ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8.

Articolul 6 este redactat după cum urmează: „(1) Pentru ariile speciale de conservare, statele membre adoptă măsurile de conservare necesare, inclusiv, după caz, planuri de gestionare adecvate, speciale sau incluse în alte planuri de dezvoltare, precum și actele administrative sau clauzele contractuale adecvate în conformitate cu necesitățile ecologice ale tipurilor de habitate naturale din anexa I sau ale speciilor din anexa II prezente pe teritoriul respectivelor situri. (2) Statele membre iau măsurile necesare pentru a evita, pe teritoriul ariilor speciale de conservare, deteriorarea habitatelor naturale și a habitatelor speciilor, precum și perturbarea speciilor pentru care au fost desemnate respectivele arii, în măsura în care perturbările respective ar putea fi relevante în sensul obiectivelor prezentei directive. (3) Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică. (4) Dacă, în ciuda unui rezultat negativ al evaluării efectelor asupra sitului și în lipsa unei soluții alternative, planul sau proiectul trebuie realizat, cu toate acestea, din motive cruciale de interes public major, inclusiv din rațiuni de ordin social sau economic, statul membru ia toate măsurile compensatorii necesare pentru a proteja coerența globală a sistemului Natura 2000. Statul membru informează Comisia cu privire la măsurile compensatorii adoptate. În cazul în care situl respectiv adăpostește un tip de habitat natural prioritar și/sau o specie prioritară, singurele considerente care pot fi invocate sunt cele legate de sănătatea sau siguranța publică, de anumite consecințe benefice de importanță majoră pentru mediu sau, ca urmare a avizului Comisiei, de alte motive cruciale de interes public major.”
43.

În opinia guvernului elen, faptul că angajatorul avea sediul efectiv în Grecia și că insolvabilitatea sa a fost declarată în acest stat membru nu pot determina aplicarea protecției prevăzute de Directiva 80/987. În acest sens, guvernul elen susține că domeniul de aplicare al dreptului Uniunii nu se extinde, în general, la state terțe, aspect confirmat în prezenta cauză prin excepția prevăzută la articolul 1 din Directiva 80/987 în cazul Groenlandei și prin jurisprudența stabilită de Curte în Hotărârea Mosbaek ( 8 ) și, respectiv, în Hotărârea Poulsen și Diva Navigation ( 9 ). Potrivit guvernului elen, este determinant, în plus, că legea aplicabilă raportului de muncă este cea malteză, precum și că, în conformitate cu Directiva 80/987, angajatorii au obligația de a contribui la finanțarea instituției de garantare, statele membre neputând asigura respectarea acestei obligații de către proprietarii vaselor care nu navighează sub pavilionul lor. În sfârșit, guvernul elen consideră că o interpretare diferită ar presupune ca autoritățile de garantare din cadrul statelor membre să fie nevoite să achite creanțele salariale ale resortisanților statelor terțe angajați pe o navă aflată sub pavilionul unor state terțe.
52.

În această privință, am insista numai asupra faptului că, în opinia noastră, posibilitatea menționată este incompatibilă cu criteriul esențial prevăzut la acest articol 3, potrivit căruia „persoanele fizice [care solicită să beneficieze de scutirea vizată] își mută reședința obișnuită dintr‑o țară terță pe teritoriul vamal al Comunității” ( 39 ). Astfel, considerăm că un asemenea mod de redactare implică în mod necesar mutarea locului unei reședințe unice dintr‑o țară terță într‑un stat membru. Or, această situație diferă de cea care s‑ar produce dacă o persoană ar putea să își părăsească reședința obișnuită situată într‑o țară terță pentru a se instala în viitor în mod exclusiv în pretinsa cealaltă reședință obișnuită a sa, deja situată într‑un stat membru, astfel cum are în vedere instanța de trimitere ( 40 ). În cazul în care nu îndeplinește integral criteriul menționat, această persoană nu se poate prevala de dreptul la scutire prevăzut de acest articol.
60.

