CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

ELEANOR SHARPSTON

prezentate la 5 decembrie 20061( )

Cauza C‑367/05

Norma Kraaijenbrink





„Articolul 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen (CAAS) – Principiul ne bis in idem – Noțiunea „aceleași fapte” – Articolul 56 din CAAS – Luarea în considerare a pedepselor anterioare – Fapte incriminate într‑un stat membru – Dreptul de a incrimina fapte accesorii comise într‑un alt stat membru“

1. În ce măsură este relevantă unitatea de rezoluție, în contextul unei operațiuni de spălare a banilor obținuți din traficul de substanțe narcotice, pentru a stabili dacă faptele pentru care persoana învinuită a fost pusă sub urmărire penală în două state membre diferite sunt „aceleași fapte”, în vederea aplicării articolului 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen (denumită în continuare „CAAS”)( )? Se încadrează în această noțiune faptele despre care organele de urmărire penală și instanțele judecătorești nu au avut cunoștință? Dacă începe o nouă acțiune de urmărire penală în al doilea stat membru și urmează să fie pronunțată o condamnare, instanța trebuie să ia în considerare hotărârea judecătorească pronunțată în primul stat membru? În esență, acestea sunt întrebările pe care Hof van Cassatie (Curtea de Casație) din Belgia le‑a adresat Curții.

Dispozițiile aplicabile

CAAS

2. Potrivit articolului 1 din Protocolul privind integrarea acquis‑ului Schengen în cadrul Uniunii Europene( ) (denumit în continuare „protocolul”), 13 state membre sunt autorizate să pună bazele unei cooperări consolidate între ele în domeniile aflate sub incidența așa‑numitului „aquis Schengen”

3. Din acquis‑ul Schengen, definit în anexa la protocol, fac parte Acordul între guvernele statelor Uniunii Economice Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune, semnat la Schengen la 14 iunie 1985( ) (denumit în continuare „Acordul Schengen”), și, în special, CAAS.

4. Protocolul prevede că, începând cu data intrării în vigoare a Tratatului de la Amsterdam, respectiv cu 1 mai 1999, acquis‑ul Schengen se aplică imediat în cele 13 state membre prevăzute la articolul 1 din protocol, inclusiv în Regatul Țărilor de Jos și în Regatul Belgiei( ).

5. Articolele 54-58 din CAAS alcătuiesc capitolul 3, intitulat „Aplicarea principiului ne bis in idem”, al titlului III, intitulat „Poliția și securitatea”.

6. Articolul 54 prevede că „[o] persoană împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă într‑un proces pe teritoriul unei părți contractante nu poate face obiectul urmăririi penale de către o altă parte contractantă pentru aceleași fapte, cu condiția ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poate fi executată conform legilor părții contractante care a pronunțat sentința.”

7. Articolul 55 alineatul (1) permite unei părți contractante ca „[l]a ratificarea, acceptarea sau aprobarea prezentei convenții, [...] să declare că nu se află sub obligația impusă de articolul 54”, dacă faptele la care se referă hotărârea judecătorească străină au avut loc, integral sau parțial, pe propriul teritoriu, dacă reprezintă o infracțiune la adresa securității naționale sau a altor interese tot atât de importante ale părții contractante respective și/sau dacă faptele au fost comise de oficialități ale acelei părți contractante cu încălcarea îndatoririlor lor oficiale.

8. Articolul 56 prevede că „[d]acă o nouă acțiune de urmărire penală începe pe teritoriul unei părți contractante împotriva unei persoane împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă de către o altă parte contractantă cu privire la aceleași fapte, orice perioadă de privare de libertate executată pe teritoriul celei de a doua părți contractante, pentru aceleași fapte, se scade din sentința pronunțată. În măsura în care dreptul intern permite acest lucru, pedepsele care nu implică privarea de libertate sunt, de asemenea, luate în considerare”.

9. Articolul 58 prevede că „[d]ispozițiile de mai sus nu împiedică aplicarea dispozițiilor de drept intern mai largi bazate pe principiul ne bis in idem cu privire la hotărârile judecătorești pronunțate în străinătate.”

10. În conformitate cu articolul 71 alineatul (1), care face parte din capitolul 6 din CAAS, intitulat „Substanțe narcotice”, părțile contractante se angajează „să adopte, în conformitate cu convențiile existente ale Organizației Națiunilor Unite, toate măsurile necesare pentru a preveni și pedepsi traficul ilegal de substanțe narcotice și substanțe psihotrope”. Articolul 71 alineatul (2) impune părților contractante „să prevină și să pedepsească prin măsuri administrative și penale” exportul ilegal, vânzarea, furnizarea și predarea de substanțe narcotice și substanțe psihotrope. Potrivit articolului 71 alineatul (5), părțile contractante trebuie să „fac[ă] tot posibilul pentru a preveni și combate efectele negative generate de cererea ilegală de substanțe narcotice și substanțe psihotrope”.





Convenția unică privind substanțele narcotice, încheiată în 1961 de Națiunile Unite

11. Convenția unică privind substanțele narcotice adoptată de Națiunile Unite, astfel cum a fost modificată prin Protocolul din 1972 (denumită în continuare „Convenția unică”), face parte din acquis‑ul comunitar potrivit titlului VI din TUE. Statele membre sunt fie parte la convenție, fie obligate să devină parte la momentul aderării lor la Uniunea Europeană.

