patra liniuță și la punctele 18, 20 și 23 din cererea introductivă. Or, criteriul efectului de stimulare al unui ajutor este utilizat de regiunea Sardinia ca sinonim al criteriului de necesitate, acordarea ajutorului trebuind să motiveze beneficiarul să pună în aplicare un anumit proiect, care nu ar fi altfel realizat. Prin urmare, primul motiv invocat de regiunea Sardinia conține de fapt două motive, unul întemeiat pe o eroare în aprecierea efectului de stimulare al ajutorului și altul întemeiat pe o nemotivare referitoare la acest aspect.

51 În ceea ce privește al doilea motiv contestat de Comisie, aceasta din urmă susține că, în replică, sub pretextul de a‑și susține raționamentul privind pretinsa încălcare a obligației de motivare referitoare la evaluarea efectului de stimulare, regiunea Sardinia ar critica faptul că Comisia nu ar fi întocmit în mod corespunzător decizia atacată.

52 Or, prin prisma pasajelor în cauză din replică, este clar că regiunea Sardinia, care nu a înțeles nicidecum să formuleze un motiv nou, întemeiat pe o viciere a investigării, a înțeles pur și simplu să își susțină primul motiv, care este întemeiat, astfel cum s‑a relevat la punctul 50 de mai sus, atât pe o eroare în aprecierea efectului de stimulare al ajutorului, cât și pe o nemotivare referitoare la acest aspect.

53 Prin urmare, regiunea Sardinia nu a invocat motive noi în stadiul replicii, astfel încât se impune respingerea cauzei de inadmisibilitate invocate de Comisie.

Cauza T‑408/08

54 În cauza T‑408/08, Comisia consideră ca fiind nou motivul întemeiat pe nemotivarea incidenței schemei în cauză asupra comerțului dintre statele membre.

55 Or, această cauză de inadmisibilitate invocată de Comisie provine dintr‑o greșită înțelegere a înscrisurilor SF Turistico Immobiliare, care se pretează într‑adevăr la a induce în eroare. Astfel, reclamanta respectivă a menționat deja în cererea introductivă „modificarea condițiilor de schimb într‑o măsură contrară interesului comun”, în cadrul celui de al nouălea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE și a Orientărilor din 1998. Totuși, procedând astfel, ea a înțeles doar să susțină acest motiv, întemeiat pe o încălcare a dispozițiilor care reglementează compatibilitatea ajutorului, iar nu să invoce un motiv distinct, întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, constând în aceea că Comisia ar fi concluzionat în mod greșit cu privire la existența unui ajutor de stat.

56 Prin urmare, mențiunea făcută de SF Turistico Immobiliare, în cuprinsul replicii, potrivit căreia „a invocat în plus [în cererea introductivă] absența substanțială a unei motivări suficiente în ceea ce privește incidența ajutorului asupra schimburilor dintre statele membre” trebuie înțeleasă în același sens, și anume ca fiind destinată să susțină motivul întemeiat pe o încălcare a dispozițiilor care reglementează compatibilitatea ajutorului.

57 Rezultă că SF Turistico Immobiliare nu a invocat niciun motiv nou în stadiul replicii, astfel încât se impune respingerea cauzei de inadmisibilitate invocate de Comisie.

Cauza T‑453/08

58 În această cauză, Comisia consideră ca fiind nou motivul întemeiat pe încălcarea articolului 253 CE în privința aplicării normei de minimis.

59 Ea arată, în această privință, că motivul invocat în cererea introductivă se referă la aplicarea exactă a pragului de minimis, iar nu la motivarea adecvată a acestei aplicări.

60 Or, această afirmație nu este exactă prin prisma conținutului punctelor în discuție din cererea introductivă, care menționează „nemotivarea în privința existenței elementului de stimulare al ajutorului în legătură cu faptul că partea din subvenție care se raportează la cheltuielile realizate anterior cererii este într‑un cuantum inferior pragului de minimis” și o „contradicție” între decizia atacată și afirmațiile Comisiei referitoare la plafonul de minimis cu ocazia altor contacte cu regiunea Sardinia.

61 Se impune a considera, prin urmare, că motivul întemeiat pe nemotivare în ceea ce privește aplicarea normei de minimis a fost deja invocat de Timsas în cererea introductivă, astfel încât trebuie respinsă cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie.

Cauza T‑454/08

62 În această cauză, Comisia consideră ca fiind nou motivul întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, pretins invocat de Grand Hotel Abi d’Oru în stadiul replicii.

63 Ea arată în această privință că, în cererea introductivă, Grand Hotel Abi d’Oru nu ar fi invocat în mod clar, în raport cu faptul că Comisia nu i‑a notificat anumite documente, decât încălcarea articolului 254 CE și a articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999.

64 Or, în răspuns la o întrebare scrisă adresată de Tribunal, Grand Hotel Abi d’Oru a afirmat că nu a înțeles, prin intermediul pasajului din replică vizat de Comisie, să ridice un motiv nou, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, pasajul menționat fiind destinat numai să susțină motivul, invocat în cererea introductivă, întemeiat pe încălcarea articolului 254 CE și a articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999. În consecință, nu se impune respingerea ca inadmisibil a motivului invocat de Grand Hotel Abi d’Oru.

3. Cu privire la admisibilitatea motivelor întemeiate pe nelegalitatea deciziei de rectificare

65 Intervenientele și SF Turistico Immobiliare au invocat nelegalitatea deciziei de rectificare pentru a susține nelegalitatea deciziei atacate.

66 Comisia, fără a ridica în mod formal o excepție de inadmisibilitate în această privință, apreciază că motivele în cauză sunt inadmisibile, întrucât decizia de rectificare a rămas definitivă. Astfel, ea ar fi fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene la 14 februarie 2007 și nu ar fi fost atacată în termenul prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf CE.

