CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JAN MAZÁK

prezentate la 11 februarie 20101( )

Cauza C‑407/08 P

Knauf Gips KG, fostă Gebr. Knauf Westdeutsche Gipswerke KG

„Recurs – Concurență – Înțelegere – Piața plăcilor din ipsos – Încălcarea articolului 81 CE – Procedură administrativă – Încălcarea dreptului la apărare – Acces la dosar – Refuzul de a comunica probe incriminatoare – Refuzul de a comunica probe dezincriminatoare – Acorduri și practici concertate care constituie o singură încălcare – Încălcarea limitei maxime de 10 % prevăzute la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17/62 – Unitate economică”

I – Introducere

1. Prin recursul formulat, Knauf Gips KG, fostă Gebrüder Knauf Gipswerke KG (denumită în continuare „recurenta”), solicită Curții, între altele, să anuleze în totalitate Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță (Camera a treia) din 8 iulie 2008, pronunțată în cauza T‑52/03( ) (denumită în continuare „hotărârea atacată”). Cu titlu subsidiar, recurenta solicită Curții trimiterea cauzei la Tribunal în vederea pronunțării unei noi hotărâri și, cu titlu mai subsidiar, reducerea amenzii aplicate acesteia și în orice caz cu cel puțin 54,51 milioane de euro.

II – Cadrul juridic

2. Articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de aplicare a articolelor [81] și [82] din tratat( ), prevede:

„Comisia poate, prin decizie, să aplice întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi amenzi al căror cuantum poate fi cuprins între minimum o mie de unități de cont și maximum un milion de unități de cont, acest maxim putând fi sporit la 10 % din cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului social precedent de fiecare dintre întreprinderile care au participat la încălcare, în cazul în care, cu intenție sau din neglijență:

(a) comit o încălcare a dispozițiilor articolului [81] alineatul (1) [CE] sau ale articolului [82 CE]; […]”

III – Situația de fapt în recurs

A – Decizia atacată

3. La 27 noiembrie 2002, Comisia a adoptat Decizia 2005/471/CE privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE împotriva BPB PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA și Gyproc Benelux NV (cazul nr. COMP/E‑1/37.152 – Plăci de ipsos) (denumită în continuare „decizia atacată”), în care aceasta a constatat că BPB plc (denumită în continuare „BPB”), grupul Knauf, Société Lafarge SA (denumită în continuare „Lafarge”) și Gyproc Benelux NV (denumită în continuare „Gyproc”) încălcaseră articolul 81 alineatul (1) CE prin participarea la o serie de acorduri și practici concertate în sectorul plăcilor de ipsos( ). Comisia a considerat că BPB, Knauf( ), Lafarge și Gyproc încheiaseră și participaseră fără întrerupere la un acord complex și continuu care încalcă articolul 81 alineatul (1) CE și care s‑a concretizat în următoarele comportamente care constituie acorduri sau practici concertate:

– reprezentanții BPB și ai Knauf s‑au întâlnit la Londra în 1992 și și‑au exprimat intenția comună de a stabiliza piețele din Germania (denumită în continuare „piața germană”), din Regatul Unit (denumită în continuare „piața din Regatul Unit”), din Franța (denumită în continuare „piața franceză”) și din Olanda, Belgia și Luxemburg (denumită în continuare „piața din Benelux”);

– începând cu 1992, reprezentanții BPB și ai Knauf au implementat sisteme de schimb de informații privind volumele lor de vânzări de pe piețele plăcilor de ipsos germană, franceză, din Regatul Unit și din Benelux; la acestea au aderat Lafarge și ulterior Gyproc;

– cu diferite ocazii, reprezentanții BPB, ai Knauf și ai Lafarge s‑au informat reciproc în avans în legătură cu creșterile de prețuri de pe piața din Regatul Unit;

– ca urmare a unor evoluții specifice pe piața germană, reprezentanții BPB, ai Knauf, ai Lafarge și ai Gyproc s‑au întâlnit la Versailles în 1996, la Bruxelles în 1997 și la Haga în 1998, în vederea împărțirii sau cel puțin a stabilizării pieței germane;

– reprezentanții BPB, ai Knauf, ai Lafarge și ai Gyproc s‑au informat reciproc cu diferite ocazii și și‑au concertat acțiunea cu privire la aplicarea unor creșteri de prețuri pe piața germană în perioada 1996-1998( ).

4. Conform articolului 1 din decizia atacată, încălcarea a avut următoarea durată:

– „BPB PLC: cel târziu de la 31 martie 1992 până la 25 noiembrie 1998;

– Knauf: cel târziu de la 31 martie 1992 până la 25 noiembrie 1998;

– Société Lafarge SA: cel târziu de la 31 august 1992 până la 25 noiembrie 1998;

– Gyproc Benelux N. V.: cel târziu de la 6 august 1996 până la 25 noiembrie 1998.”

5. Comisia, având în vedere natura comportamentului în discuție, impactul concret al acestuia pe piața plăcilor de gips, care era foarte concentrată și era de natură oligopolistă, și faptul că acesta afecta cele patru piețe principale din centrul Comunității Europene, a considerat că destinatarele deciziei atacate săvârșiseră o încălcare foarte gravă a articolului 81 alineatul (1) CE. Următoarele amenzi au fost aplicate următoarelor întreprinderi:

– BPB: 138,6 milioane de euro,

– Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG: 85,8 milioane de euro,

– Lafarge: 249,6 milioane de euro,

– Gyproc: 4,32 milioane de euro( ).

6. În ceea ce privește amenda aplicată recurentei, Comisia a menționat, în considerentele (495)-(499) ale deciziei atacate, următoarele:

„(495) Este dovedit că [grupul] Knauf a participat în mod activ la toate comportamentele anticoncurențiale prezentate în această decizie și că [înalții reprezentanți ai grupului Knauf], [domnul B și domnul C,] au fost personal implicați în acest comportament.

(496) Decizia este adresată Knauf Westdeutsche Gipswerke, ca urmare a structurii speciale a grupului Knauf. Comisia nu este în măsură să identifice o persoană aflată la conducerea grupului de societăți care constituie întreprinderea. În consecință, nu există o persoană juridică aflată la conducerea acesteia căreia ar putea, în calitate de organ ce are sarcina coordonării activităților grupului, să i se impute răspunderea pentru încălcările săvârșite de diferitele societăți care o compun.

(497) Knauf Westdeutsche Gipswerke, ai cărei [înalți reprezentanți] sunt [domnul B] și [domnul C], este cea mai reprezentativă societate din această întreprindere. În special, în ceea ce privește Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, a cărei funcție constă în administrarea altor societăți ale grupului Knauf, trebuie observat că depinde, cel puțin în parte, de Knauf Westdeutsche Gipswerke atât în ceea ce privește sediul, cât și personalul.

(498) În aceste împrejurări și pentru ca aspecte pur de formă să nu împiedice ajungerea la o concluzie privind comportamentul [grupului] Knauf pe piața plăcilor de ipsos în vederea aplicării normelor de concurență, Comisia consideră că societății Knauf Westdeutsche Gipswerke trebuie să i se impute răspunderea pentru activitățile [grupului] Knauf. Knauf Westdeutsche Gipswerke nu s‑a opus ca, în speță, Comisia să îi trimită comunicarea privind obiecțiunile, în pofida faptului că aceasta evidenția în mod clar că Comisia intenționa să îi impute răspunderea pentru întregul comportament al Knauf.

(499) Comisia consideră că, în vederea unei posibile aplicări a unei amenzi […], cifra de afaceri care trebuie să fie luată în considerare în scopul acestei decizii este aceea a «întreprinderii» în sensul articolului 81 alineatul (1) din tratat, și anume, în acest caz, cifra de afaceri mondială realizată de toate societățile grupului Knauf, astfel cum a fost comunicată de Knauf Comisiei”( ).

7. Comisia menționase de asemenea în considerentele (38) și (39) ale deciziei atacate:

„(38) Înființată în 1932 și având sediul central și o mare uzină industrială la Iphofen, Bavaria (Germania), Knauf cuprinde în prezent un număr de societăți private care sunt încă deținute de […] sau de acționari care aparțin familiei Knauf. Societatea se prezintă ca fiind societatea de familie Knauf Westdeutsche Gipswerke: «Societatea Gebr. Knauf Westdeutsche Gipswerke, Iphofen, înființată în 1932, este în prezent nu doar unul dintre principalii producători de materiale de construcții din Europa, dar și un grup care își desfășoară activitatea la nivel mondial și ale cărui activități nu se limitează la fabricarea de materiale pe bază de gips. În pofida creșterii sale, Knauf rămâne o afacere de familie, fiind deținută de familiile Alfons și Karl Knauf […]»

(39) Knauf Westdeutsche Gipswerke este de fapt cea mai veche dintre societățile din grupul Knauf și încadrează în muncă un mare număr (mai mult de 1 000) dintre angajații grupului; în prezent, este o societate în comandită simplă ai cărei [înalți reprezentanți] sunt [domnii B și C] […]. Societatea își desfășoară activitatea în aceleași localuri și cu același personal precum o altă societate, Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, care este de asemenea o societate în comandită simplă ai cărei [înalți reprezentanți] sunt tot [domnul B] și [domnul C] și care are drept funcție administrarea altor societăți din grupul Knauf. Trebuie de asemenea observat că, în plus față de a avea aceeași administrație, cele două societăți în comandită simplă au exact aceeași structură a acționariatului (aceleași persoane care dețin exact aceeași participație la capitalul societății). Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG are un număr foarte redus de angajați, inclusiv la unitatea din Iphofen.”