12. Articolul 36 alineatul (1) litera (a) din Convenția unică, intitulat „Dispoziții penale”, prevede că, sub rezerva dispozițiilor sale constituționale, fiecare parte adoptă măsurile necesare pentru a garanta că anumite fapte ilicite care au legătură cu substanțele narcotice, inclusiv vânzarea, distribuirea sau orice altă faptă care, în opinia părții respective, ar fi contrară dispozițiilor prezentei Convenții, constituie infracțiuni pasibile de pedeapsă atunci când sunt săvârșite cu intenție și pentru ca infracțiunile grave să fie pasibile de o pedeapsă adecvată, și anume pedeapsa închisorii sau alte pedepse privative de libertate.

13. În temeiul articolului 36 alineatul (2) litera (a) punctele (i) și (ii), sub rezerva dispozițiilor constituționale ale fiecărei părți, a sistemului său juridic și a legislației sale naționale, fiecare dintre aceste infracțiuni va fi considerată ca o infracțiune distinctă dacă ea a fost comisă în țări diferite, iar operațiunile financiare relative la aceste infracțiuni vor constitui infracțiuni pasibile de pedepse în concordanță cu articolul 36 alineatul (1).





Dreptul național

14. Guvernul olandez a explicat în cadrul ședinței că, la momentul faptelor, în Codul penal olandez nu exista nicio dispoziție referitoare la infracțiunea de spălare a banilor. Cu toate acestea, până în 2002, spălarea banilor obținuți din traficul de substanțe narcotice se încadra în domeniul de aplicare al articolului 416 din Codul penal olandez, potrivit căruia constituie infracțiune orice operațiune referitoare la bunuri obținute din furt sau la profitul rezultat din acestea. Pentru a putea fi condamnată pentru această infracțiune, persoana care a efectuat operațiuni cu bunurile obținute din furt sau cu profitul rezultat din acestea trebuie să cunoască faptul că bunurile respective au fost obținute prin comiterea unor infracțiuni grave. Traficul de substanțe narcotice ilegale este considerat o astfel de infracțiune.

15. Articolul 505 din Codul penal belgian interzice traficul, achiziționarea, deținerea, valorificarea sau comercializarea bunurilor definite la articolul 42 alineatul 3 din cod, ca fiind obținute din infracțiuni. În acest temei, valorificarea și spălarea banilor obținuți în urma traficului de substanțe narcotice sunt interzise în Belgia.

16. Articolul 65 din Codul penal belgian prevede:

„Când o faptă întrunește elementele mai multor infracțiuni sau când infracțiuni diferite cu care este sesizată simultan aceeași instanță de fond reprezintă manifestarea succesivă și continuă a aceleiași rezoluții infracționale, se va pronunța numai pedeapsa cea mai grea.

Instanța de fond care constată că infracțiuni care au făcut anterior obiectul unei hotărâri definitive și alte fapte cu care este sesizată și care, dacă ar fi dovedite, ar fi anterioare respectivei hotărâri și ar reprezenta împreună cu primele manifestarea succesivă și continuă a aceleiași rezoluții infracționale, ia în considerare, la individualizarea pedepsei, pedepsele pronunțate anterior. Dacă apreciază că acestea sunt suficiente pentru o justă sancționare a tuturor infracțiunilor, instanța se pronunță asupra vinovăției și face trimitere în hotărârea sa la pedepsele pronunțate anterior. Totalul pedepselor pronunțate în aplicarea acestui articol nu poate depăși maximul pedepsei celei mai grele”( ).

Procedura națională și întrebările preliminare

17. În decembrie 1998, doamna Kraaijenbrink, resortisant olandez, a fost condamnată de Arrondissementsrechtbank te Middelburg (Tribunalul Regional din Middelburg), Țările de Jos, la pedeapsa închisorii de șase luni cu suspendare pentru mai multe fapte prevăzute la articolul 416 din Codul penal olandez, de tăinuire a sumelor de bani provenind din traficul de substanțe narcotice, fapte comise în mai multe rânduri în Țările de Jos între lunile octombrie 1994 și mai 1995( ).

18. În aprilie 2001, Correctionele Rechtbank te Gent (Tribunalul Corecțional din Gent) a condamnat‑o pe doamna Kraaijenbrink la pedeapsa închisorii de doi ani pentru diferite infracțiuni în temeiul articolului 505 din Codul penal belgian, ca urmare a tranzacțiilor de schimb valutar efectuate în Belgia, între lunile noiembrie 1994 și februarie 1996, cu sume de bani provenite din operațiuni de trafic de substanțe narcotice realizate în Țările de Jos. Această hotărâre a fost menținută de camera corecțională a Hof van beroep te Gent (Curtea de Apel din Gent).

19. Făcând trimitere la articolul 71 din CAAS și la articolul 36 alineatul (2) litera (a) punctul (i) din Convenția unică, ambele instanțe din Belgia au considerat că recurenta nu se putea întemeia pe articolul 54 din CAAS. Acestea au apreciat că infracțiunile de tăinuire a sumelor de bani obținute din traficul de substanțe narcotice, săvârșite în Țările de Jos, și infracțiunile comise în Belgia în legătură cu tranzacțiile de schimb valutar cu sume de bani provenite din operațiunile de trafic de substanțe narcotice trebuie considerate infracțiuni distincte, în pofida rezoluției infracționale comune între infracțiunile privind spălarea banilor comise în Țările de Jos și în Belgia.