În al doilea rând, trebuie să se rețină că legiuitorul a menționat, la momentul precizării noțiunii „preț” în sensul Directivei 98/6, taxele, iar nu cheltuielile. Or, din nou, o astfel de alegere nu este neutră. Astfel, examinarea rapidă a unui eșantion de diferite versiuni lingvistice tinde să confirme caracterul „public” al acestor taxe. Versiunea spaniolă menționează „todos los demás impuestos”, versiunea italiană „ogni oltra imposta”, versiunea engleză „all other taxes”, iar versiunea germană „alle sonstigen Steuern einschließt”. Or, în sensul jurisprudenței Curții, o taxă este o sarcină pecuniară, chiar dacă este minimă, impusă unilateral, oricare ar fi denumirea și modul de aplicare ale acesteia ( 38 ), percepută de stat sau de un organism public. Întrucât cheltuielile de transport sunt percepute de producătorul autovehiculului, ele nu pot fi nici calificate, nici asimilate unei „taxe” în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 98/6.
27.

Totuși, dacă presupunem că această mențiune se referă numai la produsele semiprelucrate, cerința privind puritatea minimă nu ar viza și aurul sub formă de materie primă. Pornind de la acest fapt, s‑ar putea concluziona că orice material, indiferent de gradul de puritate în aur, poate fi considerat aur sub formă de materie primă. Întrucât această interpretare s‑ar dovedi a fi prea largă, lipsa unei cerințe explicite privind puritatea pentru materia primă ar putea fi înțeleasă și în sensul că numai aurul pur poate fi inclus în noțiunea de aur sub formă de materie primă.
39.

Totuși, în opinia noastră, raționamentul Curții referitor la gradul de armonizare realizat de Regulamentul REACH cu privire la restricții (și, pe de altă parte, la autorizări) nu poate fi valabil în prezenta cauză, care are ca obiect gradul de armonizare în cazul înregistrării substanțelor. Cerința de notificare și de înregistrare aflată în discuție în procedura principală nu este o condiție prealabilă pentru introducerea unui produs chimic pe piața suedeză. Rezultă în special din articolul 4 din Regulamentul Inspectoratului pentru Produse Chimice că cerința în cauză este mai degrabă o formalitate care decurge fie din fabricarea, fie din importul produselor chimice. În plus, din dosarul Curții rezultă că nerespectarea acestei cerințe nu are drept efect nelegalitatea comercializării produselor respective, ci atrage aplicarea pedepsei amenzii sau a închisorii pentru persoanele care nu respectă obligația de notificare ( 31 ).
44.

În speță, trebuie arătat că nu numai o parte importantă a membrilor Klagenævnet for Udbud (Comisia de Soluționare a Contestațiilor în materie de Achiziții Publice) și în special membrii care joacă un rol mai important în activitatea decizională sunt acoperiți de o garanție specială împotriva revocării, și anume garanția constituțională, ci reiese din dosar că alte elemente confirmă independența acestui organism în raport cu eventualele presiuni și intervenții nejustificate din exterior. Astfel, Klagenævnet for Udbud (Comisia de Soluționare a Contestațiilor în materie de Achiziții Publice) are calitatea de terț în raport cu autoritatea care a adoptat decizia care face obiectul acțiunii principale ( 24 ). În special, ea nu are nicio legătură funcțională cu Erhvervsstyrelsen (autoritatea daneză pentru întreprinderi), care îi pune la dispoziție secretariatul, nici cu autoritățile contractante ale căror acte sunt atacate în fața sa ( 25 ). În plus, Klagenævnet for Udbud (Comisia de Soluționare a Contestațiilor în materie de Achiziții Publice) își exercită funcțiile în mod complet autonom, fără a fi supusă vreunei legături ierarhice sau de subordonare și fără să primească dispoziții sau instrucțiuni de la nicio persoană ( 26 ). Toți membrii săi sunt ținuți să își exercite funcțiile în mod independent ( 27 ). În plus, întrucât Klagenævnet for Udbud (Comisia de Soluționare a Contestațiilor în materie de Achiziții Publice) poate printre altele să stabilească nelegalitatea deciziilor sau a atribuirilor de contracte, precum și să pronunțe somații în legătură cu atribuirea contractelor, ea exercită, în esență, o funcție jurisdicțională ( 28 ).
44.

