ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
În ceea ce privește noțiunea „religie” care figurează la articolul 1 din directiva menționată, trebuie arătat că această directivă nu conține definiția noțiunii respective.

Totuși, legiuitorul Uniunii a făcut referire, în considerentul (1) al Directivei 2000/78, la drepturile fundamentale astfel cum sunt garantate prin Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), care prevede, la articolul 9, că orice persoană are dreptul la libertate de gândire, de conștiință și de religie, acest drept incluzând printre altele libertatea de a‑și manifesta religia sau convingerea în mod individual sau colectiv, în public sau în particular, prin cult, învățământ, practici și îndeplinirea ritualurilor.

În același considerent, legiuitorul Uniunii a făcut referire de asemenea la tradițiile constituționale comune ale statelor membre, ca principii generale ale dreptului Uniunii. Or, printre drepturile care rezultă din aceste tradiții comune și care au fost reafirmate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) figurează dreptul la libertatea de gândire, de conștiință și de religie consacrat la articolul 10 alineatul (1) din cartă. Potrivit acestei dispoziții, dreptul menționat implică libertatea de a‑și schimba religia sau convingerea, precum și libertatea de a‑și manifesta religia sau convingerea individual sau colectiv, în public sau în particular, prin intermediul cultului, al învățământului, al practicilor și al îndeplinirii riturilor. Astfel cum rezultă din Explicațiile cu privire la Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (JO 2007, C 303, p. 17), dreptul garantat la articolul 10 alineatul (1) din aceasta corespunde dreptului garantat la articolul 9 din CEDO și, în conformitate cu articolul 52 alineatul (3) din cartă, are același înțeles și același domeniu de aplicare ca și acesta.

Întrucât CEDO și, ulterior, carta conferă o accepțiune largă noțiunii „religie”, prin faptul că includ în această noțiune libertatea persoanelor de a‑și manifesta religia, este necesar să se considere că legiuitorul Uniunii a intenționat să rețină aceeași abordare la momentul adoptării Directivei 2000/78, astfel încât noțiunea „religie” care figurează la articolul 1 din această directivă trebuie interpretată în sensul că acoperă atât forum internum, și anume faptul de a avea convingeri, cât și forum externum, și anume manifestarea în public a credinței religioase.

(a se vedea punctele 27-30)
Cauza C‑592/15

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

împotriva

British Film Institute

[cerere de decizie preliminară formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Trimitere preliminară – Taxa pe valoarea adăugată – A șasea directivă 77/388/CEE – Articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (n) – Scutiri ale anumitor prestări de servicii culturale – Lipsa efectului direct – Determinarea prestărilor de servicii culturale scutite – Putere de apreciere a statelor membre”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a patra) din 15 februarie 2017

Armonizarea legislațiilor fiscale – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Scutiri prevăzute de A șasea directivă – Scutiri pentru anumite activități de interes general – Articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (n) – Scutiri ale anumitor prestări de servicii culturale – Efect direct – Lipsă

[Directiva 77/388 a Consiliului, art. 13 secțiunea A alin. (1) lit. (n)]

Articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (n) din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare, care prevede scutirea „anumitor prestări de servicii culturale”, trebuie interpretat în sensul că nu dispune de efect direct, astfel încât, în lipsă de transpunere, această dispoziție nu poate fi invocată direct de un organism de drept public sau de un alt organism cultural recunoscut de statul membru în cauză, care furnizează prestări de servicii culturale.

Interpretarea literală a articolului 13 secțiunea A alineatul (1) litera (n) din A șasea directivă este confirmată de geneza acestei directive, precum și de obiectivele urmărite de legiuitorul Uniunii.

Astfel, este necesar să se considere că, referindu‑se la „anumite prestări de servicii culturale”, articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (n) din A șasea directivă nu impune scutirea tuturor prestărilor de servicii culturale, astfel încât statele membre pot să scutească „anumite” prestări, supunând în același timp altele TVA‑ului.

(a se vedea punctele 19, 23 și 28 și dispozitivul)
În ceea ce privește noțiunea „religie”, care figurează la articolul 1 din Directiva 2000/78, trebuie arătat că această directivă nu conține o definiție a noțiunii menționate.

Cu toate acestea, legiuitorul Uniunii s‑a referit, în considerentul (1) al Directivei 2000/78, la drepturile fundamentale, astfel cum sunt garantate prin Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), care prevede, la articolul 9, că orice persoană are dreptul la libertate de gândire, de conștiință și de religie; acest drept include printre altele libertatea de a‑și manifesta religia sau convingerea în mod individual sau colectiv, în public sau în particular, prin cult, învățământ, practici și îndeplinirea ritualurilor.