20. Într‑un recurs ulterior introdus la Hof van Cassatie, doamna Kraaijenbrink a susținut că principiului ne bis in idem, prevăzut la articolul 54 din CAAS, constituia un impediment la declanșarea urmăririi penale împotriva sa în Belgia.

21. Hof van Cassatie a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

„1) Articolul 54 din [CAAS] coroborat cu articolul 71 din aceeași convenție trebuie interpretat în sensul că faptele pedepsite de lege, săvârșite în Țările de Jos și constând în dobândirea, deținerea sau convertirea în devize străine a unor sume de bani provenite din comerțul cu substanțe narcotice (fapte pentru care a fost începută urmărirea penală și pentru care persoana a fost condamnată în Țările de Jos pentru tăinuire săvârșită prin încălcarea articolului 461 din Codul penal), fapte care sunt diferite de cele constând în convertirea la case de schimb valutar situate în Belgia a sumelor de bani obținute în Țările de Jos prin comercializarea de substanțe narcotice (fapte care au făcut obiectul urmăririi penale în Belgia sub încadrarea de tăinuire și alte operațiuni referitoare la bunuri obținute dintr‑o infracțiune, în conformitate cu articolul 505 din Codul penal), trebuie considerate «aceleași fapte», în sensul articolului 54 citat anterior, când instanța constată că acestea sunt legate între ele printr‑o unitate de rezoluție și reprezintă, în consecință, o singură faptă din punct de vedere juridic?”

2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:

Expresia «nu poate face obiectul urmăririi penale […] pentru aceleași fapte» conținută în articolul 54 din [CAAS] trebuie interpretată în sensul că, în cazul în care expresia «aceleași fapte» se aplică și faptelor diferite care sunt legate între ele printr‑o unitate de rezoluție și care reprezintă, în consecință, o singură faptă, aceasta are drept consecință că orice persoană învinuită de infracțiunea de spălare a banilor în Belgia nu mai poate fi urmărită penal din momentul în care a fost condamnată în Țările de Jos pentru alte fapte comise în realizarea aceleiași rezoluții, indiferent de orice alte fapte care au fost comise în cursul aceleiași perioade, dar care nu au fost cunoscute sau urmărite în Belgia decât după data hotărârii judecătorești străine, atunci când aceasta nu mai poate fi supusă unor căi de atac, sau expresia trebuie interpretată în sensul că, într‑un astfel de caz, instanța de fond poate pronunța o condamnare pentru aceste alte fapte, cu titlu accesoriu, luând în considerare pedepsele pronunțate deja, în afara cazului în care apreciază că aceste alte pedepse reprezintă o sancțiune corespunzătoare pentru toate infracțiunile și fără ca totalul pedepselor pronunțate să poată depăși maximul pedepsei celei mai grele?”

22. Doamna Kraaijenbrink, guvernele austriac, ceh, elen, polonez, spaniol, precum și Comisia Comunităților Europene au prezentat observații scrise. În cadrul ședinței din 4 iulie 2006, doamna Kraaijenbrink, guvernele austriac, elen, spaniol, precum și Comisia au prezentat observații orale. Guvernul olandez a prezentat observații numai cu prilejul ședinței. Astfel cum s‑a întâmplat și în cauza Kretzinger( ), observațiile scrise au fost depuse înainte de pronunțarea hotărârii în cauza Van Esbroeck( ). Cu toate acestea, ședința a avut loc după ce a fost pronunțată hotărârea în acea cauză.





Apreciere

Considerații introductive

23. În primul rând, din dosar rezultă că inculpata a fost condamnată pentru tăinuire și spălare de bani obținuți din traficul de substanțe narcotice atât în Belgia, cât și în Țările de Jos. Totuși, astfel cum au observat mai multe părți, din decizia de trimitere nu rezultă dacă sumele de bani tăinuite sau care au făcut obiectul operațiunilor de spălare în cele două țări proveneau din aceleași acțiuni de trafic ilegal de substanțe narcotice sau reprezentau aceleași profituri rezultate din infracțiuni.

24. În al doilea rând, instanța de trimitere observă că, întrucât „fapte diferite care constau în convertirea la casele de schimb valutar situate [în Belgia] a sumelor de bani provenite din comerțul de substanțe narcotice și încasarea [în Țările de Jos] a sumelor de bani [având aceeași proveniență] [...] sunt unite prin aceeași rezoluție infracțională, constând în a trafica bunuri ilicite”, aceste fapte reprezintă una și aceeași faptă, potrivit articolului 65 din Codul penal belgian. Cu alte cuvinte, dacă o conduită sancționată prin condamnările pronunțate în Țările de Jos și în Belgia ar fi fost examinată numai potrivit legii belgiene, aceasta ar fi fost considerată o faptă unică din cauza rezoluției infracționale comune care îi stă la bază.





Prima întrebare

25. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în esență, dacă două infracțiuni distincte, comise în două state membre diferite, se încadrează în noțiunea „aceleași fapte”, în sensul articolului 54 din CAAS, dacă sunt unite prin aceeași rezoluție infracțională. Totodată, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă răspunsul la această întrebare este influențat de articolul 71 din CAAS și de Convenția unică la care acesta face indirect trimitere, care impune statelor membre obligația de a lupta împotriva traficului ilegal de substanțe narcotice și substanțe psihotrope.