B – Procedura în fața Tribunalului de Primă Instanță

8. Prin cererea depusă la grefa Tribunalului de Primă Instanță la 13 februarie 2003 și înregistrată drept cauza T‑52/03, Knauf Gips KG a solicitat anularea deciziei atacate în măsura în care aceasta o privește sau, în subsidiar, o reducere corespunzătoare a amenzii aplicate Knauf Gips KG prin decizia atacată și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

9. Knauf Gips KG a invocat opt motive în acțiunea sa în fața Tribunalului de Primă Instanță. Prin intermediul primului motiv, Knauf Gips KG a susținut că decizia atacată încalcă dreptul său la apărare. Knauf Gips KG a arătat, între altele, că decizia atacată se întemeiază pe probe care nu îi fuseseră puse la dispoziție, în pofida cererii sale în acest sens. Al doilea motiv formulat de Knauf Gips KG s‑a întemeiat pe încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE. Prin intermediul celui de al treilea motiv, Knauf Gips KG a invocat încălcarea conceptului de unică încălcare. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, Knauf Gips KG a invocat că decizia atacată încalcă articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 în privința nivelului maxim al amenzii. Prin intermediul celui de al cincilea motiv, Knauf Gips KG a susținut că decizia atacată încalcă articolul 253 CE și articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și principiile generale de drept în ceea ce privește aprecierea cuantumului amenzii. Prin intermediul celui de al șaselea motiv, Knauf Gips KG a invocat încălcarea de către Comisie a principiului egalității de tratament, deoarece nu a redus amenda aplicată acesteia, în pofida faptului că, în speță, cooperase cu Comisia în aceeași măsură precum BPB, a cărei amendă a fost redusă cu 30 %. Prin intermediul celui de al șaselea motiv, Knauf Gips KG a pretins că durata excesivă a procedurii administrative a condus la încălcarea articolului 6 alineatul 1 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale și a principiului bunei administrări. Prin intermediul celui de al optulea și ultimul motiv, Knauf Gips KG a invocat săvârșirea unei erori de drept și a unei erori de apreciere în stabilirea ratei dobânzii aplicate pentru plata cu întârziere a amenzii.

10. La 8 iulie 2008, Tribunalul de Primă Instanță s‑a pronunțat printr‑o hotărâre prin care a respins acțiunea formulată de Knauf Gips KG. Aceasta a fost obligată la plata cheltuielilor de judecată.

IV – Procedura de recurs

11. La 19 septembrie 2008, recurenta a declarat recurs împotriva hotărârii atacate. Recurenta solicită Curții:

– anularea în totalitate a hotărârii atacate;

– cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei la Tribunalul de Primă Instanță în vederea pronunțării unei noi hotărâri;

– cu titlu mai subsidiar, reducerea în mod corespunzător a amenzii aplicate recurentei prin articolul 3 din decizia atacată și în orice caz cu cel puțin 54,51 milioane de euro;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

12. Comisia solicită Curții:

– respingerea în totalitate a recursului;

– obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

13. Recursul declarat împotriva hotărârii atacate se întemeiază pe trei motive. Prin intermediul primului motiv de recurs, recurenta susține încălcarea dreptului său la apărare. Prin intermediul celui de al doilea motiv de recurs, recurenta invocă încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE. Prin intermediul celui de al treilea motiv de recurs, recurenta invocă încălcarea articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a articolului 81 CE.

14. O ședință a avut loc la 22 octombrie 2009.

V – Primul motiv de recurs: încălcarea dreptului la apărare

15. Recurenta susține că Tribunalul de Primă Instanță a încălcat dreptul său la apărare din cauza aplicării incorecte a normelor privind, în primul rând, refuzul de a acorda accesul la documente incriminatoare și, în al doilea rând, refuzul de a acorda accesul la documente dezincriminatoare.

A – Refuzul de a acorda accesul la documente incriminatoare

1. Hotărârea atacată

16. În primă instanță, Knauf Gips KG a arătat că decizia atacată se întemeiază în mare măsură pe probe incriminatoare la care nu a avut acces, în pofida solicitării formulate în această privință.

17. La punctul 41 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a confirmat că în timpul procedurii administrative în fața Comisiei Knauf Gips KG nu a avut acces la răspunsurile celorlalți destinatari ai comunicării privind obiecțiunile. Tribunalul a considerat că, întrucât documentele necomunicate părților în cauză în cursul procedurii administrative nu constituie mijloace de probă admisibile, este necesar ca aceste documente să nu fie reținute drept mijloace de probă în cazul în care, în decizia atacată, Comisia s‑a întemeiat pe documente care nu au figurat în dosarul de investigare și care nu au fost comunicate reclamantei. Dacă totuși au existat alte probe cu înscrisuri de care părțile au avut cunoștință în timpul procedurii administrative care susțineau în mod specific constatările Comisiei, faptul că un document incriminator necomunicat persoanei vizate a fost considerat inadmisibil ca mijloc de probă nu ar afecta validitatea obiecțiilor susținute în hotărârea atacată. Tribunalul de Primă Instanță a considerat, așadar, că revine întreprinderii în cauză sarcina să demonstreze că rezultatul la care a ajuns Comisia în cadrul deciziei sale ar fi fost diferit dacă un document netransmis întreprinderii respective și pe care Comisia s‑a întemeiat pentru incriminarea acestei întreprinderi trebuia să fie îndepărtat ca mijloc de probă incriminator( ).

18. La punctul 49 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a arătat că Knauf Gips KG se limitase să enumere, cu câteva excepții, pasajele din decizia atacată în care erau menționate documentele la care s‑a refuzat accesul. Instanța respectivă a considerat că o astfel de enumerare era insuficientă pentru îndeplinirea obligației, care revenea Knauf Gips KG, prevăzută de jurisprudență cu privire la probe incriminatoare necomunicate. În continuare, Tribunalul de Primă Instanță a examinat pretinsa încălcare a accesului la probe incriminatoare în raport cu criticile formulate expres de Knauf Gips KG( ). Examinând documentele în discuție, Tribunalul de Primă Instanță a considerat că aprecierea Comisiei din decizia atacată nu ar fi fost diferită dacă documentele în discuție ar fi fost eliminate din dosar. Cu toate acestea, Tribunalul de Primă Instanță a afirmat că va examina cauza pe fond eliminând, din motive de exhaustivitate, toate elementele incriminatoare care rezultă din răspunsurile celorlalți destinatari ai comunicării privind obiecțiunile, pentru a verifica dacă aprecierea Comisiei privind existența și efectele încălcării sunt suficient dovedite chiar și în lipsa unor astfel de elemente( ).

2. Argument

19. Recurenta susține că Tribunalul de Primă Instanță a refuzat în mod incorect să examineze exemplele de probe necomunicate pe care aceasta le indicase. Recurenta consideră că acolo unde citează probele în discuție și pasajele din decizia atacată care se întemeiază exclusiv pe acele probe nu este necesară nicio indicație suplimentară pentru a concluziona că, în cazul în care probele menționate ar fi fost eliminate, cel puțin acele secțiuni din raționamentul cuprins în decizia atacată ar fi fost diferite. Având în vedere că este evident că pasajele descrise de recurentă se refereau la aspectul material al încălcării în ansamblu, este clar că decizia atacată ar fi fost total diferită. Pasajele din decizia atacată care au fost în fapt examinate de Tribunalul de Primă Instanță (a se vedea punctele 51-63 din hotărârea atacată) nu sunt decisive, având în vedere că dreptul la apărare al recurentei fusese deja încălcat ca urmare a faptului că, în alte pasaje din decizia atacată, Comisia s‑a întemeiat pe probe incriminatoare necomunicate care nu au fost examinate de instanța respectivă.

20. Comisia consideră că, întrucât critica recurentei este îndreptată numai împotriva temeiurilor hotărârii atacate cuprinse la punctele 49 și 50, critica menționată nu poate determina anularea hotărârii atacate. Temeiurile în discuție au fost incluse, din motive de exhaustivitate, deoarece, în conformitate cu punctul 63 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță nu a luat în considerare probele în cauză atunci când a examinat fondul deciziei atacate. În plus, Comisia consideră că recurenta nu a îndeplinit alte cerințe prevăzute de Curte în Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia( ) cu privire la probele incriminatoare. În conformitate cu hotărârea menționată, Curtea impune părții vizate să demonstreze că, în decizia sa, Comisia ar fi ajuns la un rezultat diferit. Referința globală pe care recurenta o face la diferite pasaje din decizia atacată în care documentele în discuție abia sunt menționate este insuficientă, întrucât altfel Tribunalul de Primă Instanță ar trebui să demonstreze o legătură de cauzalitate între refuzul de acces la probele în discuție și pretinsa încălcare a dreptului la apărare.

3. Apreciere

21. În primul rând, semnalăm că recurenta contestă concluziile Tribunalului de Primă Instanță cuprinse la punctele 49 și 50 din hotărârea atacată. Cu toate acestea, recurenta nu formulează nicio obiecție cu privire la aprecierile detaliate ale Tribunalului de Primă Instanță cuprinse la punctele 51-62 din hotărârea atacată, referitoare la criticile specifice invocate de Knauf Gips KG în privința anumitor probe.

22. În plus, contrar afirmației Comisiei, constatările Tribunalului de Primă Instanță de la punctele 49 și 50 și în mod cert de la punctele 51-62 din hotărârea atacată nu au fost incluse pentru motive de exhaustivitate, acest scop fiind în mod expres atribuit de Tribunal poziției sale cuprinse la punctul 63 din hotărârea menționată. Astfel, jurisprudența constantă potrivit căreia Curtea respinge de la bun început asemenea critici care vizează doar motive incluse strict din motive de exhaustivitate, întrucât nu pot să determine anularea hotărârii atacate( ), nu este, în opinia noastră, direct aplicabilă motivului în discuție.

23. În ceea ce privește susținerea recurentei referitoare la neexaminarea de către Tribunalul de Primă Instanță a exemplelor de probe necomunicate pe care aceasta le indicase, considerăm că această afirmație este vădit nefondată.