În plus, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, în cadrul procedurii preliminare instituite la articolul 267 TFUE, instanța națională este cea care are competența să aprecieze necesitatea unei hotărâri preliminare și pertinența întrebărilor adresate ( 42 ). Curtea refuză să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor adresate ( 43 ). Nu aceasta este situația în speță. Astfel, nu este în orice caz evident că interpretarea articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2008/48 nu poate fi relevantă pentru soluționarea litigiului principal privind prima creanță ( 44 ).
27.

Având îndoieli în privința interpretării care trebuie dată dreptului Uniunii, Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 1 alineatul (2) litera (e) din Convenția de la Roma trebuie interpretat în sensul că domeniul exceptat al «dreptului societăților comerciale» include: a) procese de reorganizare precum fuziuni și divizări și b) în cadrul proceselor de reorganizare, dispoziția privind protecția creditorilor prevăzută la articolul 15 din A treia directivă 78/855[…]? 2) Aplicarea articolului 15 din Directiva 2011/35 ar conduce la aceeași concluzie? 3) În cazul unui răspuns afirmativ la întrebările 1) și 2): domeniul exceptat prevăzut la articolul 1 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul Roma I – în calitate de dispoziție care succede articolului 1 alineatul (2) litera (e) din Convenția de la Roma – conduce la aceeași concluzie sau acesta trebuie interpretat în mod diferit? În caz afirmativ, în ce mod? 4) Din dreptul primar european precum libertatea de stabilire în temeiul articolului 49 TFUE, libera prestare a serviciilor în temeiul articolului 56 TFUE sau libera circulație a capitalurilor și a plăților în temeiul articolului 63 TFUE se pot deduce condițiile privind tratamentul fuziunilor sub aspectul conflictului de legi, în special dacă trebuie aplicat dreptul național al statului societății absorbite în afara acestui stat sau dreptul național al societății absorbante? 5) În cazul unui răspuns negativ la întrebarea 4: din dreptul derivat european, de exemplu, Directiva 2005/56 sau Directiva 2011/35 sau A șasea directivă 82/891/CEE, în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind divizarea societăților comerciale pe acțiuni[ ( 11 )], se pot deduce principiile privind tratamentul sub aspectul conflictului de legi, în special dacă trebuie aplicat dreptul național al statului societății absorbite în afara acestui stat sau dreptul național al societății absorbante sau dacă normele care reglementează conflictul de legi prevăd libertatea de a alege dreptul național material aplicabil? 6) Articolul 15 din A treia directivă 78/855 trebuie interpretat în sensul că, în situația unei fuziuni transfrontaliere, în raport cu deținătorul altor titluri de valoare decât acțiuni, care conferă drepturi speciale, mai ales în cazul titlurilor de creanță subordonate, emitentul are dreptul să înceteze raportul juridic și să protejeze beneficiarii? 7) Aplicarea articolului 15 din Directiva 2011/35 ar conduce la aceeași concluzie?”
24.