67 SF Turistico Immobiliare arată că decizia de rectificare nu i‑ar produce prejudicii în măsura în care singurul prejudiciu concret pentru interesele sale ar decurge din decizia atacată. Așadar, doar în privința acesteia din urmă ar avea interesul de a exercita acțiunea.

68 În această privință, trebuie mai întâi să se determine natura juridică a deciziei de rectificare, pentru a se determina apoi, eventual, dacă reclamantele, neatacând‑o în justiție în termenul prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf CE, au decăzut din dreptul de a invoca nelegalitatea acesteia în cadrul unei acțiuni în anulare împotriva deciziei atacate.

Cu privire la natura juridică a deciziei de rectificare

69 Textele care reglementează procedura în materie de ajutoare de stat nu prevăd expres o decizie de „rectificare și extindere” a procedurii în curs.

70 În această privință, rezultă din cuprinsul considerentului (8) al Regulamentului nr. 659/1999 și din articolul 6 alineatul (1) din același regulament că decizia de a deschide procedura oficială de investigare sintetizează elementele relevante de fapt și de drept, include o evaluare preliminară a măsurii în cauză în scopul de a stabili dacă prezintă caracterul unui ajutor și expune motivele care determină îndoielile privind compatibilitatea acesteia cu piața comună, pentru a permite statului membru în cauză și celorlalte persoane interesate să își prezinte în mod util observațiile și, prin aceasta, să furnizeze Comisiei toate informațiile de care are nevoie pentru a evalua compatibilitatea ajutorului cu piața comună. Procedura oficială de investigare permite, la rândul său, aprofundarea și lămurirea aspectelor invocate în decizia de deschidere. Rezultă din articolul 7 din Regulamentul nr. 659/1999 că, la momentul încheierii acestei proceduri, este posibil ca analiza Comisiei să fi evoluat, deoarece aceasta poate decide în final că măsura nu constituie un ajutor sau că îndoielile referitoare la incompatibilitatea acesteia au fost eliminate. Rezultă că decizia finală poate prezenta anumite divergențe față de decizia de inițiere, fără ca acest fapt să vicieze totuși decizia finală (Hotărârea Tribunalului din 4 martie 2009, Italia/Comisia, T‑424/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 69). Din această perspectivă, nu ar fi, așadar, necesar ca Comisia să procedeze la o rectificare a unei decizii de deschidere a procedurii oficiale de investigare.

71 Cu toate acestea, este logic și, mai mult, în interesul beneficiarilor potențiali ai unei scheme de ajutoare de stat ca, în ipoteza în care Comisia realizează, după adoptarea unei decizii de deschidere a procedurii oficiale de investigare, că aceasta din urmă se întemeiază fie pe fapte incomplete, fie pe o calificare juridică eronată a acestor fapte, ea să aibă posibilitatea de a‑și adapta poziția, adoptând o decizie de rectificare. Astfel, o asemenea decizie de rectificare, însoțită de o nouă invitație de a depune observații adresată părților interesate, le permite să reacționeze la modificarea intervenită în aprecierea provizorie de către Comisie a măsurii în cauză și să își susțină punctul de vedere în această privință.

72 Trebuie, de altfel, relevat că Comisia ar fi putut de asemenea să aleagă să adopte mai întâi o decizie de închidere a procedurii și apoi o nouă decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare, întemeiată pe aprecierea sa juridică modificată, care ar fi avut, în esență, același conținut ca și decizia de rectificare. În aceste condiții, considerații de economie a procedurii și principiul bunei administrări fac să apară ca preferabilă adoptarea unei decizii de rectificare în raport cu închiderea procedurii și deschiderea unei noi proceduri. Trebuie relevat, în acest context, că rectificarea obiectului procedurii a permis Comisiei să țină cont, în vederea adoptării deciziei atacate, de observațiile prezentate de Grand Hotel Abi d’Oru ca urmare a deciziei de deschidere, ceea ce nu ar fi fost posibil dacă ar fi închis procedura oficială de investigare pentru a deschide una nouă.

73 În ceea ce privește calificarea juridică a unei asemenea decizii de rectificare, dat fiind că ea vine să se adauge deciziei de deschidere pentru a forma cu aceasta din urmă o decizie de deschidere modificată, se impune a considera că ea împărtășește calitatea sa juridică. Trebuie amintit, în această privință, că această comunicare cu privire la deschiderea procedurii oficiale de investigare urmărește numai să obțină din partea persoanelor interesate toate informațiile destinate să ofere Comisiei clarificări în cadrul acțiunii ulterioare a acesteia (Hotărârea Curții din 12 iulie 1973, Comisia/Germania, 70/72, Rec., p. 813, punctul 19, și Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 1996, Skibsværftsforeningen și alții/Comisia, T‑266/94, Rec., p. II‑1399, punctul 256).

74 În speță, Comisia a expus, în decizia de rectificare, motivele pentru care considera că aprecierea juridică a schemei de ajutoare de stat în cauză, conținută în decizia de deschidere, trebuia rectificată. Ea a explicat printre altele că era vorba, în opinia sa, de o schemă ilegală, iar nu de o utilizare abuzivă a unei scheme aprobate de ea. Comisia a însoțit aceste explicații de o nouă invitație, la adresa părților interesate, de a‑și prezenta observațiile. Rezultă că decizia de rectificare avea același obiect și aceeași finalitate ca și o decizie de deschidere, astfel încât se impune a o califica ca atare.