24. Knauf Gips KG invocă, în esență, că Tribunalul de Primă Instanță a concluzionat în mod greșit că o enumerare a pasajelor din decizia atacată în care s‑a făcut referire la probe necomunicate era insuficientă pentru a îndeplini obligația prevăzută de jurisprudența care impune părții interesate să demonstreze că rezultatul la care a ajuns Comisia în cadrul deciziei sale ar fi fost diferit dacă un document netransmis și pe care Comisia s‑a întemeiat pentru incriminarea acestei părți trebuia să fie îndepărtat ca mijloc de probă incriminator.

25. Potrivit unei jurisprudențe constante, necomunicarea unui document constituie o încălcare a dreptului la apărare doar dacă întreprinderea vizată demonstrează în primul rând că, în speță, Comisia s‑a întemeiat pe acest document pentru a‑și susține obiecțiunea privind existența încălcării și, în al doilea rând, că obiecțiunea putea fi dovedită doar prin referire la documentul respectiv. Dacă ar fi existat alte probe cu înscrisuri de care părțile ar fi avut cunoștință în timpul procedurii administrative, care susțineau în mod specific constatările Comisiei, faptul că un document incriminator necomunicat persoanei vizate ar fi inadmisibil ca probă nu ar afecta validitatea obiecțiunilor invocate în decizia atacată. Așadar, revine întreprinderii vizate să demonstreze că rezultatul la care a ajuns Comisia în decizia sa ar fi fost diferit dacă un document care nu a fost comunicat întreprinderii respective și pe care Comisia s‑a întemeiat pentru incriminarea acestei întreprinderi trebuia să fie îndepărtat ca mijloc de probă incriminator( ).

26. În opinia noastră, Tribunalul de Primă Instanță nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a constatat că o simplă enumerare a pasajelor din decizia atacată în care sunt enumerate probe necomunicate este insuficientă pentru a îndeplini sarcina clară a probei impusă întreprinderii vizate conform jurisprudenței ce rezultă din Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia( ).

B – Refuzul de a acorda acces la probe dezincriminatoare și încălcarea dreptului la apărare privind schimbul de informații

27. În această secțiune ne vom referi, pentru motive de oportunitate, la a doua și la a treia parte a primului motiv de recurs al recurentei, întrucât ambele părți vizează a doua parte a primului motiv formulat de Knauf Gips KG în fața Tribunalului de Primă Instanță, privind refuzul de a acorda accesul la probe dezincriminatoare( ).

1. Hotărârea atacată

28. La punctul 67 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță, citând Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, s‑a pronunțat în sensul că, în ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul dezincriminator respectiv în apărare, în sensul că, dacă s‑ar fi putut prevala de acesta în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau cu aprecierile Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența în orice mod aprecierea Comisiei în orice decizie pe care aceasta a adoptat‑o, cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care i se imputa, și, prin urmare, nivelul amenzii. Posibilitatea ca un document nedivulgat să fi avut vreo influență asupra derulării procedurii și asupra conținutului deciziei Comisiei nu se poate stabili decât după o examinare provizorie a anumitor mijloace de probă care evidențiază că documentele nedivulgate au putut avea – în considerarea acestor mijloace de probă – o importanță care nu ar fi trebuit neglijată( ).

29. După ce a acordat recurentei accesul la răspunsurile neconfidențiale ale celorlalți producători la comunicarea privind obiecțiunile formulată de Comisie, Tribunalul de Primă Instanță a considerat că, deși Knauf Gips KG ar fi putut fi în măsură să se întemeieze pe documentele respective în cursul procedurii administrative, aprecierea Comisiei nu ar fi putut fi influențată de acele documente( ).

2. Argument

30. Recurenta consideră că, la punctul 65 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a rezumat în mod incorect susținerile sale din cererea formulată în cauza T‑52/03 și comentariile sale cuprinse într‑un document separat din data de 7 iulie 2006 privind refuzul Comisiei de a‑i acorda accesul la probe dezincriminatoare. În consecință, constatările Tribunalului de la punctele 64-79 din hotărârea atacată încalcă dreptul la apărare al recurentei și sunt nefondate.

31. De asemenea, recurenta consideră că Tribunalul de Primă Instanță a aplicat în mod incorect jurisprudența Curții privind probele dezincriminatoare. În opinia recurentei, aceasta nu trebuie să demonstreze că, dacă ar fi avut acces la răspunsurile celorlalți producători la comunicarea privind obiecțiunile, conținutul deciziei Comisiei ar fi fost diferit, ci doar că ar fi fost în măsură să utilizeze documentele respective în apărare( ). Recurenta apreciază că, la punctele 70-78 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a examinat în mod incorect dacă anumite probe dezincriminatoare la care a făcut referire recurenta ar fi putut afecta rezultatul deciziei atacate.

32. În plus, recurenta contestă aprecierea Tribunalului de Primă Instanță potrivit căreia răspunsul formulat de BPB la comunicarea privind obiecțiunile nu cuprinde nicio probă dezincriminatoare( ). Recurenta pretinde că, în conformitate cu principiile generale privind probele, afirmațiile făcute de alte părți interesate constituie probe. Pe de altă parte, faptul că recurenta a invocat aceleași argumente nu schimbă natura unor astfel de afirmații făcute de alte părți interesate.

33. Recurenta pretinde că Tribunalul de Primă Instanță nu a examinat afirmația de la punctul 4.1.16 din răspunsul formulat de BPB potrivit căreia întâlnirea de la Londra a fost cel mult o discuție spontană. De asemenea, Tribunalul de Primă Instanță nu a examinat afirmația formulată de BPB la punctul 4.2.3 din răspunsul său potrivit căreia cifrele comunicate între BPB și concurenții acesteia nu au făcut parte din procesul de planificare al BPB. În plus, Tribunalul de Primă Instanță nu a examinat importanța probelor privind dovedirea existenței întâlnirilor de la Bruxelles și de la Haga din 1997 și din 1998 care au urmat pretinsei prime întâlniri de la Versailles. Într‑un document din data de 7 iulie 2006, Knauf Gips KG a afirmat că rezultă clar de la punctele 4.3.28 și 4.3.34 din răspunsul formulat de BPB că la întâlnirea de la Versailles nu s‑a ajuns la niciun acord anticoncurențial. În ceea ce privește întâlnirile de la Bruxelles și de la Haga, Comisia a concluzionat doar că părțile au urmat pretinsul acord la care s‑a ajuns la Versailles. Cu toate acestea, punctele 4.3.28 și 4.3.34 din răspunsul formulat de BPB privind întâlnirea de la Versailles ar fi putut fi utilizate pentru a demonstra că respectiva concluzie privind întâlnirile de la Bruxelles și de la Haga era nefondată.

34. Comisia invocă din nou un argument pe care l‑a invocat în fața Tribunalului de Primă Instanță și care nu a fost analizat de acesta. Comisia arată că la refuzul său de a acorda acces recurentei la răspunsurile celorlalți producători la comunicarea privind obiecțiunile a anexat o indicație cu privire la căile de atac pe care recurenta le putea exercita. Având în vedere că recurenta nu s‑a adresat consilierului‑auditor care se ocupa de caz și astfel nu a epuizat căile de atac pe care le putea exercita în timpul procedurii administrative, recurenta a dat de înțeles că nu va insista asupra cererii sale. În consecință, Comisia consideră că, având în vedere că dreptul de acces la dosar ar fi trebuit să fie discutat în timpul procedurii administrative, recurenta nu avea niciun drept să pretindă încălcarea dreptului la apărare în fața Tribunalului de Primă Instanță.

35. Comisia apreciază că Tribunalul de Primă Instanță a aplicat în mod corect testul prevăzut în Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia( ) privind probele dezincriminatoare. Comisia consideră de asemenea că hotărârea atacată nu denaturează argumentele recurentei.

36. Comisia consideră că susținerile recurentei de la punctul 31 de mai sus sunt inadmisibile, întrucât recurenta doar reproduce argumentele pe care le‑a invocat în fața Tribunalului de Primă Instanță și vizează obținerea unei noi aprecieri a pretențiilor sale din partea Curții. În plus, recurenta nu a demonstrat modul în care probele necomunicate în discuție ar fi ajutat‑o în apărare. Comisia consideră de asemenea că afirmația recurentei de la punctul 33 este incorectă pe fond.

3. Apreciere

37. În primul rând, vom aborda afirmația Comisiei invocată la punctul 34 de mai sus. Astfel, Comisia susține că recurenta nu poate invoca a doua și a treia parte a primului motiv de recurs, întrucât în timpul procedurii administrative în fața Comisiei aceasta nu a epuizat toate căile de atac pe care le avea la dispoziție privind accesul la documentele în discuție.

38. Considerăm că acest argument trebuie respins. În primul rând, Comisia nu a dovedit că în timpul procedurii administrative recurenta a indus‑o în eroare în mod activ sau nu a acționat cu bună‑credință cu privire la documentele în discuție necomunicate. Simplul fapt că recurenta nu a epuizat căile de atac pe care le avea la dispoziție în fața Comisiei nu ar fi putut induce în mod necorespunzător o apreciere greșită din partea Comisiei cu privire la faptul că recurenta nu va insista în fața instanțelor comunitare asupra cererii sale de acces la documentele în discuție( ). În al doilea rând, în lipsa oricărei dispoziții legislative care impune în mod specific unei părți interesate să epuizeze căile de atac care se află la dispoziția sa în timpul procedurii administrative din fața Comisiei, considerăm că impunerea unei astfel de cerințe de către Curte ar limita în mod necorespunzător dreptul la apărare al părții respective și i‑ar nega accesul deplin la justiție( ).

39. În ceea ce privește susținerea recurentei menționată la punctul 30 de mai sus potrivit căreia argumentele sale au fost rezumate în mod incorect la punctul 65 din hotărârea atacată, trebuie observat că aceleași argumente erau cuprinse la punctul 43 din raportul judecătorului raportor pregătit pentru ședința în fața Tribunalului de Primă Instanță care s‑a desfășurat la 23 ianuarie 2007.