26. Decizia de trimitere se referă la „infracțiuni” mai degrabă decât la fapte. În Hotărârea Van Esbroeck, Curtea a stabilit că interesul juridic protejat sau încadrarea juridică a faptelor este lipsită de importanță pentru aplicarea articolului 54 din CAAS. Prin urmare, prima întrebare ar trebui reformulată în sensul că instanța de trimitere solicită să se precizeze în ce măsură rezoluția infracțională comună este relevantă pentru a stabili dacă faptele pentru care o persoană învinuită a fost pusă sub urmărire penală în două state membre sunt „aceleași fapte”, pentru aplicarea articolului 54 din CAAS.





Apreciere

– „Aceleași fapte”

27. Astfel cum am menționat în concluziile prezentate în cauza Kretzinger( ), chestiunile invocate prin intermediul primei întrebări nu au fost soluționate prin Hotărârea Van Esbroeck( ), confirmată prin jurisprudența ulterioară( ). Rezultă din aceasta că simpla identitate între actele materiale, înțeleasă ca „existența unui ansamblu de circumstanțe concrete indisolubil legate între ele”( ), este relevantă pentru stabilirea aplicării articolului 54 din CAAS. Potrivit Curții, aprecierea definitivă în această privință impune „să se determine dacă actele materiale în discuție reprezintă un ansamblu de fapte indisolubil legate în timp, în spațiu, precum și prin obiectul lor”( ).

28. În lumina acestei jurisprudențe, suntem de acord cu opinia majorității părților care au prezentat observații, în sensul că rezoluția infracțională comună care stă la baza actelor materiale nu este în sine suficientă pentru a le califica drept „aceleași fapte”, în sensul articolului 54 din CAAS. Într‑adevăr, unitatea de rezoluție poate fi un factor care trebuie luat în considerare, astfel cum am arătat în concluziile din cauza Kretzinger( ), totuși faptele trebuie să fie în același timp legate în timp și în spațiu.

29. Astfel cum a explicat deja Curtea în cauza Van Esbroeck( ), instanțele naționale competente trebuie să stabilească dacă, în contextul cauzei cu care sunt sesizate, faptele în discuție sunt indisolubil legate. Cu toate acestea, instanța de trimitere ar putea să considere utile orientările pe care Curtea ar putea să le dea în această privință.

30. Caracterul succint al deciziei de trimitere nu simplifică în mod deosebit această sarcină. Instanța de trimitere menționează că nu a stabilit cu certitudine în cadrul acțiunii principale dacă sumele de bani care au făcut obiectul operațiunilor de spălare a banilor în Belgia au rezultat din comerțul cu substanțe narcotice din Țările de Jos, în legătură cu care doamna Kraaijenbrink a fost condamnată de instanțele din Țările de Jos pentru tăinuirea și valorificarea profiturilor obținute. Cu toate acestea, referindu‑se la constatările tribunalului belgian care judecă în primă instanță, doamna Kraaijenbrink afirmă cu insistență că operațiunile de spălare a banilor din Țările de Jos și din Belgia au avut ca obiect aceleași sume de bani, obținute din același operațiuni de trafic ilegal.

31. Spălarea banilor presupune în general o succesiune de operațiuni financiare efectuate cu scopul de a ascunde proveniența ilicită a banilor și de a‑i recicla prin repunerea lor în circulație ca bani de proveniență legitimă. De obicei, spălarea unei sume de bani se face prin mai multe tranzacții, dintre care unele pot include schimburi valutare efectuate la intervale scurte în diferite locuri. Suma care rezultă este deseori inferioară sumei originale și poate fi exprimată într‑o monedă diferită.

32. Suntem de acord cu poziția Comisiei în sensul că, dacă operațiunile de spălare a banilor din Belgia privesc aceleași sume de bani care sunt indisolubil legate de sumele de bani valorificate în Țările de Jos și pentru tăinuirea cărora doamna Kraaijenbrink a fost condamnată, acestea ar constitui „aceleași fapte” în sensul articolului 54 din CAAS. Aceasta ar putea fi situația, de exemplu, dacă banii spălați în al doilea stat membru ar face parte din profitul inițial obținut din traficul de substanțe narcotice din primul stat membru, dar într‑o etapă ulterioară din succesiunea de spălare. În afară de rezoluția infracțională comună existentă între aceste fapte, ele ar fi totodată legate material, în timp și în spațiu.

33. Dacă, dimpotrivă, banii „murdari” pe care doamna Kraaijenbrink i‑a spălat în Belgia nu au nicio legătură cu banii „murdari” valorificați în Țările de Jos, aceste fapte nu ar fi indisolubil legate, deși ambele ar putea avea legătură cu operațiunile de trafic ilegal de substanțe narcotice și ar fi determinate de aceeași rezoluție infracțională, și anume aceea de a obține un profit financiar din conduite infracționale. Acesta ar fi cazul, de exemplu, dacă profiturile ar proveni din infracțiuni în legătură cu drogurile comise în diferite locuri și în momente diferite și dacă aceste profituri ar fi încasate sau spălate la intervale de timp suficient de îndepărtate pentru a rupe legătura temporală.

34. În cauza Van Straaten( ), instanța de trimitere a solicitat, în esență, să se stabilească dacă două fapte de deținere de heroină în două state membre reprezintă aceleași fapte în sensul articolului 54 din CAAS, în ipoteza în care prima faptă privea o cantitate mică dintr‑un lot mai mare de heroină, lot pentru care persoana învinuită a fost pusă sub urmărire penală pentru deținere de heroină în al doilea stat membru, iar complicii acuzați că au participat la fapte în cele două state membre nu erau aceiași.