Cu privire la consecințele, în speță, pentru admisibilitatea motivelor întemeiate pe nelegalitatea deciziei de rectificare

75 Trebuie relevat mai întâi că, potrivit unei jurisprudențe constante, constituie acte sau decizii susceptibile de a face obiectul unei acțiuni în anulare în sensul articolului 230 CE măsurile care produc efecte juridice obligatorii de natură a afecta interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia (Hotărârea Curții din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia, 60/81, Rec., p. 2639, punctul 9, și Hotărârea Tribunalului din 18 decembrie 1992, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑10/92-T‑12/92 și T‑15/92, Rec., p. II‑2667, punctul 28).

76 Atunci când este vorba despre acte sau decizii a căror elaborare se realizează în mai multe etape, în special la finele unei proceduri interne, nu reprezintă în principiu acte atacabile decât măsurile care stabilesc definitiv poziția instituției la sfârșitul acestei proceduri, excluzând măsurile intermediare al căror obiectiv este pregătirea deciziei finale (Hotărârea IBM/Comisia, punctul 75 de mai sus, punctul 10, și Hotărârea Cimenteries CBR și alții/Comisia, punctul 75 de mai sus, punctul 28).

77 În temeiul acestei jurisprudențe, decizia finală adoptată de Comisie pentru a încheia procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE constituie un act atacabil în temeiul articolului 230 CE. O astfel de decizie produce, într‑adevăr, efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele părților interesate, întrucât încheie procedura respectivă și se pronunță definitiv asupra compatibilității măsurii examinate cu regulile aplicabile ajutoarelor de stat. Prin urmare, părțile interesate dispun întotdeauna de posibilitatea de a ataca decizia finală care încheie procedura oficială de investigare și trebuie, în acest cadru, să poată repune în discuție diferitele elemente care întemeiază poziția adoptată definitiv de Comisie (Hotărârea Tribunalului din 27 noiembrie 2003, Regione Siciliana/Comisia, T‑190/00, Rec., p. II‑5015, punctul 45). Această posibilitate este independentă de întrebarea dacă decizia de a deschide procedura oficială de investigare determină sau nu determină efecte juridice care pot face obiectul unei acțiuni în anulare. Desigur, jurisprudența Curții și a Tribunalului a admis posibilitatea de a formula o acțiune împotriva deciziei de deschidere atunci când produce efecte juridice definitive care nu pot fi îndreptate a posteriori prin decizia finală. Aceasta este situația atunci când, precum în speță, Comisia deschide procedura oficială de investigare în privința unei măsuri pe care o califică provizoriu drept ajutor nou, această decizie de deschidere producând efecte juridice autonome în raport cu decizia finală. Astfel, suspendarea aplicării măsurii respective care rezultă, în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE, din calificarea provizorie a acestei măsuri drept ajutor nou prezintă un caracter autonom în raport cu decizia finală, limitat în timp până la închiderea procedurii oficiale (Hotărârea Curții din 30 iunie 1992, Spania/Comisia, C‑312/90, Rec., p. I‑4117, punctele 12-24 , Hotărârea Curții din 5 octombrie 1994, Italia/Comisia, C‑47/91, Rec., p. I‑4635, punctele 29 și 30, și Hotărârea Curții din 9 octombrie 2001, Italia/Comisia, C‑400/99, Rec., p. I‑7303, punctele 56-62 și 69, Hotărârea Tribunalului din 30 aprilie 2002, Government of Gibraltar/Comisia, T‑195/01 și T‑207/01, Rec., p. II‑2309, punctele 80-86).

78 Cu toate acestea, posibilitatea de a ataca o decizie de deschidere nu poate avea drept consecință reducerea drepturilor procedurale ale părților interesate prin împiedicarea acestora să atace decizia finală și să invoce în sprijinul cererii lor vicii referitoare la toate etapele procedurii care a condus la această decizie (Hotărârea Regione Siciliana/Comisia, punctul 77 de mai sus, punctul 47).

79 Rezultă din ceea ce precedă că faptul că reclamantele și intervenientele nu au introdus în termenul prevăzut o acțiune împotriva deciziei de rectificare nu le împiedică să invoce motive întemeiate pe nelegalitatea acesteia din urmă împotriva deciziei atacate, astfel încât trebuie respinsă cauza de inadmisibilitate invocată de Comisie.

4. Cu privire la motivele întemeiate pe vicii de procedură

80 Reclamantele și intervenientele invocă trei motive referitoare la vicii de procedură și întemeiate, în primul rând, pe încălcarea articolului 88 alineatul (2) CE și a Regulamentului nr. 659/1999, în al doilea rând, pe încălcarea articolului 254 alineatul (3) CE și a articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999 și, în al treilea rând, pe nemotivarea deciziei atacate.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 88 alineatul (2) CE și a Regulamentului nr. 659/1999

81 Acest motiv se subdivide în trei critici, întemeiate pe o încălcare a articolului 9 din Regulamentul nr. 659/1999, pe o viciere a investigării și pe nerespectarea termenelor prevăzute de Regulamentul nr. 659/1999.

Cu privire la critica întemeiată pe o încălcare a articolului 9 din Regulamentul nr. 659/1999

82 Intervenientele arată că, întrucât ajutorul declarat incompatibil prin decizia atacată fusese anterior aprobat de Comisie, aceasta ar fi trebuit să revoce decizia de aprobare astfel cum îi impune articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999.

83 Comisia nu s‑a pronunțat în mod expres asupra temeiniciei acestei critici.

84 În temeiul articolului 9 din Regulamentul nr. 659/1999, Comisia poate revoca o decizie prin care a autorizat un ajutor, după ce a acordat statului membru în cauză posibilitatea de a‑și prezenta observațiile, în cazul în care decizia respectivă s‑a bazat pe informații eronate furnizate în cursul procedurii, determinante în adoptarea deciziei.