40. Potrivit jurisprudenței Curții, scopul raportului judecătorului raportor este să prezinte, sub forma unui rezumat, elementele de fapt și de drept ale cazului, precum și motivele și argumentele părților, iar acestea din urmă au posibilitatea, înainte de ședință sau în cursul acesteia, să solicite să fie operate rectificări sau să exprime rezerve. În plus judecătorii Tribunalului de Primă Instanță care au participat la deliberări au avut acces pe parcursul procedurii la toate documentele care au compus dosarul cauzei( ).

41. În cauza T‑52/03, raportul judecătorului raportor a fost trimis părților de grefa Tribunalului de Primă Instanță la 11 decembrie 2006, iar părțile au fost invitate să prezinte observații cu privire la acest raport înainte de ședință. Contrar Comisiei, care, la 15 ianuarie 2007, a prezentat observații scrise cu privire la raportul în discuție, Knauf Gips KG nu a prezentat observații. În plus, la ședința din 23 ianuarie 2007, Knauf Gips KG nu a ridicat nicio obiecție cu privire la rezumatul susținerilor și al argumentelor sale cuprinse în raportul judecătorului raportor. Lipsa unei astfel de obiecții se reflectă în procesul‑verbal al ședinței redactat de grefier conform articolului 63 din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță, care a fost semnat de președinte și de grefier și constituie un document oficial.

42. În lipsa oricărei obiecții din partea Knauf Gips KG față de raportul judecătorului raportor prezentat în cauza T‑52/03 și având în vedere că, pe parcursul procedurii, completul de judecată al Tribunalului de Primă Instanță a avut acces la toate documentele care compuneau dosarul în cauza respectivă, considerăm că susținerea recurentei menționată la punctul 30 de mai sus trebuie respinsă.

43. În plus, din motive de exhaustivitate, evidențiem că rezultă clar din constatările Tribunalului de Primă Instanță cuprinse la punctele 68-77 din hotărârea atacată că acesta a examinat în detaliu afirmațiile invocate de Knauf Gips KG( ) privind refuzul Comisiei de a‑i acorda acces la probe dezincriminatoare.

44. În ceea ce privește susținerea recurentei că Tribunalul de Primă Instanță a aplicat în mod incorect jurisprudența Curții privind probele dezincriminatoare, este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul dezincriminator respectiv în apărare, în sensul că, dacă s‑ar fi putut prevala de acesta în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau cu aprecierile Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența în orice mod aprecierea Comisiei în orice decizie pe care aceasta a adoptat‑o, cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care i se imputa, și, prin urmare, nivelul amenzii. Posibilitatea ca un document nedivulgat să fi avut vreo influență asupra derulării procedurii și asupra conținutului deciziei Comisiei nu se poate stabili decât după o examinare provizorie a anumitor mijloace de probă care evidențiază că documentele nedivulgate au putut avea – în considerarea acestor mijloace de probă – o importanță care nu ar fi trebuit neglijată( ).

45. La punctul 67 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță s‑a referit în mod specific la jurisprudența menționată privind probele dezincriminatoare necomunicate. În plus, la punctul 78 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a considerat că dacă Knauf Gips KG ar fi avut acces la documentele în discuție în timpul procedurii administrative, aprecierea Comisiei nu ar fi putut fi influențată de documentele respective.

46. Arătăm că, în pofida aprecierii generale a Tribunalului de Primă Instanță de la punctul 78 din hotărârea atacată, modul de redactare a punctului 74 din hotărârea atacată, în care Tribunalul menționează că punctul 4.2.1 din răspunsul formulat de BPB „nu ar fi putut modifica rezultatul final”, este destul de nepotrivit în contextul probelor dezincriminatoare și într‑o anumită măsură amintește de jurisprudența aplicabilă probelor incriminatoare necomunicate( ). Cu toate acestea, în opinia noastră, utilizarea unei astfel de terminologii nu este de natură să determine nelegalitatea hotărârii atacate. Considerăm că o simplă declarație, fără nicio probă care să o susțină, efectuată de o altă parte la o înțelegere, prin care urmărește să nege obiectul sau efectul anticoncurențial al unui schimb de informații nu poate constitui o probă dezincriminatoare.

47. În consecință, apreciem că afirmația menționată la punctul 31 de mai sus trebuie respinsă.

48. În ceea ce privește susținerile recurentei de la punctele 31 și 32 de mai sus, în care contestă aprecierea Tribunalului de Primă Instanță cu privire la faptul că anumite secțiuni din răspunsul formulat de BPB la comunicarea privind obiecțiunile nu cuprind probe dezincriminatoare, trebuie avut în vedere că aprecierea faptelor de către Tribunalul de Primă Instanță nu constituie, cu excepția cazului denaturării elementelor de probă prezentate în fața acestuia, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții( ).

49. În opinia noastră, aprecierea efectuată de Tribunalul de Primă Instanță la punctele 69-78 din hotărârea atacată s‑a referit la aspectul dacă secțiunile din răspunsul formulat de BPB la comunicarea privind obiecțiunile a Comisiei constituiau probe dezincriminatoare și ar fi putut fi utilizate de Knauf Gips KG în apărare. În consecință, această apreciere s‑a referit la un aspect de fapt( ). În lipsa oricărei afirmații că Tribunalul de Primă Instanță a denaturat situația de fapt, critica recurentei formulată împotriva aprecierii efectuate de Tribunalul de Primă Instanță trebuie, în opinia noastră, să fie respinsă ca inadmisibilă.

50. În ceea ce privește afirmația menționată la punctul 33 de mai sus potrivit căreia Tribunalul de Primă Instanță nu a examinat susținerile formulate de Knauf Gips KG privind punctul 4.1.16 din răspunsul formulat de BPB, considerăm că nu poate fi admisă. Principala relevanță a punctului 4.1.16 din răspunsul formulat de BPB la comunicarea privind obiecțiunile rezidă în faptul că „concurența a rămas intensă pe diferitele piețe europene”, în pofida „pretinsului acord” la care s‑a ajuns la întâlnirea de la Londra. Problema concurenței continuate a fost, în fapt, abordată de Tribunalul de Primă Instanță la punctele 72 și 75 din hotărârea atacată. Susținerea potrivit căreia Tribunalul de Primă Instanță nu a examinat afirmația formulată de Knauf Gips KG privind punctul 4.2.3 din răspunsul formulat de BPB la comunicarea privind obiecțiunile, care menționa că cifrele comunicate între BPB și concurenții acesteia nu au făcut parte din procesul de planificare al BPB, trebuie, în opinia noastră, să fie respinsă în lumina punctului 74 din hotărârea atacată. Punctul 74 din hotărârea atacată se referă în mod specific la afirmația formulată de BPB potrivit căreia informația comunicată era cunoscută doar de domnul [D], director al Gyproc și președinte al BPB.

51. În plus, rezultă clar de la punctul 76 din hotărârea atacată că Tribunalul de Primă Instanță a examinat punctele 4.3.28 și 4.3.34 din răspunsul formulat de BPB privind întâlnirea de la Versailles și a considerat că cuprinsul acestora nu constituia o probă dezincriminatoare. Având în vedere că susținerea formulată de Knauf Gips KG privind întâlnirile de la Bruxelles și de la Haga din 1997 și, respectiv, din 1998 era condiționată de constatarea de către Tribunalul de Primă Instanță că punctele 4.3.28 și 4.3.34 din răspunsul formulat de BPB privind întâlnirea de la Versailles constituiau probe dezincriminatoare, considerăm că Tribunalul nu a examinat în mod incorect susținerea Knauf Gips KG privind întâlnirile de la Bruxelles și de la Haga.

52. În consecință, considerăm că primul motiv de recurs trebuie respins în totalitate de Curte.

VI – Al doilea motiv de recurs: încălcarea articolului 81 CE

A – Argument

53. Recurenta pretinde că punctele 140-298 din hotărârea atacată sunt lipsite de temei pe fond, întrucât Tribunalul de Primă Instanță și‑a întemeiat aprecierea privind încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE pe probe incriminatoare necomunicate. În plus, Tribunalul de Primă Instanță nu și‑a respectat afirmația de la punctul 63 din hotărârea atacată potrivit căreia nu va lua în considerare probele în discuție atunci când examinează fondul deciziei atacate.

54. Recurenta susține că, și luând în considerare probe nelegale, constatarea Tribunalului de Primă Instanță cu privire la cele cinci elemente ale încălcării săvârșite de recurentă nu constituie un temei pentru concluzia privind încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE. Potrivit Tribunalului de Primă Instanță, încălcarea în discuție cuprindea cinci părți, și anume întâlnirea de la Londra din 1992, schimbul de informații privind volumul vânzărilor în Germania, Franța, Benelux și Regatul Unit din 1992 până în 1998, schimbul de informații privind creșterile de preț în Regatul Unit din 1992 până în 1998, acordurile privind cotele de piață în Germania (întâlnirile de la Versailles, de la Bruxelles și de la Haga) începând din iunie 1996 și acordul privind creșterile de preț în Germania începând din 1996. Cu toate acestea, în temeiul constatărilor de fapt ale Tribunalului de Primă Instanță, niciuna dintre aceste situații nu îndeplinește criteriile pentru constatarea unei încălcări potrivit articolului 81 alineatul (1) CE. Recurenta critică și diferite aspecte ale hotărârii Tribunalului de Primă Instanță în legătură cu cele cinci elemente sau manifestări cuprinse la punctele 140-298 din hotărârea atacată.