În aceste condiții, Juzgado de Primera Instancia no2 de Santander (Tribunalul de Primă Instanță nr. 2 din Santander) a hotărât, prin decizia din 10 septembrie 2014, primită la grefa Curții în aceeași zi, să mențină suspendarea procedurii și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) a) Dacă a patra dispoziție tranzitorie […] trebuie să fie interpretată în sensul că nu poate constitui un obstacol în calea protecției consumatorului. b) Dacă, în conformitate cu Directiva [93/13] și în particular cu articolul 6 alineatul (1) și cu articolul 7 alineatul (1) din aceasta, pentru a garanta protecția consumatorilor și a utilizatorilor conform principiilor echivalenței și efectivității, consumatorul are posibilitatea de a invoca existența unor clauze abuzive după expirarea termenului prevăzut de norma de drept național în acest sens, astfel încât instanța națională trebuie să analizeze aceste clauze. c) Dacă, în conformitate cu Directiva [93/13] și în particular cu articolul 6 alineatul (1) și cu articolul 7 alineatul (1), pentru a garanta protecția consumatorilor și a utilizatorilor în conformitate cu principiile echivalenței și efectivității, instanța națională trebuie să examineze din oficiu existența unei clauze abuzive și să aplice consecințele corespunzătoare, inclusiv în cazul în care anterior s‑a pronunțat în sens contrar sau a respins prin hotărâre definitivă cererea prin care s‑a solicitat examinarea clauzei, în conformitate cu normele naționale de procedură. 2) Care sunt criteriile de determinare a influenței raportului calitate/preț în cadrul controlului caracterului abuziv al termenilor neesențiali din contract? Este relevant, la momentul efectuării controlului indirect al acestui tip de elemente, să se ia în considerare limitele legale de preț impuse în normele de drept național? Este posibil ca anumite clauze valide analizate în abstract să își piardă validitatea dacă se apreciază că prețul tranzacției este foarte mare în raport cu prețul obișnuit al pieței? 3) În sensul articolului 4 din Directiva [93/13], pot fi luate în considerare circumstanțele ulterioare încheierii contractului, dacă analiza normei de drept național conduce la aceasta? 4) a) Dacă articolul 693 alineatul 2 din [Codul de procedură civilă spaniol], modificat prin Legea 1/2013, trebuie să fie interpretat în sensul că nu poate constitui un obstacol în calea protecției consumatorului. b) Dacă, în conformitate cu Directiva [93/13] și în particular cu articolul 6 alineatul (1) și cu articolul 7 alineatul (1) din aceasta, pentru a garanta protecția consumatorilor și a utilizatorilor conform principiilor echivalenței și efectivității, o instanță națională, atunci când constată existența unei clauze abuzive privind exigibilitatea anticipată, trebuie să o considere ca nefiind inclusă în contract și să aplice consecințele corespunzătoare, inclusiv în cazul în care profesionistul a respectat perioada minimă prevăzută de norma de drept național.”
95.

Nici faptul că „burse[le] de studiu” și „împrumuturi[le]” sunt singurele forme de ajutor pentru studii care intră în domeniul de aplicare al derogării prevăzute la articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38 ( 45 ) nu înseamnă că prestațiile în natură sunt excluse în mod automat. Ajutorul pentru studii sub forma unei prestații în natură poate fi acordat și ca bursă de studiu sau ca împrumut. În cazul în care este acordat sub formă de bursă, prestația (în natură sau în numerar) se acordă fără nicio obligație de restituire, sub rezerva unor sancțiuni care se pot aplica în caz de utilizare inadecvată. În cazul în care este acordată sub formă de împrumut, prestația se acordă temporar și, după o anumită perioadă, trebuie să fie returnată, cu sau fără dobândă. În cazul în care ajutorul reprezintă o prestație în natură și trebuie să fie restituit, ar trebui returnată valoarea monetară corespunzătoare a prestației respective. Acest lucru nu afectează cu nimic statutul său de împrumut. Adăugăm că, deși textul articolului 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38 delimitează domeniul de aplicare al derogării în anumite privințe, acesta nu stabilește niciun prag cantitativ pentru prestație.
62.

Or, ce se întâmplă atunci când, în împrejurări precum cele în discuție în litigiile principale, valoarea contractelor se situează sub pragurile definite la articolul 7 din Directiva 2004/18 ( 20 ), astfel încât atribuirea respectivelor contracte nu intră sub incidența normelor și a principiilor stabilite de acest text?
14.