85 Totuși, se impune a constata că decizia de aprobare nu se întemeiază pe informații inexacte. Trebuie relevat în această privință că, astfel cum reiese din considerentele 51, 54, 59, 61 și 72 ale deciziei atacate, Comisia nu reproșează autorităților italiene că i‑ar fi transmis informații inexacte sau incomplete în cadrul procedurii care a precedat decizia de aprobare. Astfel, ea atribuie incompatibilitatea cu piața comună a ajutoarelor în discuție în prezenta cauză faptului că deliberazione n° 33/6 a introdus modificări ale măsurii inițial notificate, incompatibile cu termenii deciziei de aprobare, în măsura în care, cu ocazia primei invitații la prezentarea de cereri în cadrul schemei în cauză, puteau fi reținute proiecte a căror executare începuse înainte de prezentarea cererii de ajutor (denumită în continuare „schema de ajutoare de stat în litigiu” sau „schema în litigiu”). Or, deliberazione n° 33/6 datează din 27 iulie 2000 și este, așadar, posterioară deciziei de aprobare din 12 noiembrie 1998.

86 Rezultă că articolul 9 din Regulamentul nr. 659/1999 nu își găsea aplicarea în speță.

87 Trebuie adăugat, în această privință, că nu exista niciun motiv pentru ca Comisia să revoce decizia de aprobare, întrucât aprecierea sa în ceea ce privește compatibilitatea schemei de ajutoare de stat aprobate prin această decizie nu se schimbase. Astfel, Comisia a constatat, la articolul 1 din decizia atacată, că „ajutoarele de stat acordate în temeiul Legii […] nr. 9/1998, aplicată ilegal de către Italia prin hotărârea nr. 33/6 […], sunt incompatibile cu piața comună, exceptând cazul în care beneficiarul a prezentat o cerere de ajutor pe baza acestei scheme înainte de demararea lucrărilor […]”. Rezultă că decizia atacată nu afectează compatibilitatea ajutoarelor de stat acordate în temeiul Legii nr. 9/1998 în măsura în care a fost prezentată o cerere de ajutor înainte de executarea lucrărilor. Or, tocmai sub această condiție Comisia a declarat, în decizia de aprobare, că nu ridică obiecții în privința schemei de ajutoare de stat notificate de Italia.

88 În consecință, trebuie respinsă critica invocată de interveniente, întemeiată pe o încălcare a articolului 9 din Regulamentul nr. 659/1999.

Cu privire la critica întemeiată pe o viciere a investigării

89 Timsas și Grand Hotel Abi d’Oru reproșează Comisiei o viciere a investigării în măsura în care nu ar fi luat în considerare situația lor specifică. În special, Comisia ar fi omis să examineze situația lor în calitate de persoane particulare în raport cu regiunea Sardinia și diferențele existente între diferitele întreprinderi vizate de punerea în aplicare a schemei de ajutoare de stat în cauză. În plus, Comisia ar fi omis să examineze încrederea legitimă pe care le‑au suscitat‑o atât regiunea Sardinia, cât și Comisia.

90 Comisia respinge argumentele Timsas și ale Grand Hotel Abi d’Oru.

91 Reiese dintr‑o jurisprudență constantă că, în prezența unei scheme de ajutor, Comisia nu este obligată, în principiu, să efectueze o analiză a ajutoarelor acordate în cazuri individuale, dar se poate limita să studieze caracteristicile schemei în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 octombrie 1987, Germania/Comisia, 248/84, Rec., p. 4013, punctul 18 , Hotărârea Curții din 7 martie 2002, Italia/Comisia, C‑310/99, Rec., p. I‑2289, punctul 89, și Hotărârea Curții din 29 aprilie 2004, Grecia/Comisia, C‑278/00, Rec., p. I‑3997, punctul 24). Pe de altă parte, circumstanțele speciale proprii beneficiarilor individuali ai unei scheme de ajutoare de stat nu pot fi apreciate decât în stadiul recuperării ajutorului de către statul membru în cauză [Hotărârea din 7 martie 2002, Italia/Comisia, citată anterior, punctul 91, și Hotărârea Tribunalului din 31 mai 2006, Kuwait Petroleum (Nederland)/Comisia, T‑354/99, Rec., p. II‑1475, punctul 67]. Într‑adevăr, în caz contrar, sarcina investigării care apasă asupra Comisiei ar fi mai importantă în ipoteza unei scheme puse în aplicare în mod ilegal, cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE, decât în ipoteza în care statul membru în cauză ar fi respectat obligația de notificare impusă de dispoziția menționată, deoarece, în acest din urmă caz, circumstanțele speciale ale beneficiarilor potențiali sunt prin definiție necunoscute în etapa investigării.

92 Prin urmare, în speță, Comisia putea să se limiteze la examinarea schemei de ajutoare de stat ca atare și nu era obligată să ia în considerare nici raporturile dintre reclamante și regiunea Sardinia, nici diferențele existente între diferitele întreprinderi vizate și nici eventuala încredere legitimă care ar putea fi invocată de unele dintre aceste întreprinderi și pe care le‑ar fi suscitat‑o fie Comisia, fie regiunea Sardinia. Aceste împrejurări nu vor putea fi luate în considerare decât în stadiul recuperării ajutoarelor individuale.