35. Curtea a considerat că, „în cazul unor infracțiuni referitoare la substanțe narcotice, cantitățile de substanțe narcotice în cauză în cele două state contractante vizate sau persoanele cărora li se impută participarea la faptele din cele două state nu trebuie să fie identice” pentru ca articolul 54 din CAAS să fie aplicabil( ). Prin urmare, este posibil ca o situație în care nu există o astfel de identitate să cuprindă totuși un ansamblu de fapte care, prin însăși natura lor, să fie indisolubil legate( ).

36. Observăm de la bun început că aplicarea literală a acestor constatări în cazul oricărei infracțiuni de trafic de substanțe narcotice ar putea conduce la rezultate nedorite. O condamnare pentru deținerea sau oferirea spre vânzare a unor cantități mici de droguri într‑un stat membru nu ar trebui, în opinia noastră, să împiedice în mod automat urmărirea penală ulterioară pentru deținerea sau traficarea unei cantități semnificativ mai mari din aceeași substanță narcotică în alt stat, indiferent dacă fac parte din același lot( ). Este mai indicat ca aprecierile Curții din cauza din Van Straaten, citate anterior, să fie interpretate ca o aplicare ad‑hoc a normei generale potrivit căreia o identitate absolută între actele materiale – identitate reprezentată în speță de cantitatea de droguri și de identitatea de traficanți – nu este o condiție pentru ca articolul 54 din CAAS să fie aplicabil. Dimpotrivă, aceste aprecieri oferă instanței naționale o marjă de apreciere în a examina în ce constau aceleași fapte în împrejurările speței.

37. Sub rezerva acestor aprecieri, Hotărârea Van Straaten susține opinia că o diferență între sumele valorificate în Țările de Jos și cele valorificate în Belgia nu exclude de la sine ca faptele să poată fi considerate aceleași, în vederea aplicării articolului 54 din CAAS. Totuși, astfel cum am arătat deja, instanța de trimitere trebuie să hotărască, pe baza probelor pe care le are la dispoziție în acțiunea principală, dacă există o „legătură indisolubilă”.

38. Pentru o analiză completă, adăugăm că articolul 58 din CAAS permite statelor membre să aplice o interpretare mai generoasă a principiului ne bis in idem recunoscută în dreptul național. În consecință, nu ar fi contrar articolului 54 din CAAS ca dreptul național să fie interpretat în sensul că faptele în cauză trebuie tratate ca aceleași fapte pentru care doamna Kraaijenbrink a fost pusă sub urmărire în Țările de Jos deoarece au la bază aceeași rezoluție infracțională, chiar dacă nu privesc aceleași acte materiale, în vederea aplicării articolului 54 din CAAS.

– Articolul 71 din CAAS și articolul 36 alineatul (2) din Convenția unică

39. În ceea ce privește articolul 71 din CAAS și articolul 36 alineatul (2) din Convenția unică, majoritatea părților susțin că niciunul nu este relevant pentru interpretarea articolului 54 din CAAS. Suntem de acord cu acest punct de vedere.

40. Este adevărat că articolul 36 alineatul (2) din Convenția unică, la care face trimitere articolul 71 din CAAS, impune ca infracțiunile care intră în domeniul de aplicare al acestuia să fie considerate infracțiuni distincte dacă sunt comise în țări diferite. Cu toate acestea, presupunând chiar că spălarea banilor obținuți din traficul de substanțe narcotice este o infracțiune care intră în domeniul de aplicare al articolului 36 alineatul (2) din Convenția unică( ), Curtea a constatat expres în Hotărârea Van Esbroeck că „articolul 71 din CAAS nu conține niciun element prin care să limiteze domeniul de aplicare al articolului 54”( ). Potrivit Curții, „rezultă din aceasta că trimiterea pe care articolul 71 din CAAS o face la convențiile în vigoare ale Organizației Națiunilor Unite nu trebuie înțeleasă ca un obstacol în calea aplicării principiului ne bis in idem prevăzut la articolul 54 din CAAS, care împiedică numai pluralitatea de urmăriri penale a unei persoane pentru aceleași fapte, fără să antreneze totuși o dezincriminare în spațiul Schengen”( ).

41. În opinia noastră, aceste constatări se aplică și în prezenta cauză. Articolul 71 din CAAS, care este formulat în termeni foarte generali și care impune părților contractante o obligație generală de a sancționa toate faptele ilicite referitoare la traficul de substanțe narcotice, nu prevede nicio derogare de la principiul ne bis in idem în acest domeniu și nu permite ca o infracțiune referitoare la substanțele narcotice să fie incriminată de două ori în contextul Schengen.

42. În ceea ce privește Convenția unică, aceasta a fost adoptată în 1961 printr‑un instrument interguvernamental și trebuia să se aplice în anumite state suverane și independente. Comisia susține, convingător, în opinia noastră, că ar fi nepotrivită aplicarea Convenției unice în spațiul Schengen, care a fost creat 30 de ani mai târziu și care avea ca obiect să consolideze integrarea în domeniul cooperării polițienești și judiciare între părțile contractante ale acordurilor Schengen( ).