În același considerent, legiuitorul Uniunii a făcut referire de asemenea la tradițiile constituționale comune ale statelor membre, ca principii generale ale dreptului Uniunii. Or, printre drepturile care rezultă din aceste tradiții comune și care au fost reafirmate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) figurează dreptul la libertatea de gândire, de conștiință și de religie consacrat la articolul 10 alineatul (1) din cartă. Acest drept implică libertatea de a‑și schimba religia sau convingerea, precum și libertatea de a‑și manifesta religia sau convingerea individual sau colectiv, în public sau în particular, prin intermediul cultului, învățământului, practicilor și îndeplinirii riturilor. Astfel cum rezultă din Explicațiile cu privire la Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (JO 2007, C 303, p. 17), dreptul garantat la articolul 10 alineatul (1) din aceasta corespunde dreptului garantat la articolul 9 din CEDO și, în conformitate cu articolul 52 alineatul (3) din cartă, are același înțeles și același domeniu de aplicare ca și acesta.

Întrucât CEDO și, ulterior, carta conferă o accepțiune largă noțiunii „religie”, prin faptul că includ în această noțiune libertatea persoanelor de a‑și manifesta religia, este necesar să se considere că legiuitorul Uniunii a intenționat să rețină aceeași abordare la momentul adoptării Directivei 2000/78, astfel încât noțiunea „religie” care figurează la articolul 1 din această directivă trebuie interpretată în sensul că acoperă atât forum internum, și anume faptul de a avea convingeri, cât și forum externum, și anume manifestarea în public a credinței religioase.

(a se vedea punctele 25-28)
2)

Obligă National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co., Maroun Oil & Gas Co., Masjed‑Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC) și Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Consiliul Uniunii Europene.
Articolul 9 din Directiva 98/79 privind dispozitivele medicale pentru diagnostic in vitro trebuie interpretat în sensul că nu impune unui importator paralel al unui dispozitiv de autotestare pentru măsurarea glicemiei care poartă marcajul CE și care a făcut obiectul unei evaluări a conformității de către un organism notificat să efectueze o nouă evaluare destinată să ateste conformitatea etichetării și a instrucțiunilor de folosire ale acestui dispozitiv în urma traducerii lor în limba oficială a statului membru de import.

Obligația de a efectua evaluarea conformității prevăzută la articolul 9 din Directiva 98/79 privind dispozitivele medicale pentru diagnostic in vitro se adresează exclusiv producătorilor. Această noțiune, definită la articolul 1 alineatul (2) litera (f) din directiva menționată, privește persoana care plasează un astfel de dispozitiv pe piață sub propria denumire. În cazul în care o persoană cumpără într‑un stat membru dispozitive de diagnostic in vitro după plasarea lor pe piața Uniunii de către producătorul acestora pentru a le revinde ulterior într‑un alt stat membru, fără a le modifica ambalajul și prezentarea originală altfel decât prin aplicarea unei etichete și a unor instrucțiuni de folosire redactate în limba oficială sau în limbile oficiale ale statului membru de import, nu se poate considera că această persoană a reambalat sau a plasat dispozitivul respectiv pe piață „sub propria denumire”.

Astfel, importatorul paralel al unor dispozitive de autotestare, în lipsa comercializării dispozitivelor respective sub propria denumire, nu poate fi considerat „producător” în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (f) din Directiva 98/79. În consecință, acest importator nu poate fi obligat să supună dispozitivele în cauză unei noi proceduri de evaluare a conformității în temeiul articolului 9 din directiva menționată în scopul atestării conformității modificărilor pe care acesta le‑a adus etichetării și instrucțiunilor de folosire ale dispozitivului respectiv ca urmare a traducerii lor în limba oficială a statului membru de import.

(a se vedea punctele 43 și 44)
Cauza C‑430/15

Secretary of State for Work and Pensions

împotriva

Tolley

(cerere de decizie preliminară

formulată de Supreme Court of the United Kingdom)

„Trimitere preliminară – Securitate socială – Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 – Componenta «dependență» a alocației de subzistență pentru persoanele cu handicap (disability living allowance) – Persoană asigurată pentru limită de vârstă care a încetat definitiv orice activitate profesională – Noțiunile «prestație de boală» și «prestație de invaliditate» – Exportabilitate”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera întâi) din 1 februarie 2017