93 Rezultă că critica întemeiată pe o viciere a investigării trebuie respinsă.

Cu privire la critica întemeiată pe nerespectarea termenelor prevăzute de Regulamentul nr. 659/1999

94 Intervenientele reproșează Comisiei că nu ar fi respectat termenele următoare, stabilite în Regulamentul nr. 659/1999:

– termenul de două luni din ziua următoare primirii unei notificări complete, în care Comisia trebuie să ia o decizie la capătul fazei preliminare de examinare, în conformitate cu articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 659/1999;

– termenul de două luni în care Comisia ar trebui să ia o decizie la capătul fazei preliminare de examinare, în cazul în care deține informații privind un ajutor pretins ilegal, în conformitate cu articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999 astfel cum a fost interpretat de jurisprudență;

– termenul de 18 luni de la deschiderea procedurii oficiale de investigare în care Comisia trebuie să adopte o decizie de închidere a acestei proceduri, în conformitate cu articolul 7 alineatul (6) din Regulamentul nr. 659/1999.

95 Comisia nu s‑a pronunțat în mod expres asupra temeiniciei acestei critici.

96 Trebuie relevat, în această privință, în primul rând, că termenul de două luni pentru închiderea fazei preliminare de examinare, stabilit la articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 659/1999, curge din ziua următoare primirii unei notificări complete. Or, în speță, examinarea preliminară a schemei în litigiu nu a fost declanșată de o notificare a acestei scheme de către Republica Italiană, ci de o plângere privind utilizarea abuzivă a schemei inițiale, primită de Comisie la 21 februarie 2003. Prin urmare, Comisia nu era legată de termenul de două luni prevăzut la articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul nr. 659/1999 (a se vedea în acest sens, deja înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 659/1999, Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 1998, Gestevisión Telecinco/Comisia, T‑95/96, Rec., p. II‑3407, punctul 79, și Hotărârea Tribunalului din 10 mai 2000, SIC/Comisia, T‑46/97, Rec., p. II‑2125, punctul 103).

97 În al doilea rând, în ceea ce privește termenul de două luni pretins impus de jurisprudență în considerarea articolului 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, trebuie relevat mai întâi că, în temeiul acestei dispoziții, în cazul în care deține informații privind un ajutor pretins ilegal, indiferent de sursa acestora, Comisia va examina aceste informații fără întârziere. Această dispoziție nu trebuie interpretată ca făcând referire la închiderea fazei preliminare de examinare, ci mai degrabă ca raportându‑se la începutul examinării preliminare, teză care este susținută de faptul, subliniat la punctul precedent, că Comisia nu este ținută de termenul obișnuit în ipoteza unei examinări preliminare declanșate de o plângere.

98 Jurisprudența invocată de interveniente nu dă acestor dispoziții o interpretare diferită de cea care precedă. Astfel, deși este adevărat că această jurisprudență subliniază faptul că Comisia trebuie să închidă faza preliminară de examinare în termen de două luni, totuși acest termen se aplică exclusiv în cazul unor ajutoare notificate de statele membre, astfel cum rezultă clar din contextul punctelor citate de interveniente, iar nu în cazurile în care, precum în speță, faza preliminară de examinare a fost declanșată de o plângere.

99 Este adevărat că aceasta nu poate conduce la o situație în care s‑ar permite Comisiei să prelungească în mod discreționar faza preliminară de examinare. Astfel, s‑a statuat că, în măsura în care deține o competență exclusivă pentru a aprecia compatibilitatea unui ajutor de stat cu piața comună, Comisia este obligată, în interesul unei bune administrări a normelor fundamentale din tratat referitoare la ajutoarele de stat, să procedeze la o examinare diligentă și imparțială a unei plângeri care denunță existența unui ajutor incompatibil cu piața comună (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul 62, și Hotărârea Gestevisión Telecinco/Comisia, punctul 96 de mai sus, punctul 72) și că, așadar, examinarea preliminară a măsurilor adoptate de stat care fac obiectul unei plângeri referitoare la un ajutor de stat nu poate fi prelungită la infinit de către Comisie (Hotărârea Gestevisión Telecinco/Comisia, punctul 96 de mai sus, punctul 74). Potrivit unei jurisprudențe constante, caracterul rezonabil al duratei unei asemenea proceduri administrative trebuie apreciat în funcție de circumstanțele proprii fiecărei cauze și în special de contextul acesteia, de diferitele etape procedurale pe care trebuie să le urmeze Comisia, de complexitatea cauzei și de importanța acesteia pentru persoanele interesate (Hotărârea Tribunalului din 19 martie 1997, Oliveira/Comisia, T‑73/95, Rec., p. II‑381, punctul 45, Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 1997, SCK și FNK/Comisia, T‑213/95 și T‑18/96, Rec., p. II‑1739, punctul 57, și Hotărârea Gestevisión Telecinco/Comisia, punctul 96 de mai sus, punctul 75).

100 În speță, între primirea plângerii de către Comisie, la 21 februarie 2003, și adoptarea deciziei de deschidere, la 3 februarie 2004, s‑a scurs un termen de puțin mai mult de 11 luni. Ținând cont în special de necesitatea ca Comisia să solicite, prin intermediul Republicii Italiene, informații suplimentare de la regiunea Sardinia, un asemenea termen nu poate fi calificat drept excesiv.

101 În al treilea rând, în temeiul articolului 13 alineatul (2) și al articolului 16 din Regulamentul nr. 659/1999, în cazul unui ajutor prezumat ilegal, precum și în cazul unui ajutor prezumat a fi fost aplicat în mod abuziv, Comisia nu este legată în special de termenul stabilit la articolul 7 alineatul (6) din Regulamentul nr. 659/1999. Or, în speță, procedura oficială de investigare deschisă de Comisie privea inițial un ajutor prezumat a fi fost aplicat în mod abuziv, apoi, ca urmare a deciziei de rectificare, un ajutor prezumat ilegal.