Prin declarația („Deed Poll”) din 26 iulie 2004, înregistrată la 22 septembrie 2004 la Supreme Court of England and Wales (Curtea Supremă din Anglia și din Țara Galilor, Regatul Unit), domnul Bogendorff von Wolffersdorff și‑a schimbat numele în „Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”, declarație care a fost publicată în The London Gazette din 8 noiembrie 2004 ( 3 ).
22.

În procedura principală, instanța de trimitere este chemată să aprecieze ceea ce aceasta califică drept „fezabilitate juridică” a concordatului. Prin urmare, instanța trebuie să verifice dacă sunt îndeplinite condițiile legale necesare pentru încheierea unui concordat. Această etapă preliminară reprezintă o condiție necesară pentru votul cu privire la încheierea concordatului și pentru adoptarea de către instanța de trimitere, cu condiția ca eventualele opoziții formulate de creditorii care nu sunt de acord cu propunerea să fi fost respinse, a unei decizii finale de validare a concordatului și de impunere a obligativității sale tuturor creditorilor. Faptul că această etapă are sau nu are un caracter contradictoriu nu are nicio relevanță asupra funcției jurisdicționale pe care o exercită, așadar, instanța de trimitere ( 9 ).
15.

Articolul 204 din CVC prevede: „(1) O datorie vamală la import ia naștere prin: (a) una dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din depozitarea lor temporară sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate sau (b) nerespectarea unei condiții care reglementează plasarea mărfurilor sub regimul respectiv sau acordarea unei rate reduse sau zero a drepturilor de import ținând seama de destinația mărfurilor, în alte cazuri decât cele menționate la articolul 203 doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză. (2) Datoria vamală ia naștere fie în momentul în care obligația a cărei neexecutare generează datorii vamale încetează a mai fi îndeplinită, fie în momentul în care mărfurile sunt plasate sub regimul vamal în cauză, atunci când se stabilește ulterior că o condiție care reglementează plasarea mărfurilor sub regimul respectiv sau acordarea unei rate reduse sau zero a drepturilor de import ținând seama de destinația mărfurilor nu a fost îndeplinită în fapt. (3) Debitorul vamal este persoana căreia i se solicită, în funcție de împrejurări, fie executarea obligațiilor apărute, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, în urma depozitării lor temporare sau a utilizării regimului vamal sub care au fost plasate, fie respectarea condițiilor care reglementează plasarea mărfurilor sub acel regim.”
50.

Mai specific, articolul 10a alineatul (1) al treilea paragraf prevede că aceste dispoziții de punere în aplicare stabilesc, în măsura posibilului, criterii de referință ex ante pentru Uniune. Aceste criterii de referință ex ante reprezintă o anumită cantitate de emisii de CO2 pe care Comisia o recunoaște ca fiind necesară pentru producția unui anumite cantități din produsul respectiv ( 33 ). Un criteriu de referință este utilizat pentru stabilirea numărului de cote alocat cu titlu gratuit fiecărei instalații dintr‑un sector sau dintr‑un subsector fiind înmulțit cu nivelul activității istorice a instalației referitor la produsul corespunzător ( 34 ), sub rezerva aplicării factorului de corecție uniform transsectorial prevăzut la articolul 10a alineatul (5) din Directiva 2003/87 ( 35 ). Aceste criterii de referință reprezintă, așadar, parametri obiectivi care sunt utilizați pentru a stabili numărul cotelor alocate cu titlu gratuit fiecărei instalații.
20.