55. Comisia consideră că al doilea motiv de recurs formulat de recurentă este inadmisibil, întrucât aceasta doar critică constatările de fapt ale Tribunalului de Primă Instanță. Comisia arată de asemenea că recurenta nu contestă existența unei încălcări unice și continue pe care se întemeiază decizia atacată. Al doilea motiv de recurs formulat de recurentă se întemeiază pe conceptul că niciuna dintre părțile sau niciunul dintre elementele încălcării care, considerate împreună, constituie încălcarea nu încalcă în sine articolul 81 CE. Astfel, recurenta interpretează greșit punctul esențial al deciziei atacate și aprecierea probelor efectuată de Tribunalul de Primă Instanță. Acesta din urmă, atunci când s‑a referit la Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia( ), a apreciat că existența unei practici anticoncurențiale sau a unui acord anticoncurențial trebuie dedusă dintr‑o serie de coincidențe și de indicii care, luate în considerare împreună, pot constitui, în lipsa altei explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență. Tribunalul de Primă Instanță s‑a pronunțat în sensul că această jurisprudență poate fi transpusă conceptului de încălcare unică și continuă, întrucât fiecare manifestare demonstrează existența unei astfel de încălcări.

56. Comisia consideră de asemenea că susținerea recurentei de la punctul 53 de mai sus este inadmisibilă, întrucât recurenta nu a identificat secțiunile din hotărârea atacată pe care le critică și doar se referă sumar la punctele 140-298 din hotărârea atacată.

B – Apreciere

57. Rezultă clar de la punctul 299 din hotărârea atacată că Knauf Gips KG a invocat în fața Tribunalului de Primă Instanță faptul că nu i se poate imputa răspunderea pentru participarea la o singură încălcare care s‑a desfășurat pe o perioadă lungă de timp, care conduce astfel la o reducere a gravității încălcării și la prescrierea anumitor fapte izolate care se presupune că au avut loc cu mai mult de cinci ani înainte de începerea procedurii.

58. La punctul 306 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a considerat că rezultă clar din considerentul (479) al deciziei atacate „că toate acordurile și practicile concertate din cauză se înscriu într‑o serie de acțiuni ale întreprinderilor în cauză care urmăresc un singur scop economic, respectiv restrângerea concurenței, și constituie diferitele manifestări ale unui acord complex și continuu care a avut drept obiect și drept efect restrângerea concurenței. Având în vedere că, în perioada 1992-1998, înțelegerile și practicile concertate menționate anterior au concretizat în mod neîntrerupt manifestarea voinței comune a respectivelor întreprinderi în sensul stabilizării și, în consecință, al restrângerii concurenței cel puțin pe piețele plăcilor din ipsos din Germania, Franța, Regatul Unit și din Benelux, Comisia califică încălcarea drept unică, complexă și continuă”. Astfel, articolul 1 din decizia atacată prevede, între altele, că recurenta „a încălcat articolul 81 alineatul (1) din tratat prin participarea la o serie de acorduri și de practici concertate în domeniul plăcilor din ipsos”( ). Aplicând jurisprudența care rezultă din Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia( ), Tribunalul de Primă Instanță a respins motivul formulat de Knauf Gips KG împotriva calificării practicilor în discuție drept o încălcare unică și continuă( ).

59. În prezentul recurs, recurenta nu a contestat aprecierea Tribunalului de Primă Instanță privind existența unei încălcări unice și continue a articolului 81 alineatul (1) CE. Mai degrabă, recurenta urmărește să demonstreze că niciunul dintre cele cinci elemente individuale sau manifestări ale încălcării nu susține în mod separat concluzia privind încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE. Având în vedere că decizia atacată și în mod cert hotărârea atacată se întemeiază pe existența unei încălcări unice și continue, deși alcătuită din diferite elemente, considerăm că este inutil ca recurenta să pretindă că respectivele elemente individuale, considerate separat, nu constituie o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE. În opinia noastră, critica menționată trebuie, așadar, să fie respinsă.

60. În plus, având în vedere că recurenta nu a identificat în mod specific probele incriminatoare pe care se presupune că Tribunalul de Primă Instanță le‑a invocat în aprecierea sa de la punctele 140-298 din hotărârea atacată, considerăm că această critică trebuie respinsă ca inadmisibilă din cauza impreciziei.

61. În consecință, apreciem că al doilea motiv de recurs trebuie respins de Curte.

VII – Al treilea motiv de recurs: încălcarea articolului 15 din Regulamentul nr. 17 și a articolului 81 CE

A – Argument

62. Recurenta pretinde că Tribunalul de Primă Instanță a încălcat articolul 15 din Regulamentul nr. 17 prin luarea în considerare a cifrei de afaceri a societăților din cadrul grupului Knauf atunci când a calculat limita maximă de 10 % impusă de această dispoziție. În opinia recurentei, Tribunalul de Primă Instanță a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a apreciat că recurenta constituia o unitate economică împreună cu celelalte societăți din grupul Knauf și prin faptul că a considerat că recurenta era răspunzătoare pentru acțiunile grupului Knauf.

63. Recurenta apreciază că, la punctul 348 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță nu a acționat în mod obiectiv și imparțial. Recurenta contestă concluzia Tribunalului de Primă Instanță potrivit căreia Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG a obținut avantaje din încălcarea în discuție.

64. Recurenta pretinde că Tribunalul de Primă Instanță a considerat în mod incorect că aceasta împreună cu Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG și cu filialele acesteia constituie o unitate economică.

65. Recurenta contestă cei nouă factori pe care Tribunalul de Primă Instanță și‑a întemeiat constatarea privind existența unei unități economice. Recurenta consideră că Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia( ) nu este aplicabilă, întrucât recurenta nu este controlată de altă societate. În plus, recurenta nu deține nicio acțiune în societățile care se află în legătură cu Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG. Recurenta consideră că nici jurisprudența privind agenții comerciali( ), menționată la punctele 350, 351 și 355 din hotărârea atacată, nu este aplicabilă. Recurenta apreciază că nici Hotărârea HFB și alții/Comisia( ), menționată la punctele 343-346 din hotărârea atacată, nu este aplicabilă, deoarece în cauza respectivă constatarea privind existența unei unități economice s‑a întemeiat pe faptul că toate acțiunile din diferitele societăți erau deținute de aceeași persoană. În cauza în discuție, recurenta și Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG sunt deținute de 22 de acționari și fiecare dintre aceștia are o cotă minoritară.

66. O constatare privind existența unei unități economice poate de asemenea să nu se întemeieze pe controlul comun al recurentei și al celorlalte societăți de către numeroșii acționari care aparțin familiilor Knauf. Aprecierea existenței unui control comun este exclusă atunci când între acționari sunt posibile schimbări sau diferențe de majorități. Tribunalul de Primă Instanță, în Hotărârea Baustahlgewebe/Comisia( ), și Comisia, în decizia sa din cazul respectiv, au constatat că nu există unitate economică într‑un caz ce se referă la patru acționari minoritari. Contractul de familie, menționat la punctul 349 din hotărârea atacată, nu plasa societățile în discuție sub control comun.

67. Recurenta consideră că hotărârea atacată este contrară jurisprudenței Curții, în special celei ce rezultă din Hotărârea Aristrain/Comisia( ), în care Curtea s‑a pronunțat în sensul că simplul fapt că aceeași persoană sau aceeași familie deține cota de capital a două societăți comerciale diferite este insuficient în sine pentru a stabili că cele două societăți constituie o unitate economică, care are drept rezultat că, potrivit dreptului comunitar al concurenței, acțiunile unei societăți pot fi atribuite celeilalte și că acelei societăți i se poate imputa să plătească o amendă pentru cealaltă societate.

68. Recurenta consideră că nu există alte motive juridice care să justifice concluzia privind existența unei unități economice. Faptul că aceiași doi acționari administrau toate societățile Knauf este irelevant (punctul 345 din hotărârea atacată). La punctul 346 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță s‑a pronunțat în sensul că nu există probe că cei doi veri Knauf, domnul [B] și domnul [C], nu au reprezentat grupul Knauf în cadrul diferitelor manifestări ale încălcării. Recurenta susține că afirmația Tribunalului de Primă Instanță încalcă principiul in dubio pro reo. În plus, faptul că aceleași persoane reprezintă diferite societăți nu presupune că societățile nu sunt autonome din perspectiva concurenței. Recurenta consideră de asemenea că aprecierea de la punctul 346 din hotărârea atacată potrivit căreia cifrele privind vânzările care au fost comunicate în timpul încălcării se refereau la diferitele societăți din grupul Knauf nu oferă nicio indicație privind raporturile structurale dintre participanții sau societățile vizate de comunicare și, astfel, privind existența unei unități economice. În plus, în opinia recurentei, aprecierea de la punctul 347 din hotărârea atacată potrivit căreia existența unei unități economice se întemeiază de asemenea pe faptul că, în urma unei solicitări, Knauf Gips KG a trimis Comisiei, alături de cifrele sale de afaceri, cifrele de afaceri ale celorlalte societăți din grupul Knauf nu produce efecte juridice. Informația în discuție a fost transmisă în urma unor inspecții și pentru a evita concluzia Comisiei că respectiva comunicare era nesatisfăcătoare. Recurenta consideră că afirmația de la punctul 356 din hotărârea atacată în susținerea concluziei privind existența unei unități economice este contradictorie. Faptul că recurenta este singura societate care nu este administrată de Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG nu explică de ce amenda a fost impusă recurentei, iar nu societății Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG. Nu este clar de ce recurenta ar trebui să fie considerată o unitate economică împreună cu Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, având în vedere că recurenta este independentă de aceasta din urmă. Recurenta contestă aprecierea de la punctul 357 din hotărârea atacată potrivit căreia, deoarece „majoritatea” documentelor găsite în timpul inspecțiilor purtau antetul său, recurenta reprezintă grupul Knauf. Recurenta consideră că o normă de interpretare potrivit căreia se concluzionează că persoana care produce „majoritatea” documentelor în mod automat îi „reprezintă” pe ceilalți participanți la încălcare nu este susținută de sistemele de drept ale statelor membre sau de dreptul comunitar privind înțelegerile. În plus, nu este clar modul în care Comisia a selectat documentele în discuție dintre toate documentele disponibile în timpul investigației. Recurenta consideră că afirmația de la punctul 357 din hotărârea atacată potrivit căreia nu există nicio îndoială că recurenta coordonează activitățile operaționale ale grupului Knauf pe piața relevantă este diametral opusă afirmației de la punctul 337 din hotărârea atacată potrivit căreia „în consecință, nu există o persoană juridică aflată la conducerea acesteia căreia ar putea, în calitate de organ ce are sarcina coordonării activităților grupului, să i se impute răspunderea pentru încălcările săvârșite”. Afirmația de la punctul 358 din hotărârea atacată că recurenta a fost singurul interlocutor al Comisiei în timpul procedurii administrative nu este concludentă din punct de vedere juridic și rezultă din faptul că, în scrisoarea care însoțea comunicarea privind obiecțiunile din 19 aprilie 2001, Comisia a inițiat procedura doar împotriva recurentei, în pofida faptului că au avut loc inspecții și la alte societăți. Recurenta arată că avocații săi au răspuns la comunicarea privind obiecțiunile în numele și pe seama recurentei.