102 Rezultă că se impune respingerea criticii întemeiate pe nerespectarea termenelor prevăzute de Regulamentul nr. 659/1999.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 254 alineatul (3) CE și a articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999

103 Grand Hotel Abi d’Oru arată că Comisia a încălcat obligația de notificare prevăzută la articolul 254 alineatul (3) CE și la articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, necomunicându‑i nici solicitarea de informații suplimentare, adresată de Comisie Republicii Italiene la 26 februarie 2003 (a se vedea punctul 15 de mai sus), nici decizia de rectificare, deși, ca urmare a invitației conținute în decizia de deschidere, ea depusese observații referitoare la schema de ajutoare de stat în litigiu.

104 Comisia se opune argumentelor invocate de Grand Hotel Abi d’Oru.

105 În primul rând, în conformitate cu articolul 254 alineatul (3) CE, deciziile se notifică destinatarilor lor și produc efecte prin această notificare.

106 În ceea ce privește, în primul rând, decizia de rectificare, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că deciziile adoptate de Comisie în domeniul ajutoarelor de stat au întotdeauna ca destinatare statele membre vizate (Hotărârea Comisia/Sytraval și Brink’s France, punctul 99 de mai sus, punctul 45, Hotărârea Tribunalului din 17 iunie 1999, ARAP și alții/Comisia, T‑82/96, Rec., p. II‑1889, punctul 28, și Hotărârea SIC/Comisia, punctul 96 de mai sus, punctul 45). Această jurisprudență, care este anterioară Regulamentului nr. 659/1999, a fost expres confirmată de articolul 25 din acest regulament, care prevede că deciziile adoptate în temeiul capitolelor II, III, IV, V și VII din același regulament se adresează statului membru în cauză, căruia Comisia i le notifică de îndată. Se impune a aminti în această privință că, după cum s‑a constatat la punctele 69-74 de mai sus, decizia de rectificare trebuie să fie calificată juridic drept decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare.

107 Rezultă că decizia de rectificare se adresa exclusiv Republicii Italiene, iar nu beneficiarilor schemei în litigiu. În consecință, articolul 254 alineatul (3) CE nu obliga Comisia să notifice decizia de rectificare reclamantei Grand Hotel Abi d’Oru.

108 În ceea ce privește, în al doilea rând, solicitarea de informații suplimentare, nu este vorba de o decizie, în sensul articolului 249 al patrulea paragraf CE, astfel încât articolul 254 alineatul (3) CE nu este aplicabil acesteia.

109 Se impune, așadar, respingerea criticii întemeiate pe încălcarea acestei dispoziții.

110 În al doilea rând, în conformitate cu articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, orice parte interesată care a prezentat observații în urma unei decizii a Comisiei de a deschide procedura oficială de investigare primește o copie a deciziei adoptate de Comisie în temeiul articolului 7 din regulament.

111 Or, nici decizia de rectificare, nici solicitarea de informații suplimentare nu pot fi calificate drept „decizie adoptată în temeiul articolului 7” din Regulamentul nr. 659/1999. Astfel, acest articol vizează exclusiv, prin titlul său, ca și prin conținut, deciziile Comisiei de închidere a procedurii oficiale de investigare. Or, pe de o parte, astfel cum s‑a explicat la punctele 73 și 74 de mai sus, decizia de rectificare trebuie calificată nu drept decizie de închidere a procedurii oficiale de investigare, ci, dimpotrivă, drept decizie de deschidere a acestei proceduri. Pe de altă parte, în ceea ce privește solicitarea de informații suplimentare, astfel cum s‑a indicat la punctul 108 de mai sus, nu este vorba de un act care să poată fi calificat drept decizie, astfel încât ea nici nu este vizată de articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999.

112 Se impune, așadar, respingerea criticii întemeiate pe încălcarea acestei dispoziții.

113 Rezultă că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 254 alineatul (3) CE și a articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999 trebuie respins.

Cu privire la motivul întemeiat pe nemotivarea deciziei atacate

114 Reclamantele și intervenientele formulează șase critici cu privire la nemotivarea deciziei atacate și a deciziei de rectificare.

Cu privire la critica întemeiată pe nemotivare în ceea ce privește încălcarea principiului duratei rezonabile a procedurii

115 SF Turistico Immobiliare arată că atât decizia de rectificare, cât și decizia atacată sunt nemotivate în privința pretinsei încălcări a principiului duratei rezonabile a procedurii.

116 Decizia de rectificare nu ar explica motivele care au determinat Comisia să aștepte doi ani și jumătate pentru a rectifica și a extinde decizia de deschidere, deși cunoștea pe deplin toate elementele utile din luna aprilie 2003.

117 În ceea ce privește decizia atacată, SF Turistico Immobiliare admite că, în temeiul articolului 13 alineatul (2) din Regulamentul nr. 659/1999, Comisia nu este obligată, în cazul unui posibil ajutor ilegal, să respecte termenele stabilite la articolul 4 alineatul (5), la articolul 7 alineatul (6) și la articolul 7 alineatul (7) din Regulamentul nr. 659/1999. Aceasta nu ar implica totuși ca principiul duratei rezonabile a procedurii să nu fie aplicabil într‑o asemenea ipoteză. Întrucât decizia atacată nu furnizează nicio justificare pentru durata anormală de mai mult de patru ani și cinci luni a procedurii de investigare, ea ar fi afectată de un viciu de motivare.

118 Comisia respinge argumentele SF Turistico Immobiliare.

119 Cu titlu preliminar, se impune a aminti că nu este vorba, în cadrul examinării prezentei critici, de a examina dacă durata procedurii a fost într‑adevăr excesivă în speță, ci doar de a răspunde la întrebarea dacă obligația de motivare a Comisiei se aplică duratei procedurii și, în caz afirmativ, dacă ea a îndeplinit această obligație.

120 Or, trebuie să se răspundă în sens negativ la prima dintre aceste întrebări – în alți termeni, obligația de motivare a Comisiei nu se aplică duratei procedurii, ci doar conținutului însuși al deciziei.