Securitate socială–Lucrători migranți–Reglementare a Uniunii–Domeniu de aplicare personal–Lucrător în sensul Regulamentului nr. 1408/71–Noţiune–Persoană asigurată pentru limită de vârstă în cadrul unui regim de securitate socială care se aplică tuturor rezidenților și care identifică această persoană ca lucrător salariat–Includere–Deces al acestei persoane înainte de vârsta de pensionare–Lipsa incidenței [Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 1 lit. (a)] Securitate socială–Lucrători migranți–Reglementare a Uniunii–Domeniu de aplicare material–Componenta „dependență” a alocației de subzistență pentru persoanele cu handicap–Includere ca prestație de boală, iar nu ca prestație de invaliditate [Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 4 alin. (1) lit. (a)] Securitate socială–Lucrători migranți–Legislație aplicabilă–Persoană care a dobândit drepturi la pensie pentru limită de vârstă în temeiul cotizațiilor plătite în cursul unei anumite perioade la regimul de securitate socială dintr‑un stat membru–Încetare ulterioară a aplicării în privința acestei persoane a legislației acestui stat membru–Admisibilitate [Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 13 alin. (2) lit. (f), și anexa VI, și Regulamentul nr. 574/72 al Consiliului, art. 10b] Securitate socială–Lucrători migranți–Asigurare de sănătate–Reglementare a statului competent care subordonează acordarea componentei „dependență” a alocației de subzistență pentru persoanele cu handicap unei condiții de reședință și de prezență pe teritoriul acestui stat membru–Inadmisibilitate–Menținere, după transferul reședinței în alt stat membru, a dreptului de a primi prestațiile acordate de statul competent–Condiție–Autorizare a transferului reședinței în alt stat membru obținută de instituția competentă [Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 22 alin. (1) lit. (b) și art. 22 alin. (2)]
Prin limitarea motivului de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul nr. 40/94 privind marca comunitară la semnele constituite „exclusiv” din forma produsului „necesară” pentru obținerea unui rezultat tehnic, legiuitorul a apreciat în mod întemeiat că orice formă a unui produs este într‑o anumită măsură funcțională și că, prin urmare, ar fi inadecvat să se respingă înregistrarea ca marcă a formei unui produs pentru simplul motiv că are caracteristici utilitare. Prin termenii „exclusiv” și „necesară”, această dispoziție garantează că se respinge numai înregistrarea formelor unui produs care nu fac decât să încorporeze o soluție tehnică și a căror înregistrare ca marcă ar jena, așadar, în mod real utilizarea acestei soluții tehnice de către alte întreprinderi. Astfel, o asemenea înregistrare ar reduce în mod semnificativ posibilitățile concurenților de a introduce pe piață formele unui produs care încorporează aceeași soluție tehnică.

Referitor la condiția privind faptul că orice semn constituit „exclusiv” din forma produsului necesară pentru obținerea unui rezultat tehnic face obiectul motivului de refuz menționat, Curtea a precizat că prezența unuia sau a câtorva elemente arbitrare minore în cadrul unui semn ale cărui elemente esențiale sunt, toate, dictate de soluția tehnică pe care o exprimă acest semn nu are efect asupra concluziei potrivit căreia semnul respectiv este constituit exclusiv din forma produsului necesară pentru obținerea unui rezultat tehnic. În plus, motivul de refuz prevăzut la articolul 7 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul nr. 40/94 se aplică doar atunci când toate caracteristicile esențiale ale semnului sunt funcționale, astfel încât nu se poate respinge înregistrarea ca marcă a unui semn în temeiul acestei dispoziții dacă respectiva formă a produsului încorporează un element nefuncțional important, precum un element ornamental sau fantezist care are un rol semnificativ în cadrul formei în cauză.

Referitor la condiția potrivit căreia nu se poate respinge înregistrarea ca marcă a formei unui produs în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din Regulamentul nr. 40/94 decât dacă aceasta este „necesară” pentru obținerea rezultatului tehnic urmărit, această condiție nu înseamnă că forma în cauză trebuie să fie singura care permite obținerea acestui rezultat.

(a se vedea punctele 26-28)
Articolele 3, 8 și 12 din Directiva 2003/8/CE a Consiliului din 27 ianuarie 2003 de îmbunătățire a accesului la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune privind asistența judiciară acordată în astfel de litigii, coroborate, trebuie să fie interpretate în sensul că asistența judiciară acordată de statul membru al instanței în care o persoană fizică având domiciliul sau reședința obișnuită în alt stat membru a introdus o cerere de asistență judiciară în cadrul unui litigiu transfrontalier include și cheltuielile efectuate de această persoană pentru traducerea documentelor anexate necesare soluționării acestei cereri.