69. Recurenta contestă de asemenea afirmațiile de la punctele 359 și 360 din hotărârea atacată potrivit cărora, în timpul procedurii administrative, recurenta ar fi trebuit să formuleze obiecțiuni cu privire la presupunerea Comisiei referitoare la existența unei unități economice, sub sancțiunea de a nu mai putea să facă acest lucru ulterior. Recurenta consideră că afirmațiile menționate încalcă principiul in dubio pro reo. Având în vedere că respectiva comunicare privind obiecțiunile a fost adresată doar recurentei, aceasta a pledat doar în numele său. Comunicarea privind obiecțiunile nu a precizat că recurentei i s‑ar imputa răspunderea pentru celelalte societăți care poartă numele Knauf.

70. Comisia consideră că Tribunalul de Primă Instanță a ajuns la concluzia privind existența unei unități economice în temeiul a câteva elemente (punctul 342 din hotărârea atacată), incluzând în special faptul că, în cursul încălcării, verii Knauf au reprezentat întregul grup Knauf, faptul că cifrele privind vânzările comunicate în timpul încălcării se refereau la toate societățile Knauf active pe piața plăcilor de ipsos (punctul 346 din hotărârea atacată) și faptul că acțiunile societăților din cadrul grupului Knauf deținute de societatea‑holding Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG erau administrate de aceasta din urmă în numele societății de familie care o deținea și o controla. Afirmația de la punctul 348 din hotărârea atacată trebuie analizată în acest context. Având în vedere contextul menționat, Tribunalul de Primă Instanță a acționat în mod imparțial. Într‑adevăr, dacă se demonstrează că verii Knauf au reprezentat întregul grup în cadrul încălcării, este clar că toate societățile Knauf au beneficiat din încălcare.

71. Comisia arată că Tribunalul de Primă Instanță nu s‑a referit la jurisprudența care rezultă din Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia( ), ci la principiile generale care reglementează existența unei unități economice. Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia( ) și jurisprudența privind agenții comerciali sunt cazuri de aplicare specifică a principiilor generale în discuție. În orice caz, în prezenta cauză este posibilă realizarea unei paralele cu jurisprudența care rezultă din Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia( ), chiar dacă aceasta nu este direct aplicabilă. Tribunalul de Primă Instanță a apreciat că societățile din cadrul grupului Knauf erau controlate de familia Knauf, conform contractului de familie care garanta că întregul grup avea o administrație unică. Verii Knauf administrau toate societățile din cadrul grupului, inclusiv cele două societăți‑mamă, și reprezentau toate societățile Knauf active pe piața plăcilor de ipsos în cadrul încălcării. Comisia consideră că susținerile recurentei privind Hotărârea HFB și alții/Comisia( ) nu sunt relevante. La punctele 342 și 343 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță s‑a pronunțat în sensul că existența unei unități economice trebuie apreciată de la caz la caz și că este posibil (precum în Hotărârea HFB și alții/Comisia) să se constate că o unitate economică există în temeiul unui ansamblu de elemente care demonstrează un raport de control. Tribunalul de Primă Instanță a considerat că există un paralelism între cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea HFB și alții/Comisia și prezenta cauză, în privința controlului pe care societatea de familie Knauf îl exercită asupra grupului Knauf, în privința poziției‑cheie a verilor Knauf, a modului în care aceștia se prezintă drept reprezentanți ai grupului Knauf și în privința faptului că cifrele privind vânzările comunicate în timpul încălcării se refereau la întregul grup. Curtea a confirmat aceste criterii în Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia( ).

72. Comisia consideră că observațiile recurentei cu privire la posibilitatea unor majorități fluctuante printre acționari sunt contrare contractului de familie care garantează o singură administrație și exercitarea unică și concentrată a drepturilor acționarilor. În plus, Comisia consideră că faptul că există majorități fluctuante printre acționari nu este relevant, întrucât conform contractului de familie există două organe de decizie care exercită controlul asupra grupului Knauf (împreună cu administrarea întregului grup de către verii Knauf) și care garantează că grupul acționează pe piață ca o singură unitate. Controlul exercitat de societatea de familie a fost confirmat de recurentă în răspunsul acesteia din 19 septembrie 2002 la o întrebare adresată de Comisie (punctul 347 din hotărârea atacată).

73. Comisia consideră că hotărârea atacată nu este contrară aprecierii Curții din Hotărârea Aristrain/Comisia( ). Constatarea din hotărârea atacată privind existența unei unități economice nu se întemeiază doar pe faptul că cele două societăți‑mamă din cadrul grupului Knauf au acționari identici. Comisia arată de asemenea că diferitele împrejurări stabilite de Tribunalul de Primă Instanță demonstrează existența unei unități economice. În această privință, Comisia subliniază poziția verilor Knauf în calitate de acționari administratori care au asigurat administrarea unică a grupului (punctul 345 din hotărârea atacată). Verii Knauf au fost personal implicați în încălcare, iar concurenții grupului au considerat acțiunile acestora ca fiind cele ale grupului Knauf (punctul 346 din hotărârea atacată). În plus, Comisia arată că recurenta nu contestă faptul că cifrele privind vânzările comunicate în cadrul încălcării se refereau la toate societățile Knauf active pe piața plăcilor de ipsos. Reunirea cifrelor privind vânzările demonstra că întregul grup Knauf este reprezentat de verii Knauf (sau de recurentă). În ceea ce privește afirmația recurentei privind transmiterea către Comisie a cifrei sale de afaceri și a cifrei de afaceri a celorlalte societăți din cadrul grupului Knauf, Comisia arată că informația a fost comunicată ulterior trimiterii comunicării privind obiecțiunile. În comunicarea privind obiecțiunile, doar recurenta este menționată drept destinatară. Tribunalul de Primă Instanță a considerat în mod corect că faptul că recurenta a furnizat din proprie inițiativă cifra de afaceri a grupului Knauf și pe cea a societăților Knauf active pe piața plăci de ipsos reprezintă o probă suplimentară că recurenta însăși a considerat că exista o unitate economică și că aceasta reprezenta toate societățile Knauf care produc plăci de ipsos.

74. Comisia consideră că argumentele recurentei privind aprecierea făcută de Tribunalul de Primă Instanță cu privire la rolul special al acesteia în cadrul grupului Knauf (punctul 354 din hotărârea atacată) sunt irelevante, întrucât recurenta contestă doar existența unei unități economice. În consecință, următoarele considerații au caracter auxiliar.

75. Comisia subliniază poziția specială a recurentei drept societate Knauf care are răspunderea pentru încălcare. Comisia arată că recurenta este una dintre cele două societăți‑mamă din cadrul grupului. Spre deosebire de Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, recurenta nu este doar o societate‑holding și Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG depinde de recurentă pentru anumite resurse. Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, în calitate doar de societate‑holding, nu a putut fi considerată răspunzătoare pentru acțiunile grupului (punctele 348 și 355 din hotărârea atacată), această răspundere fiind în sarcina recurentei. La punctele 346 și 357 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a considerat că recurenta a coordonat activitățile operaționale ale grupului Knauf pe piața relevantă. Această apreciere nu este în contradicție cu afirmația de la punctul 361 din hotărârea atacată potrivit căreia nu este posibil să se identifice nicio entitate juridică care, aflată la conducerea acesteia, coordonează activitățile grupului. Deși recurenta este doar una dintre cele două societăți‑mamă, aceasta a avut un rol de coordonare datorat în special faptului că a fost utilizată de verii Knauf drept instrument pentru administrarea întreprinderii.

76. În ceea ce privește susținerile recurentei de la punctul 69 de mai sus referitoare la doctrina actelor proprii, Comisia consideră că recurenta a acționat în numele societăților Knauf atât înainte, cât și ulterior notificării cuprinzând comunicarea privind obiecțiunile. Comisia consideră că afirmațiile Tribunalului de Primă Instanță de la punctele 359 și 360 din hotărârea atacată trebuie analizate în contextul afirmației de la punctul 358. În timpul procedurii administrative, recurenta a afirmat că a avut un rol important în cadrul întreprinderii Knauf și, astfel, a dat Comisiei impresia că s‑a aflat la conducerea grupului. De aceea, Comisia a notificat comunicarea privind obiecțiunile recurentei, iar nu celorlalte societăți din cadrul grupului, deși a precizat că încălcarea se referea la grupul Knauf (punctul 359 din hotărârea atacată).