121 Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției autoare a actului, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații pe care îl pot avea destinatarului actului sau alte persoane vizate în mod direct și individual de acesta (a se vedea Hotărârea Comisia/Sytraval și Brink’s France, punctul 99 de mai sus, punctul 63 și jurisprudența citată, și Hotărârea Curții din 10 iulie 2008, Bertelsmann și Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, Rec., p. I‑4951, punctul 166 și jurisprudența citată).

122 Or, durata unei proceduri nu provine dintr‑un raționament al instituției în cauză, susceptibil să justifice această durată, ci este o împrejurare pur factuală care depinde exclusiv de timpul care este necesar instituției pentru a duce la bun sfârșit procedura respectivă. Prin urmare, ea nu face parte din conținutul deciziei, susceptibil de a fi motivat, în sensul jurisprudenței citate la punctul precedent. Ea nu impune, astfel cum Comisia arată în mod întemeiat, decât enumerarea pur factuală a diferitelor etape ale procedurii până la adoptarea deciziei în discuție.

123 În consecință, critica întemeiată pe nemotivare cu privire la încălcarea principiului duratei rezonabile a procedurii trebuie respinsă.

Cu privire la critica întemeiată pe nemotivarea calificării ajutorului drept ajutor nou ilegal

124 Regiunea Sardinia invocă o nemotivare a deciziei atacate în ceea ce privește calificarea ajutoarelor pentru proiecte a căror executare a fost demarată înainte de introducerea cererii drept ilegale, mai degrabă decât abuzive.

125 Comisia contestă argumentele regiunii Sardinia.

126 În această privință, este suficient de relevat că Comisia a expus, în considerentele 48-55 ale deciziei atacate, în esență, că schema de ajutoare de stat care a fost pusă în aplicare prin adoptarea în special a deliberazione n° 33/6 nu respecta termenii deciziei de aprobare, în măsura în care nu asigura efectul de stimulare al ajutoarelor în cauză, și că, prin urmare, ajutoarele consimțite pentru proiecte a căror executare a început înainte de introducerea cererii de ajutor trebuiau considerate ca ilegale.

127 O asemenea motivare arată în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât dă posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate și Tribunalului să își exercite controlul, în sensul jurisprudenței citate la punctul 121 de mai sus.

128 Prin urmare, această critică trebuie respinsă ca nefondată.

Cu privire la critica întemeiată pe nemotivare cu privire la incompatibilitatea ajutoarelor în vederea dezvoltării regionale

129 Intervenientele și SF Turistico Immobiliare invocă o nemotivare a deciziei atacate în ceea ce privește compatibilitatea ajutoarelor acordate în temeiul schemei în litigiu (denumită în continuare „ajutoarele în litigiu”), în special din perspectiva aportului său la dezvoltarea regională, în sensul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE. Comisia nu ar fi precizat printre altele motivele pentru care, spre deosebire de alte cazuri care prezentau împrejurări analoage, nu a considerat aplicabile derogările prevăzute la articolul 87 alineatul (3) literele (a) și (c) CE.

130 Comisia contestă argumentele intervenientelor și ale SF Turistico Immobiliare.

131 În ceea ce privește, în primul rând, admisibilitatea criticii invocate de SF Turistico Immobiliare, dat fiind că motivul întemeiat pe nemotivare este un motiv de ordine publică, el nu poate fi respins ca inadmisibil, întrucât trebuie examinat din oficiu de Tribunal (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Corsica Ferries France/Comisia, T‑349/03, Rec., p. II‑2197, punctul 52 și jurisprudența citată).

132 În al doilea rând, trebuie respins argumentul Comisiei întemeiat pe aceea că nu i‑ar incumba sarcina de a demonstra incompatibilitatea ajutorului în măsura în care ar reveni statului membru în cauză obligația de a demonstra compatibilitatea ajutorului. Este, desigur, adevărat că, din moment ce decizia de deschidere a procedurii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE cuprinde o analiză preliminară suficientă a Comisiei în care sunt prezentate motivele pentru care aceasta are îndoieli cu privire la compatibilitatea ajutoarelor în cauză cu piața comună, revine statului membru și potențialului beneficiar sarcina de a prezenta elemente de natură să demonstreze că aceste ajutoare sunt compatibile cu piața comună (Hotărârea Tribunalului din 14 ianuarie 2004, Fleuren Compost/Comisia, T‑109/01, Rec., p. II‑127, punctul 45; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Tribunalului din 18 noiembrie 2004, Ferriere Nord/Comisia, T‑176/01, Rec., p. II‑3931, punctele 93 și 94; a se vedea de asemenea, prin analogie, Hotărârea Curții din 24 septembrie 2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, C‑74/00 P și C‑75/00 P, Rec., p. I‑7869, punctul 170). Totuși, aceasta nu constituie decât o regulă aferentă sarcinii probei, iar nu obligației de motivare, astfel încât revine Comisiei competența, dacă este cazul, de a face vorbire, în decizia sa, despre motivele care au condus‑o la a considera că, în pofida elementelor furnizate de statul membru sau de beneficiari, ajutoarele în cauză nu sunt compatibile cu piața comună.