43. Într‑un spațiu atât de integrat, care se întemeiază pe principiul încrederii reciproce( ) și în care măsurile de luptă împotriva traficului ilegal de substanțe narcotice trebuie adoptate progresiv la nivel supranațional mai degrabă decât la nivel național( ), obligația prevăzută la articolul 36 din Convenția unică, de a considera infracțiunile comise în țări diferite ca infracțiuni distincte, își pierde sensul. În opinia noastră, obligația impusă prin articolul 71 din CAAS părților contractante, de a adopta, în conformitate cu convențiile existente ale Organizației Națiunilor Unite, toate măsurile necesare pentru a combate traficul ilegal de substanțe narcotice, poate fi aplicată numai în măsura în care aceste convenții sunt relevante în vederea aplicării acordurilor Schengen.

44. Prin urmare, considerăm că expresia „aceleași fapte” din articolele 54 și 56 din CAAS se referă la identitatea actelor materiale, înțeleasă ca un ansamblu de împrejurări concrete indisolubil legate între ele în timp, în spațiu, precum și prin obiectul lor. Existența unei rezoluții infracționale comune poate să fie relevantă la momentul la care se analizează dacă aceste trei criterii sunt îndeplinite, dar nu este în sine un criteriu. Articolul 71 din CAAS și articolul 36 alineatul (2) din Convenția Națiunilor Unite privind substanțele narcotice din 1961 nu au nicio incidență asupra acestei interpretări.

A doua întrebare

45. A doua întrebare a fost adresată numai în ipoteza în care răspunsul (afirmativ) la prima întrebare ar confirma faptul că unitatea de rezoluție este o condiție suficientă în sine pentru ca infracțiunile să fie considerate „același fapte” în sensul articolului 54 din CAAS. Am precizat deja că, în opinia noastră, nu este cazul. Cu toate acestea, ne propunem să examinăm pe scurt a doua întrebare, pentru ipoteza în care Curtea hotărăște să răspundă afirmativ la prima întrebare.

46. Formularea celei de a doua întrebări este imprecisă și permite interpretări diferite. În opinia noastră, întrebarea cuprinde două aspecte.

47. În primul rând, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, presupunând că noțiunea „aceleași fapte” din articolul 54 din CAAS se referă și la acte materiale diferite dar unite prin aceeași rezoluție infracțională, sfera acestei noțiuni ar putea fi extinsă și la alte infracțiuni comise în aceeași perioadă, accesorii sau suplimentare în raport cu infracțiunea sancționată prin prima hotărâre, dar care au devenit cunoscute sau au făcut obiectul urmăririi penale în al doilea stat membru după pronunțarea primei hotărâri, sau dacă instanța din al doilea stat membru poate pronunța o condamnare cu titlu accesoriu pentru aceste fapte.

48. În această a doua ipoteză, instanța de trimitere solicită, prin intermediul celui de al doilea aspect al întrebării, să se precizeze dacă, la stabilirea pedepsei pe care o va aplica potrivit dreptului național, instanța din al doilea stat membru trebuie să ia în considerare pedepsele care au fost deja aplicate în primul stat membru.

49. În opinia noastră, pentru a răspunde la primul aspect al celei de a doua întrebări trebuie urmat același raționament prezentat în răspunsul dat la prima întrebare. În conformitate cu jurisprudența Van Esbroeck, dacă actele materiale care determină infracțiunile accesorii sunt indisolubil legate în timp, în spațiu, precum și prin obiectul lor cu fapte care stau la baza condamnării în primul stat membru, articolul 54 din CAAS se va aplica, în măsura în care sunt îndeplinite celelalte condiții( ). În caz contrar, instanța națională poate să îl judece pe inculpat pentru infracțiunile accesorii, întrucât faptele imputate nu intră în sfera noțiunii „aceleași fapte” în sensul dispoziției menționate.

50. Împrejurarea că faptele accesorii nu au fost cunoscute la acel moment sau că nu au făcut obiectul unei decizii în cursul procedurii în primul stat membru nu afectează această concluzie. Nimic din jurisprudența Curții referitoare la noțiunea „aceleași fapte” din articolul 54 din CAAS nu arată că sfera noțiunii este limitată la fapte despre care organele de urmărire penală sau instanțele judecătorești din primul stat membru aveau cunoștință la momentul urmăririi penale. Prin urmare, nimic nu împiedică instanțele judecătorești din al doilea stat membru să constate că astfel de fapte „sunt indisolubil legate” cu faptele care au făcut obiectul procedurii anterioare și să le considere, prin urmare, „aceleași fapte”.

51. Dimpotrivă, în Hotărârea Van Straaten( ), Curtea a constatat că articolul 54 din CAAS nu impune ca toate actele materiale din cele două proceduri să fie identice. În această cauză, împrejurări care nu au fost examinate de instanța din primul stat membru, dar care au fost examinate în cel de al doilea( ) nu au împiedicat Curtea să aprecieze că faptele în discuție erau de natură să reprezinte aceleași fapte în sensul articolului 54 din CAAS.

52. Un raționament similar poate fi aplicat și în prezenta cauză. Fapte accesorii sau suplimentare în raport cu faptele principale, care au făcut obiectul procedurilor anterioare, dar care nu au fost analizate ca atare în acele proceduri, se încadrează în sfera noțiunii „aceleași fapte”, în vederea aplicării articolului 54 din CAAS, dacă toate actele materiale sunt indisolubil legate în timp, în spațiu și prin obiectul lor. Instanța națională trebuie să stabilească dacă aceasta este situația în speță.