B – Apreciere

77. În opinia noastră, susținerea recurentei potrivit căreia, la punctul 348 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță nu a acționat în mod obiectiv și imparțial este complet nesusținută de probe și neîntemeiată. Simplul aspect că aprecierea de fapt făcută de Tribunalul de Primă Instanță în paragraful respectiv diferă de criticile recurentei nu indică în niciun fel vreo lipsă de obiectivitate și de imparțialitate din partea acestuia. În plus, astfel cum a evidențiat Comisia, rezultă clar, în special de la punctele 344-347 din hotărârea atacată, că aprecierea Tribunalului de Primă Instanță de la punctul 348 din hotărârea atacată potrivit căreia Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG și filialele acesteia au obținut avantaje din încălcarea în discuție s‑a întemeiat pe un ansamblu de considerații care au fost analizate și evaluate de Tribunal și, în consecință, această apreciere nu a fost efectuată în mod abstract.

78. În plus, constatarea Tribunalului de Primă Instanță potrivit căreia Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG și filialele acesteia au obținut avantaje din încălcarea în discuție constituie o apreciere a faptelor care, în lipsa oricărei denaturări a sensului clar al probelor, intră, conform articolului 225 CE și primului paragraf al articolului 58 din Statutul Curții de Justiție, în competența exclusivă a Tribunalului de Primă Instanță( ).

79. În cadrul motivului formulat de Knauf Gips KG privind încălcarea articolului 15 din Regulamentul nr. 17, Tribunalul de Primă Instanță a examinat, în primul rând, dacă grupul Knauf constituia o unitate economică în sensul dreptului concurenței și, în al doilea rând, dacă Knauf Gips KG era răspunzătoare pentru coordonarea activităților grupului Knauf. În opinia noastră și contrar celor invocate de Comisie la punctul 74 de mai sus, recurenta a contestat în cursul procedurii de recurs în fața Curții aprecierile Tribunalului de Primă Instanță privind ambele aspecte menționate mai sus.

80. Cu privire la problema existenței unei unități economice, potrivit unei jurisprudențe constante, dreptul comunitar al concurenței vizează activitățile întreprinderilor și noțiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare. Curtea a precizat de asemenea că noțiunea de întreprindere, plasată în acest context, trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică, chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice( ). Astfel, în opinia noastră, aprecierea dacă un grup de societăți constituie o unitate economică nu este o chestiune de formă juridică, ci necesită o analiză de la caz la caz, o atenție specială trebuind să fie acordată situației de fapt specifice din fiecare caz în parte. În plus, evidențiem că existența unei unități economice poate fi stabilită pe baza unui ansamblu de fapte distincte, dintre care niciuna, considerată în mod individual, nu poate întemeia o astfel de constatare.

81. În ceea ce privește susținerea recurentei că jurisprudența care rezultă din Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia( ) nu este aplicabilă, considerăm în primul rând că, în hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță nu s‑a întemeiat pe cauza menționată atunci când a apreciat existența unei unități economice. În plus, faptul că, în raport cu situația de fapt specifică din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, recurenta nu controlează, între altele, 100 % din acțiunile unei alte societăți nu împiedică, în opinia noastră, faptul că se poate aprecia din alte motive că recurenta face parte dintr‑o unitate economică în sensul dreptului concurenței.

82. În plus, deși la punctele 350, 351 și 355 din hotărârea atacată Tribunalul de Primă Instanță a citat jurisprudența privind agenții comerciali, iar la punctul 343 din hotărârea atacată a citat Hotărârea HFB și alții/Comisia( ), nu există nicio indicație că Tribunalul de Primă Instanță a considerat că situația de fapt specifică din cauzele menționate se regăsea în prezenta cauză( ). Tribunalul de Primă Instanță a dorit doar să sublinieze, în termeni generali, un anumit număr de factori care pot da naștere unei aprecieri privind existența unei unități economice.

83. În ceea ce privește susținerea recurentei de la punctul 66 de mai sus, trebuie arătat că, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Baustahlgewebe/Comisia, Tribunalul de Primă Instanță a analizat dacă anumite acorduri trebuie să fie considerate drept un acord realizat în cadrul unui grup și, astfel, care nu intră în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE. În cauza respectivă, Tribunalul de Primă Instanță a considerat că articolul 81 CE nu este aplicabil unor acorduri și practici concertate realizate între întreprinderi care aparțin unui singur grup, în calitate de societate‑mamă și filială, dacă aceste întreprinderi constituie o unitate economică în care filiala nu are libertate reală să își determine comportamentul pe piață. O astfel de situație nu există atunci când o întreprindere nu exercită niciun control asupra altei întreprinderi, cu excepția celui care rezultă din deținerea unei participații la capitalul acesteia care este departe de a fi majoritară( ).

84. În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Baustahlgewebe/Comisia, Tribunalul de Primă Instanță a considerat pe baza faptelor că gradul real de control care era exercitat de Arbed asupra Baustahlgewebe corespundea cu valoarea participației sale la capitalul acesteia, și anume 25,001 %, care este foarte departe de o participație majoritară. Tribunalul de Primă Instanță a considerat că o astfel de participație nu justifică concluzia potrivit căreia societățile în discuție aparțineau unui grup în cadrul căruia constituiau o unitate economică, având drept efect că un acord încheiat între aceste două întreprinderi care restrânge concurența nu ar intra în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE.

85. În opinia noastră, este clar că, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Baustahlgewebe/Comisia( ), Tribunalul de Primă Instanță nu și‑a întemeiat aprecierea privind lipsa controlului doar pe valoarea procentului participației societății Arbed în societatea Baustahlgewebe, ci a examinat nivelul sau gradul real de control în discuție și a considerat că era insuficient. În opinia noastră, Tribunalul de Primă Instanță a dat în mod corect prioritate realității față de simpla formă. În consecință, considerăm că simpla posibilitate juridică a unor majorități care variază în cadrul grupului de societăți Knauf, inclusiv recurenta și Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG, cauzată de existența a 22 de acționari, nu exclude per se constatarea privind existența unei unități economice.

86. Considerăm de asemenea că recurenta nu a demonstrat că hotărârea atacată este contrară Hotărârii Aristrain/Comisia a Curții( ). În cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, Curtea s‑a pronunțat în sensul că simplul fapt că aceeași persoană sau aceeași familie deține cota de capital a două societăți comerciale diferite este insuficient în sine( ) pentru a stabili că cele două societăți constituie o unitate economică, care are drept rezultat că, potrivit dreptului comunitar al concurenței, acțiunile unei societăți pot fi atribuite celeilalte și că unei societăți i se poate imputa să plătească o amendă pentru cealaltă( ). Rezultă clar din concluziile ample ale Tribunalului de Primă Instanță cuprinse la punctele 337-362 din hotărârea atacată că Tribunalul nu și‑a întemeiat aprecierea privind existența unei unități economice pe un simplu fapt izolat( ). Astfel, în recursul formulat, recurenta însăși a ridicat obiecții cu privire la cele „nouă” motive( ) pe care Tribunalul de Primă Instanță și‑a întemeiat constatarea privind existența unei unități economice.

87. În opinia noastră, contrar susținerii formulate de recurentă la punctul 68 de mai sus, Tribunalul de Primă Instanță a enumerat, la punctele 344-350 din hotărârea atacată, un ansamblu de fapte care, considerate împreună mai degrabă decât separat, au condus la concluzia că societățile deținute de familia Knauf constituie o unitate economică în sensul articolului 81 alineatul (1) CE.

88. Rezultă clar din hotărârea atacată că toate societățile din cadrul grupului Knauf au aceiași 22 de acționari care sunt constituiți din cele două ramuri ale familiei Knauf( ) și că toate aceste societăți erau administrate de aceiași doi veri Knauf( ).

89. La punctul 346 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a considerat de asemenea că nu există nicio dovadă că verii Knauf nu au reprezentat grupul Knauf în cadrul încălcării și că este incontestabil că cifrele privind vânzările comunicate în timpul încălcării în discuție se refereau la toate societățile din grupul Knauf active pe piața plăcilor de ipsos. Considerăm că Tribunalul de Primă Instanță nu încălcat principiul in dubio pro reo prin afirmația sa privind lipsa oricărei probe care ar arăta că verii Knauf nu au reprezentat grupul Knauf în timpul încălcării în discuție. Tribunalul de Primă Instanță doar s‑a pronunțat în sensul că probele indică rolul de reprezentanți al verilor Knauf și că nu a fost prezentată nicio probă care să arate contrariul. Nu există nicio indicație că Tribunalul de Primă Instanță a avut vreo ezitare cu privire la valoarea probatorie a dovezilor pe care le‑a avut la dispoziție. În plus, în opinia noastră, faptul că cifrele privind vânzările care au fost comunicate se refereau la toate societățile din grupul Knauf active pe piața plăcilor de ipsos constituie o probă suplimentară care tinde să arate că aceste societăți acționau ca o unitate economică care are un interes comun. Contrar criticii recurentei de la punctul 68 de mai sus, nu este necesar ca o astfel de comunicare să demonstreze o legătură structurală formală între societățile în discuție.