Societățile VB și Y nu au fost părți în cadrul procedurii din fața High Court of Justice (Înalta Curte de Justiție), în cadrul căreia s‑a pronunțat ordonanța de punere sub sechestru împotriva domnului A. L. Instanța de trimitere nu are cunoștință dacă ordonanța a fost notificată acestor societăți ( 13 ). În plus, din cererea de decizie preliminară nu rezultă cu claritate nici dacă, înainte ca instanța britanică să se pronunțe, domnului A. L. i s‑a respectat dreptul de a fi ascultat. Totuși, faptul că ordonanța de punere sub sechestru a fost pronunțată „fără a aduce atingere susținerilor invocate de domnul [L.], care arată că nu are niciun interes, direct sau indirect, în vreunul dintre fondurile [în discuție]” ( 14 ), sugerează că a avut loc o audiere prealabilă.
78.

Pentru a înlătura orice îndoială legitimă în percepția justițiabililor și pentru a proteja sentimentul de încredere pe care se presupune că îl inspiră imparțialitatea (în conformitate cu dictonul „justice must not only be done, it must also be seen to be done” ( 44 )), cerința de imparțialitate impune, astfel, adoptarea unor norme privind compunerea instanței, numirea, durata funcției, precum și cauzele de abținere, de recuzare și de revocare a membrilor săi ( 45 ).
14.

Calea ferată trece printr‑un sit natural clasificat de autoritățile spaniole la 29 iulie 2008 ca fiind o arie de protecție specială (APS) pentru păsări. Altfel spus, clasificarea a avut loc după aprobarea proiectului și după ce autoritățile spaniole au realizat evaluarea efectelor asupra mediului. Înainte de clasificarea sitului ca APS, acesta fusese deja clasificat ca situl nr. 238 (câmpiile de cereale din Ecija‑Osuna) în inventarul ariilor de importanță avifaunistică din Comunitatea Europeană (Inventory of Important Birds Areas in the European Community, denumite în continuare „IBA”) din 1998. Situl găzduiește mai multe specii menționate în anexa I la Directiva păsări, inclusiv Otis tarda.
77.

Această cerință strictă privind deținerea unei facturi corespunzătoare în vederea exercitării dreptului de deducere este indicată, în mod sistematic, la articolul 181 din Directiva TVA, care privește exercitarea dreptului de deducere în cazul achiziției intracomunitare de bunuri cu titlu oneros în conformitate cu articolul 168 litera (c). Pentru exercitarea dreptului de deducere în acest caz, persoana impozabilă trebuie, potrivit articolului 178 litera (c), să dețină de asemenea „o factură emisă în conformitate cu articolele 220-236”. Potrivit articolului 181 din Directiva TVA, statele membre pot însă acorda în același timp deducerea persoanelor impozabile care nu dețin o factură în conformitate cu articolele 220-236. În schimb, în ceea ce privește deducerea pentru serviciile prestate cu titlu oneros despre care este vorba în prezenta cauză nu există o astfel de dispoziție. Per a contrario trebuie să se concluzioneze că, în prezenta cauză, statelor membre le este interzis, în temeiul dreptului Uniunii, să acorde deducerea în conformitate cu articolul 178 litera (a) din Directiva TVA în cazul în care persoana impozabilă nu deține o factură în conformitate cu cerințele legale în sensul articolului 226.
42.

În cazul în care s‑ar considera că rectificarea unei facturi determină exercitarea dreptului de deducere numai pentru perioada în care a avut loc această rectificare, iar nu pentru perioada în care a fost întocmită și achitată factura, precum în cauza principală, acest fapt ar fi contrar principiului potrivit căruia acest drept are un caracter imediat. În plus, aceasta ar implica un risc financiar considerabil pentru persoana impozabilă, în măsura în care, întrucât autoritățile fiscale consideră că aceasta din urmă nu își poate exercita dreptul de deducere a TVA‑ului achitat în amonte înainte de rectificarea facturii, persoanei respective i‑ar putea fi aplicate dobânzi suplimentare, astfel cum prevede, de altfel, Codul fiscal, și aceasta deși statul membru nu suferă nicio pierdere fiscală, veniturile fiscale rămânând, in fine, aceleași ( 21 ).