În această privință, Tribunalul, fiind competent în temeiul articolului 256 alineatul (1) TFUE, are obligația de a se pronunța, dacă este cazul, asupra unor asemenea cereri de despăgubire, statuând într‑un complet diferit de cel care a trebuit să soluționeze litigiul care a determinat procedura a cărei durată este criticată și aplicând criteriile definite la punctele 91-95 din Hotărârea Gascogne Sack Deutschland/Comisia ( EU:C:2013:768 ).

Principiul respectării dreptului la apărare constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii. Faptul de a întemeia o decizie jurisdicțională pe fapte și pe documente de care părțile însele sau una dintre acestea nu au putut lua cunoștință și cu privire la care nu au fost, așadar, în măsură să își precizeze poziția ar constitui o încălcare a acestui principiu. Principiul egalității armelor, care este un corolar al noțiunii înseși de proces echitabil și are drept scop asigurarea echilibrului între părțile la procedură, garantând faptul că orice document furnizat instanței poate fi verificat și contestat de oricare parte la procedură, presupune obligația de a oferi fiecărei părți o posibilitate rezonabilă de a‑și susține cauza, inclusiv probele, în condiții care nu o plasează într‑o situație de dezavantaj net în raport cu adversarul acesteia.

În materia dreptului concurenței, deși Comisia dispune de o marjă de apreciere în ceea ce privește calculul cuantumului amenzii, exercitarea acestei puteri este limitată, printre altele, de normele de conduită pe care Comisia și le‑a impus ea însăși, în special în Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003.

În conformitate cu punctul 13 din aceste orientări, pentru a determina cuantumul de bază al amenzii care urmează să fie aplicată, Comisia utilizează valoarea vânzărilor de bunuri sau servicii, realizate de întreprindere, care au legătură directă sau indirectă cu încălcarea, în sectorul geografic relevant din teritoriul Spațiului Economic European. Acest punct 13 are drept obiectiv să rețină ca punct de plecare pentru calculul amenzii aplicate unei întreprinderi un cuantum care reflectă importanța economică a încălcării și ponderea relativă a întreprinderii respective în cadrul acesteia. În această privință, deși, desigur, noțiunea de valoare a vânzărilor prevăzută la acest punct 13 nu se poate extinde până la înglobarea vânzărilor realizate de întreprinderea în discuție care nu intră în domeniul de aplicare al înțelegerii imputate, s‑ar aduce totuși atingere obiectivului urmărit de această dispoziție în cazul în care noțiunea menționată ar trebui să fie interpretată în sensul că vizează doar cifra de afaceri realizată cu vânzările pentru care s‑a stabilit că au fost afectate în mod real de această înțelegere. O asemenea limitare ar avea, în plus, drept efect minimizarea artificială a importanței economice a încălcării săvârșite de o anumită întreprindere, având în vedere că simplul fapt că s‑au identificat un număr limitat de probe directe cu privire la vânzările afectate în mod real de înțelegere ar conduce la aplicarea în cele din urmă a unei amenzi fără o legătură reală cu domeniul de aplicare al înțelegerii în discuție. O astfel de recompensă pentru păstrarea caracterului secret ar aduce de asemenea atingere obiectivului de urmărire și de sancționare eficientă a încălcărilor articolului 81 CE și, în consecință, nu poate fi admisă. În plus, partea din cifra de afaceri globală ce provine din vânzarea mărfurilor care fac obiectul încălcării este cea mai în măsură să reflecte importanța economică a acestei încălcări.

Prin urmare, nu este necesar să se facă distincție între aceste vânzări după cum au fost efectuate față de terți independenți sau față de entități care aparțin aceleiași întreprinderi. Neluarea în considerare a valorii vânzărilor care intră în această din urmă categorie ar conduce în mod necesar la avantajarea fără justificare a societăților integrate vertical, permițându‑le să evite o sancțiune proporțională cu importanța lor pe piața produselor care fac obiectul încălcării. Astfel, pe lângă beneficiul preconizat a fi obținut dintr‑un acord de stabilire orizontală a prețurilor în cadrul vânzărilor față de terți independenți, întreprinderile integrate vertical pot de asemenea obține un beneficiu dintr‑un astfel de acord pe piața din aval a produselor transformate în compunerea cărora intră produsele care fac obiectul încălcării, iar aceasta în două moduri diferite.

Având în vedere că nu se poate opera o discriminare, prin aplicarea unor metode de calcul diferite, între întreprinderile care au participat la aceeași încălcare a articolului 81 CE, rezultă că, pentru stabilirea acestei cifre de afaceri, întreprinderile integrate vertical se află într‑o situație comparabilă cu cea a producătorilor neintegrați vertical. Întrucât principiul egalității de tratament impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv, aceste două tipuri de întreprinderi trebuie, așadar, să fie tratate în același mod. Excluderea vânzărilor interne din cifra de afaceri relevantă ar echivala cu favorizarea primelor, prin reducerea ponderii relative a acestora în cadrul încălcării, în detrimentul celorlalte.

(a se vedea punctele 51, 55-60, 62 și 63)