90. La punctul 347 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a considerat de asemenea că recurenta, în răspunsul său din 19 septembrie 2002 la o cerere de informații adresată de Comisie conform articolului 11 din Regulamentul nr. 17, nu doar că a indicat propria cifră de afaceri, astfel cum a fost solicitată de Comisie, ci a comunicat în mod voluntar și fără a i se solicita cifra de afaceri a tuturor societăților din cadrul grupului Knauf. Considerăm că Tribunalul de Primă Instanță a apreciat în mod corect faptul respectiv drept o probă suplimentară că societățile care aparțin familiei Knauf constituie o unitate economică care are interese comune. Nu considerăm convingătoare afirmația recurentei că a trimis informația în discuție pentru a evita ca, în speță, Comisia să considere comunicarea ca fiind nesatisfăcătoare( ). Informația în discuție a fost trimisă la 19 septembrie 2002, la mai mult de un an după ce, la 18 aprilie 2001, Comisia adresase în mod special comunicarea privind obiecțiunile, între altele, recurentei( ). Având în vedere că în comunicarea privind obiecțiunile trebuie să se precizeze fără echivoc persoana juridică căreia i se vor putea aplica amenzi și comunicarea să îi fie adresată acesteia din urmă( ), recurenta, atunci când a comunicat cifrele de afaceri în discuție, la 19 septembrie 2002, avea cunoștință pe deplin că i se putea aplica o amendă, mai degrabă decât celorlalte societăți din cadrul grupului Knauf( ). Tribunalul de Primă Instanță a considerat de asemenea că Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG era doar o societate‑holding, fără personal, care avea aceeași administrație precum recurenta și funcționa în aceleași localuri precum recurenta( ). În plus, la punctul 349 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a citat in extensio articolul 1 din contractul de familie Knauf, care vizează să garanteze, inter alia, că societățile din cadrul grupului Knauf au o singură administrație cu un scop comun( ).

91. În consecință, considerăm că recurenta nu a demonstrat că Tribunalul de Primă Instanță a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat că societățile care aparțin familiei Knauf constituie o unitate economică.

92. În ceea ce privește aplicarea amenzii recurentei, potrivit unei jurisprudențe constante, comportamentul anticoncurențial al unei întreprinderi poate fi imputat altei întreprinderi atunci când aceasta nu și‑a stabilit în mod autonom comportamentul pe piață, ci a aplicat, în esență, directivele emise de cea din urmă, având în vedere în special legăturile economice și juridice care le uneau( ).

93. În plus, în opinia noastră, se poate deduce din Hotărârea Aristrain/Comisia că, în anumite împrejurări, unei societăți i se pot imputa toate actele unui grup, chiar dacă societatea respectivă nu a fost identificată drept persoana juridică aflată la conducerea grupului, având răspunderea coordonării activităților grupului( ).

94. Tribunalul de Primă Instanță a considerat că Knauf Gips KG era răspunzătoare pentru acțiunile grupului Knauf în temeiul unui anumit număr de factori( ).

95. Ca parte integrantă a raționamentului său cu privire la această chestiune, Tribunalul de Primă Instanță a arătat la punctul 359 din hotărârea atacată că, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia a considerat că încălcarea se referea la întregul grup Knauf. În plus, potrivit Tribunalului, recurenta ar fi trebuit să cunoască din comunicarea privind obiecțiunile că era probabil să fie destinatara deciziei finale a Comisiei. În pofida acestui fapt, recurenta a răspuns Comisiei fără a pune în discuție rolul său de societate răspunzătoare pentru acțiunile grupului în cursul încălcării. Tribunalul de Primă Instanță, citând Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia( ), a afirmat că, într‑o astfel de situație, recurentei îi revenea sarcina de a reacționa în timpul procedurii administrative, sub sancțiunea de a nu mai putea să facă acest lucru, și de a demonstra că, în pofida factorilor pe care s‑a întemeiat Comisia, nu i se poate imputa răspunderea pentru încălcarea săvârșită de grupul Knauf( ).

96. Considerăm că Tribunalul de Primă Instanță a săvârșit o eroare de drept întrucât a considerat că faptul că recurenta nu a reacționat în cursul procedurii administrative ar împiedica‑o să procedeze astfel în fața Tribunalului de Primă Instanță. În opinia noastră, în lipsa unei aprecieri a Tribunalului de Primă Instanță în sensul că recurenta a indus în eroare în mod activ Comisia sau nu a acționat cu bună‑credință în timpul procedurii administrative în ceea ce privește rolul său în cadrul grupului Knauf, simplul fapt că recurenta nu a contestat în timpul procedurii respective o poziție specifică adoptată de Comisie, mai precis în comunicarea privind obiecțiunile, nu poate limita dreptul la apărare al recurentei în fața Tribunalului de Primă Instanță și nu îi poate interzice acesteia accesul deplin la justiție.

97. Rezultă că hotărârea atacată trebuie anulată în măsura în care în aceasta s‑a considerat că Knauf Gips KG era răspunzătoare pentru acțiunile grupului Knauf și în măsura în care prin aceasta s‑a anulat motivul formulat de Knauf Gips KG întemeiat pe încălcarea articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17.

98. În temeiul articolului 61 din Statutul Curții de Justiție, în cazul în care recursul este întemeiat, Curtea de Justiție anulează decizia Tribunalului. În acest caz, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.

99. Or, în speță, considerăm că litigiul este în stare de judecată. În consecință, în opinia noastră, Curtea trebuie să soluționeze în mod definitiv cererea recurentei prin care se solicită reducerea amenzii aplicate acesteia prin decizia atacată.

100. Trebuie observat că, în plus față de considerațiile sale de la punctele 359 și 360 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a apreciat de asemenea, la punctul 356 din hotărârea atacată, că recurenta era singura societate activă pe piața relevantă care nu era administrată de societatea‑holding Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG( ). În opinia noastră, acesta fapt considerat separat nu explică de ce amenda a fost aplicată recurentei.

101. Cu toate acestea, Tribunalul de Primă Instanță considerase anterior, la punctul 348 din hotărârea atacată, că Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG era doar o societate‑holding fără personal care avea aceeași administrație precum a recurentei și care funcționa în localurile recurentei. În opinia noastră, aceste fapte tind să demonstreze că, deși cele două societăți sunt distincte din punct de vedere juridic, recurenta este de fapt răspunzătoare pe fond de coordonarea activităților societății‑holding Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG și, așadar, a celorlalte societăți din grupul Knauf deținute de aceasta din urmă.

102. La punctul 357 din hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a afirmat de asemenea că majoritatea documentelor provenind de la grupul Knauf găsite de Comisie în timpul inspecției sale purtau antetul recurentei. Rezultă clar din Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia( ) că, în contextul unei investigații privind o înțelegere, probele identificate de Comisie în cursul investigației sale sunt în mod normal doar fragmentare și dispersate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducție. Considerăm că astfel de înscrisuri, în pofida faptului că pot fi, astfel cum a afirmat recurenta, doar o parte dintre documentele aflate în mod real la dispoziție în timpul investigației, reprezintă probe foarte convingătoare privind rolul de coordonare sau rolul‑cheie avut de recurentă în raport cu activitățile operaționale ale grupului Knauf în contextul încălcării.

103. În opinia noastră, aprecierea de la punctul 358 din hotărârea atacată că recurenta a fost singurul interlocutor al Comisiei în timpul procedurii administrative nu este în sine, astfel cum susține recurenta, concludentă din punct de vedere juridic. Totuși, aceasta tinde să arate că recurenta are un rol‑cheie în cadrul grupului Knauf în contextul încălcării( ), fapt care, în opinia noastră, este confirmat de aprecierea Tribunalului de Primă Instanță de la punctul 347 din hotărârea atacată privind comunicarea voluntară de către recurentă a cifrelor de afaceri ale tuturor societăților din cadrul grupului Knauf.

104. Recurenta susține că poziția sa drept unic interlocutor rezultă din faptul că, în scrisoarea care însoțea comunicarea privind obiecțiunile din 19 aprilie 2001, Comisia a inițiat o procedură oficială doar împotriva recurentei, în pofida faptului că inspecțiile au avut loc la alte societăți. În opinia noastră, această afirmație nu este credibilă, având în vedere că în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, care se pare a fost scris în numele recurentei, aceasta s‑a referit în fapt nu doar la propriul comportament și situație, ci și, în câteva rânduri, la comportamentul grupului Knauf și al altor societăți din cadrul grupului Knauf. În plus, astfel cum a susținut Comisia, nu există nicio indicație care să sugereze că trimiterea de la punctul 358 din hotărârea atacată la procedura administrativă desfășurată în fața Comisiei se limitează la investigarea care a urmat notificării comunicării privind obiecțiunile și nu se referă la procedura care a precedat notificarea respectivă.

105. Având în vedere faptele menționate la punctele 100-104 din prezentele concluzii, considerăm că, în speță, Curtea ar trebui să se pronunțe în sensul că, atunci când a apreciat că Knauf Gips KG era societatea răspunzătoare pentru coordonarea grupului Knauf în contextul încălcării, Comisia nu a săvârșit o eroare de apreciere. Din cele de mai sus rezultă că motivul formulat de Knauf Gips KG în susținerea cererii sale în fața Tribunalului de Primă Instanță privind încălcarea articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, este, în opinia noastră, nefondat și ar trebuie, așadar, să fie respins.

VIII – Cheltuielile de judecată

106. Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată. În ceea ce privește cheltuielile de judecată aferente procedurii în primă instanță care s‑a finalizat cu pronunțarea hotărârii atacate, acestea ar trebui, în opinia noastră, suportate în modul stabilit la punctul 2 din dispozitivul hotărârii respective.

IX – Concluzie

107. În consecință, propunem Curții să decidă:

– anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene (Camera a treia) din 8 iulie 2008, pronunțată în cauza T‑52/03, Knauf Gips/Comisia, în măsura în care Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că Knauf Gips KG era răspunzătoare pentru acțiunile grupului Knauf și a respins motivul formulat de aceasta întemeiat pe încălcarea articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de aplicare a articolelor [81] și [82] din tratat;

– respingerea recursului în ceea ce privește celelalte capete de cerere;

– respingerea acțiunii în anulare introduse de Knauf Gips KG în fața Tribunalului de Primă Instanță în măsura în care aceasta se întemeiază pe un motiv privind încălcarea articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17;

– obligarea Knauf Gips KG la plata cheltuielilor de judecată efectuate în prezenta procedură. Cheltuielile de judecată aferente procedurii în primă instanță care s‑a finalizat cu pronunțarea hotărârii Tribunalului de Primă Instanță menționate la punctul 1 din prezentele concluzii ar trebui suportate în modul stabilit la punctul 2 din dispozitivul hotărârii respective.