53. Al doilea aspect al întrebării privește, în esență, problema dacă instanța sesizată cu a doua cauză trebuie să ia în considerare pedepsele aplicate pentru aceleași fapte în procedura anterioară, atunci când hotărăște condamnarea inculpatului pentru aceste fapte accesorii sau suplimentare.

54. Evident, dacă faptele accesorii sau secundare sunt considerate aceleași fapte în înțelesul articolului 54 din CAAS, instanța sesizată cu a doua cauză este împiedicată, dacă sunt îndeplinite toate celelalte condiții, să înceapă urmărirea penală și, a fortiori, să îl condamne pe inculpat. Nu se pune problema dacă pedepsele anterioare trebuie să fie luate în considerare.

55. Situația este diferită în cazul în care, deși faptele accesorii sau suplimentare sunt considerate aceleași fapte, nu sunt îndeplinite celelalte condiții pentru aplicarea articolului 54 din CAAS( ). În acest caz, trebuie răspuns la al doilea aspect al întrebării atât în lumina principiului general al computării, cât și a articolului 56 din CAAS. Amintim că articolul 56 din CAAS impune unei părți contractante care urmărește penal o persoană care a fost condamnată definitiv pentru aceleași fapte de către o altă parte contractantă să deducă din pedeapsa aplicată orice perioadă de privare de libertate executată pe teritoriul celei de a doua părți contractante pentru aceleași fapte. Această dispoziție impune totodată statelor membre, în măsura în care dreptul național le permite, să ia în considerare orice alte sancțiuni care nu implică privarea de libertate.

56. În cursul ședinței, Comisia a precizat că, în opinia sa, articolul 56 din CAAS reflectă un principiu general al dreptului penal, și anume principiul proporționalității, care se aplică oricărei situații în care principiul ne bis in idem din articolul 54 din CAAS nu se aplică.

57. Acest argument a fost contestat cu vehemență de Țările de Jos. S‑a susținut că principiul computării prevăzut la articolul 56 din CAAS este limitat la cazurile în care se aplică derogările prevăzute la articolul 55 alineatul (1) din CAAS. În orice altă situație, aplicarea acestui principiu depinde de dreptul național. A admite argumentul Comisiei ar echivala cu armonizarea voalată a dreptului penal național prin eludarea dispozițiilor din CAAS.

58. Nu vedem nicio legătură logică sau de text între articolele 55 și 56 din CAAS care să susțină această interpretare. Mai mult, suntem de acord cu punctul de vedere al Comisiei potrivit căruia în dreptul comunitar există un principiu general al computării( ), care impune ca pedepsele anterioare să fie luate în considerare dacă persoana pusă sub urmărire este sancționată pentru aceleași fapte într‑o procedură ulterioară( ).

59. Nu numai că dreptul penal al fiecărui stat membru, în măsura în care am putut verifica, conține variante ale acestui principiu( ), dar existența acestuia a fost recunoscută și de Curte în privința aplicării unor sancțiuni naționale și comunitare concurente în domeniul dreptului concurenței. În Hotărârea Wilhelm și alții, Curtea a stabilit că, deși „există posibilitatea ca două proceduri să conducă la un cumul de sancțiuni [pentru aceleași fapte], o exigență generală de echitate [...] impune să se ia în considerare orice decizie represivă anterioară în stabilirea unei eventuale sancțiuni”( ). Curtea a confirmat această jurisprudență în Hotărârea Boehringer Mannheim/Comisia, în care a reținut că, „la stabilirea cuantumului unei amenzi, Comisia este obligată să ia în considerare sancțiunile care au fost deja aplicate aceleiași întreprinderi pentru aceeași faptă, atunci când este vorba despre sancțiuni aplicate pentru încălcarea dreptului privind cartelurile într‑un stat membru, comisă, așadar, pe teritoriul comunitar( ). Tribunalul de Primă Instanță a urmat cu fidelitate această jurisprudență( ).

60. Deși, în această privință, jurisprudența nu a fost încă cristalizată( ), considerăm că principiul computării poate fi interpretat ca un principiu general de drept penal în toate statele membre și, prin extensie, ca un principiu general de drept comunitar care decurge din exigențele de echitate și din principiul proporționalității în dreptul penal( ).

61. În opinia noastră, principiul computării este diferit din punct de vedere conceptual de principiul ne bis in idem, deși atât unul, cât și celălalt sunt manifestări ale exigenței generale de echitate sau de justiție în procedurile penale( ). Prin definiție, principiul computării devine relevant numai dacă, pentru vreun motiv oarecare, principiul ne bis in idemnu este aplicabil, deși faptele care au determinat urmărirea penală sunt aceleași( ). În caz contrar, instanța sesizată cu o nouă acțiune penală trebuie să înceteze procedura ca incompatibilă cu principiul ne bis in idem.

62. Rezultă din cele ce precedă că articolul 56 din CAAS nu face decât să codifice principiul computării în vederea aplicării acordurilor Schengen. Dacă această concluzie este corectă, din ea decurg două consecințe. În primul rând, chiar înlăturând articolul 56 din CAAS, principiul computării s‑ar aplica totuși ca principiu general al dreptului comunitar. În al doilea rând, în calitate de principiu general de drept, este superior în ierarhia normelor articolului 56 din CAAS. În consecință, limitarea domeniului de aplicare al acestei dispoziții la pedepsele privative de libertate este înlăturată de sfera mai largă de aplicare a principiului general: toate pedepsele pronunțate și executate pentru aceleași fapte în primul stat membru ar trebui luate în considerare în procedurile din cel de al doilea stat membru.