133 Or, în al treilea rând, în speță, Comisia și‑a îndeplinit obligația de motivare în această privință.

134 Astfel, ea a indicat, în considerentele 56-73 ale deciziei atacate, în esență, că motivul pentru care ajutoarele în litigiu nu erau compatibile cu piața comună era absența efectului de stimulare al acestor ajutoare, datorită faptului că fuseseră acordate pentru proiecte care fuseseră demarate înainte de introducerea cererii de ajutor. Ea a amintit printre altele, în această privință, că principiul necesității ajutorului este un principiu general, confirmat de jurisprudență, care în plus a fost preluat atât în decizia de aprobare, cât și în Orientările din 1998 (a se vedea considerentele 58-61 ale deciziei atacate). Această constatare este suficientă deja pentru motivarea incompatibilității ajutorului, întrucât era susceptibilă să excludă compatibilitatea oricărui ajutor în cadrul dezvoltării regionale. Trebuie amintit, în acest context, că Tribunalul a decis deja că, întrucât a amintit criteriile definite în orientări și a constatat că aceste criterii nu erau îndeplinite într‑un caz particular, Comisia a motivat corespunzător cerințelor legale decizia sa de a refuza acordarea unei derogări în temeiul articolului 87 alineatul (3) CE (Hotărârea Tribunalului din 30 aprilie 1998, Vlaams Gewest/Comisia, T‑214/95, Rec., p. II‑717, punctul 102). Deși, în considerentele 62-69 ale deciziei atacate, Comisia a respins diferite argumente avansate de autoritățile italiene și deși, la punctul 71 din decizia menționată, ea a arătat că ajutoarele în litigiu nici nu puteau fi aprobate pe baza altor temeiuri juridice, asemenea explicații nu prezintă, așadar, decât un caracter superfluu.

135 Prin urmare, critica întemeiată pe nemotivare cu privire la incompatibilitatea ajutorului în cadrul dezvoltării regionale trebuie respinsă.

Cu privire la critica întemeiată pe nemotivarea aprecierii efectului de stimulare al ajutoarelor în litigiu

136 În cadrul acestei critici, regiunea Sardinia, intervenientele, SF Turistico Immobiliare, Timsas și Grand Hotel Abi d’Oru prezintă trei argumente întemeiate pe nemotivarea aprecierii de către Comisie a efectului de stimulare al ajutoarelor în litigiu.

137 În primul rând, intervenientele arată că Comisia ar fi trebuit să explice motivele pentru care, în speță, prezumția menționată la punctul 4.2 din Orientările din 1998, potrivit căreia efectul de stimulare nu se regăsește în ipoteza începerii lucrărilor înainte de cererea de ajutor, nu putea fi răsturnată de argumentele invocate de regiunea Sardinia. Cel puțin, Comisia ar fi trebuit să procedeze la o comparare concretă a pretinsului dezechilibru pe care plata ajutoarelor în cauză l‑ar fi cauzat pieței de referință. Or, nu ar fi existat nicio urmă a unei asemenea justificări în decizia atacată.

138 În al doilea rând, regiunea Sardinia arată că decizia atacată este nemotivată și contradictorie în ceea ce privește motivul pentru care Comisia nu a ținut cont, în aprecierea efectului de stimulare al schemei de ajutoare de stat în litigiu, de încrederea beneficiarilor schemei menționate în legislațiile națională și comunitară aplicabile la momentul la care au luat decizia de a investi.

139 În al treilea rând, SF Turistico Immobiliare, Timsas și Grand Hotel Abi d’Oru arată că decizia atacată este nemotivată în ceea ce privește motivul pentru care Comisia nu a ținut cont, în aprecierea efectului de stimulare al schemei de ajutoare de stat în litigiu, de situația specifică a beneficiarilor acelei scheme.

140 Comisia se opune acestor argumente.

141 În ceea ce privește, în primul rând, argumentele invocate de regiunea Sardinia și de interveniente, trebuie de la bun început respins argumentul potrivit căruia Comisia ar fi trebuit să procedeze la o comparare concretă a pretinsului dezechilibru pe care plata ajutoarelor l‑ar fi cauzat pieței. Astfel, problema dacă ajutoarele respective au cauzat un dezechilibru pe piață, care este un aspect care ține, în principiu, de noțiunea de ajutor, este irelevantă pentru aprecierea efectului lor de stimulare, care ține de examinarea compatibilității cu piața comună a ajutoarelor în cauză.

142 Pe de altă parte, trebuie respins argumentul potrivit căruia Comisia ar fi trebuit să explice motivele pentru care prezumția menționată la punctul 4.2 din Orientările din 1998 nu putea fi răsturnată de argumentele invocate de regiunea Sardinia și în special de considerațiile referitoare la încrederea legitimă a beneficiarilor schemei în litigiu, și aceasta fără a fi necesar să se pronunțe, în acest stadiu, asupra împrejurării pretinse de interveniente că cerința prezentării cererii de ajutor înainte de începerea lucrărilor ar rezulta dintr‑o prezumție susceptibilă de a fi răsturnată. Astfel, trebuie să se constate că, în considerentele 62-67 ale deciziei atacate, Comisia a amintit mai întâi în mod sumar argumentele prezentate de autoritățile italiene în cadrul procedurii oficiale de investigare și care sunt expuse mai pe larg în considerentele 36-43 ale deciziei amintite. Ea a indicat apoi, pentru fiecare dintre ele, motivul pentru care considera necesar să le înlăture. În orice caz, nu se poate pune, așadar, problema unei nemotivări în această privință, astfel încât trebuie respinse argumentele invocate de regiunea Sardinia și de interveniente.

143 În al doilea rând, trebuie înlăturat argumentul prezentat la punctul 139 de mai sus, fără să fie nevoie, în conformitate cu considerațiile expuse la punctul 44 de mai sus, a se pronunța asupra admisibilității în măsura în care este invocat de SF Turistico Immobiliare.

144 Astfel, după cum s‑a arătat la punctele 91 și 92 de mai sus, în cadrul examinării unei scheme de ajutoare de stat, Comisia este îndrituită să își limiteze examinarea la caracteristicile generale și abstracte ale schemei menționate, fără a fi obliga