Prin urmare, este ilegal avertismentul W3b în sistemul de avertizare rapidă (SAR) referitor la o societate în temeiul dispozițiilor Deciziei 2008/969 privind SAR pentru ordonatorii de credite ai Comisiei și ai agențiilor executive, din moment ce niciun temei legal existent nu permite Comisiei să adopte asemenea dispoziții, de natură să aibă consecințe negative asupra situației juridice a persoanelor vizate de acest tip de avertisment. În plus, în măsura în care avertismentul W3b în SAR referitor la societatea menționată a avut consecințe incontestabile asupra situației sale juridice, Comisia nu poate susține în mod întemeiat că dispozițiile Deciziei 2008/969 care reglementează acest tip de avertisment reprezintă simple norme interne de execuție a bugetului general al Uniunii. De asemenea, Comisia nu se poate prevala de faptul că lipsa temeiului legal al Deciziei 2008/969 nu a fost încă constatată în mod formal în momentul în care aceasta a înregistrat societatea în SAR. Astfel, lipsa unei asemenea constatări nu se opune în niciun mod ca, în cadrul unei acțiuni în despăgubire, societatea menționată să invoce nelegalitatea acestei decizii pentru a obține despăgubirea pentru prejudiciul pe care consideră că l-a suferit ca urmare a înregistrării sale în SAR.

Principiul atribuirii competențelor enunțat la articolul 5 TFUE impune ca fiecare instituție să acționeze în limitele atribuțiilor care îi sunt conferite prin tratat. În plus, principiul securității juridice impune ca orice act care urmărește să creeze efecte juridice să își întemeieze forța obligatorie pe o dispoziție a dreptului Uniunii care trebuie să fie menționată expres drept temei legal și care indică forma juridică pe care trebuie să o ia acel act.

Obligația de a motiva un act care cauzează prejudicii are ca scop, pe de o parte, să furnizeze persoanei interesate indicații suficiente pentru a ști dacă actul este întemeiat sau dacă prezintă eventuale vicii care să permită să i se conteste validitatea în fața instanței Uniunii și, pe de altă parte, să permită acesteia din urmă să își exercite controlul asupra legalității acestui act. Rezultă din aceasta că motivarea trebuie, în principiu, să fie comunicată persoanei interesate în același timp cu decizia cauzatoare de prejudicii și că lipsa motivării nu poate fi remediată prin faptul că persoana interesată află motivele deciziei în cursul procedurii în fața instanței Uniunii.

Aceasta este situația în cazul unei scrisori prin care Comisia informează în mod oficial o societate că face obiectul unui avertisment W3b în sistemul de avertizare rapidă (SAR), fără a o asculta în prealabil, limitându-se totuși să amintească împrejurările generale și abstracte menționate la articolul 12 alineatul (2) din Decizia 2008/969 privind SAR pentru ordonatorii de credite ai Comisiei și ai agențiilor executive. Procedând astfel, Comisia omite să comunice societății menționate motivele avertismentului W3b în SAR care o viza chiar la momentul respectiv. Or, o asemenea motivare este cu atât mai necesară cu cât nicio procedură judiciară nu vizează această societate, iar procedurile naționale inițiate împotriva persoanelor cu care ea are legătură se află abia în faza instrucției penale, iar nu în faza procesului, și anume singura etapă a procedurii care poate conduce, în statele membre în cauză, la pronunțarea unei hotărâri cu autoritate de lucru judecat. În plus, domeniul de aplicare exact al articolului 12 din Decizia 2008/969 este incert. În special, nu este evident, având în vedere articolul 12 alineatul (3) din această decizie, că avertismentele W3b se pot aplica, într-un sistem inchizitorial, încă din faza de instrucție.

(a se vedea punctele 134 și 137)