63. Din această cauză, numai din perspectiva dreptului comunitar, atunci când principiul ne bis in idem nu se aplică, instanțele penale naționale sunt obligate, la momentul pronunțării hotărârii, să ia în considerare pedepsele, indiferent că acestea implică sau nu privarea de libertate, care au fost deja aplicate inculpatului și care au fost executate în mod efectiv de către acesta (sau care se consideră executate) într‑un alt stat membru pentru aceleași fapte. Acesta ar fi cazul dacă una dintre derogările prevăzute la articolul 55 din CAAS este aplicabilă, dar și dacă instanța din primul stat membru s‑a pronunțat deja, dar condiția de executare a sancțiunii prevăzută la articolul 54 din CAAS nu este îndeplinită( ).

64. Totuși, în ipoteza în care Curtea nu ar accepta propunerea în sensul că există un astfel de principiu general de computare, considerăm că articolul 56 din CAAS se aplică în orice situație. Statele membre părți ale acordului Schengen sunt obligate să deducă din orice pedeapsă privativă de libertate care ar putea fi aplicată în cadrul Schengen toate perioadele de privare de libertate efectuate de inculpat în alt stat membru.

65. Sub acest aspect, nu suntem de acord cu interpretarea restrictivă a articolului 56 din CAAS propusă de guvernul olandez. Nimic din domeniul de aplicare foarte larg al acestei dispoziții nu indică faptul că acest articol se limitează la cazurile în care se aplică articolul 55 alineatul (1) din CAAS. O interpretare literală sugerează cu claritate că, dimpotrivă, acest articol ar trebui să se aplice în situațiile în care, pentru orice motiv, urmărirea penală a fost începută într‑un stat membru împotriva aceleiași persoane puse sub urmărire, în pofida faptului că aceasta a fost judecată pentru aceleași fapte în alt stat membru( ).

66. Evident, analiza de mai sus se aplică în cazul în care persoana pusă sub urmărire este judecată și condamnată a doua oară pentru aceleași fapte într‑un alt stat membru și nu se poate prevala de articolul 55 din CAAS. În ipoteza în care instanța constată că nu este vorba despre aceleași fapte, nici articolul 56 din CAAS, nici, astfel cum am argumentat, principiul general al computării nu impun obligații.

67. Pentru o analiză completă, adăugăm că dreptul comunitar nu împiedică instanțele naționale sesizate cu a doua procedură să aplice dispozițiile naționale de drept penal mai generoase în situația în care articolele 54 și 56 din CAAS sau principiile pe care le conțin nu sunt aplicabile pentru că instanța națională apreciază că faptele cu care este sesizată nu sunt „aceleași fapte” cu cele pe care le‑a examinat instanța sesizată cu procedura inițială.

68. Această concluzie rezultă din principiul subsidiarității și din principiul atribuirii competențelor. În plus, astfel cum a observat Comisia, articolul 56 ultima teză din CAAS și articolul 58 din CAAS permit în mod expres statelor membre să aplice normele de drept național care conțin o interpretare mai generoasă a principiului ne bis in idem și a principiului computării în contextul acquis‑ului Schengen.

69. Prin urmare, considerăm că se încadrează în sfera noțiunii „aceleași fapte”, cuprinsă în articolele 54 și 56 din CAAS, faptele accesorii sau suplimentare în raport cu faptele principale judecate în primul stat membru, dar care nu au fost analizate ca atare în acele proceduri, dacă aceste fapte sunt indisolubil legate în timp, în spațiu și prin obiectul lor. Nimic din dreptul comunitar nu împiedică statele membre să aplice unei persoane puse sub urmărire norme de drept penal mai favorabile decât cele impuse prin articolele 54-57 din CAAS.

Concluzie

70. Având în vedere observațiile de mai sus, considerăm că răspunsul Curții la întrebările formulate de Hof van Cassatie ar trebui să fie următorul:

„– Expresia «aceleași fapte» din articolele 54 și 56 din CAAS se referă la identitatea actelor materiale, înțeleasă ca un ansamblu de circumstanțe concrete indisolubil legate între ele în timp, în spațiu, precum și prin obiectul lor. Articolul 71 din CAAS și articolul 36 alineatul (2) din Convenția Națiunilor Unite privind substanțele narcotice din 1961 nu au nicio incidență asupra acestei interpretări.

– Existența unei rezoluții infracționale comune poate să fie relevantă la momentul la care se analizează dacă aceste trei criterii sunt îndeplinite, dar nu este în sine un criteriu.

– Noțiunea «aceleași fapte», în sensul articolelor 54 și 56 din CAAS, include faptele accesorii sau suplimentare în raport cu faptele principale judecate în primul stat membru, dar care nu au fost analizate ca atare în acele proceduri, dacă aceste fapte sunt indisolubil legate în timp, în spațiu și prin obiectul lor.

– În orice caz, dreptul comunitar nu împiedică statele membre să aplice unei persoane puse sub urmărire norme de drept penal mai favorabile decât cele impuse prin articolele 54 și 57 din CAAS.”