În ceea ce privește procedura de introducere a unei cereri de asistență judiciară, în vederea asigurării unui acces efectiv la justiție, articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2003/8 prevede că solicitantul asistenței judiciare dispune de două opțiuni, întrucât poate depune cererea de asistență judiciară fie la autoritatea competentă a statului membru în care are domiciliul sau reședința obișnuită, care este desemnată, la articolul 13 alineatul (1) litera (a) din această directivă, ca fiind autoritatea expeditoare, fie la autoritatea competentă a statului membru al instanței sau a statului membru în care hotărârea trebuie executată, desemnată, la articolul 13 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată, ca fiind autoritatea primitoare. Or, dacă cheltuielile legate de traducerea documentelor anexate necesare soluționării unei cereri de asistență judiciară ar fi suportate numai atunci când solicitantul asistenței judiciare s‑ar adresa autorităților competente ale statului membru în care are domiciliul sau reședința obișnuită, aceasta ar face ca obținerea asistenței judiciare privind cheltuielile respective să depindă, în mod eronat, de opțiunea procedurală aleasă de persoana interesată și ar goli de sens articolul 13 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2003/8, care prevede posibilitatea depunerii cererii de asistență judiciară direct la autoritatea primitoare.

(a se vedea punctele 29, 43 și 47 și dispozitivul)
Cauza C‑633/15

London Borough of Ealing

împotriva

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[cerere de decizie preliminară

formulată de First‑tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Trimitere preliminară – Fiscalitate – Taxa pe valoarea adăugată (TVA) – Directiva 2006/112/CE – Scutiri pentru prestările de servicii strâns legate de sport – Articolul 133 – Excluderea scutirii în cazul unui risc de denaturări ale concurenței în dezavantajul întreprinderilor comerciale supuse TVA‑ului – Prestări de servicii efectuate de organisme de drept public fără scop lucrativ”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a patra) din 13 iulie 2017

Armonizarea legislațiilor fiscale–Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată–Scutiri–Scutiri pentru anumite activități de interes general–Prestări de servicii strâns legate de sport și de educația fizică–Excluderea scutirii în caz de risc de denaturare a concurenței–Organisme de drept public care furnizează aceste prestații–Reglementare națională care prevede aplicarea excluderii menționate în cazul organismelor de drept public menționate–Admisibilitate [Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 132 alin. (1) lit. (m) și art. 133 primul și al doilea paragraf lit. (d)] Armonizarea legislațiilor fiscale–Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată–Scutiri–Scutiri pentru anumite activități de interes general–Prestări de servicii strâns legate de sport și de educația fizică–Excluderea scutirii în caz de risc de denaturare a concurenței–Organisme fără scop lucrativ de drept public care furnizează aceste prestații–Reglementare națională care prevede aplicarea excluderii menționate exclusiv în cazul organismelor fără scop lucrativ de drept public–Inadmisibilitate [Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 132 alin. (1) lit. (m) și art. 133 primul și al doilea paragraf lit. (d)]
Cauza C‑646/15

Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements

împotriva

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[cerere de decizie preliminară formulată de First‑tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Trimitere preliminară – Fiscalitate directă – Libertatea de stabilire – Libera prestare a serviciilor – Libera circulaţie a capitalurilor – Trust – Fiduciari – Alte persoane juridice – Noţiune – Impozit pe plusvalorile aferente bunurilor deţinute în trust ca urmare a transferului locului de reşedinţă fiscală a fiduciarilor în alt stat membru – Determinarea cuantumului impozitului la momentul acestui transfer – Percepere imediată a impozitului – Justificare – Proporţionalitate”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera întâi) din 14 septembrie 2017

Libera circulație a persoanelor–Libertatea de stabilire–Dispozițiile tratatului–Domeniu de aplicare–Noţiune–Alte persoane juridice–Trust care dispune de drepturi și obligații ce îi permit să acționeze ca persoană juridică și care exercită o activitate economică efectivă–Includere (art. 54 TFUE) Libera circulație a persoanelor–Libertatea de stabilire–Dispozițiile tratatului–Domeniu de aplicare–Transferul sediului administrativ efectiv al unui societăți de drept național în alt stat membru–Reglementare fiscală națională aplicabilă la momentul transferului–Includere (art. 49 TFUE și 54 TFUE) Libera circulație a persoanelor–Libertatea de stabilire–Restricții–Legislație fiscală–Transferul reședinței majorității fiduciarilor unui trust de drept național în alt stat membru–Reglementare națională care prevede impozitarea plusvalorilor latente aferente bunurilor deținute în trust–Lipsa opțiunii de percepere ulterioară a impozitului–Inadmisibilitate (art. 49 TFUE)
Cauza C‑591/15

The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited

împotriva

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

și

Her Majesty’s Treasury

[cerere de decizie preliminară formulată de High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Trimitere preliminară – Articolul 355 alineatul (3) TFUE – Statutul Gibraltarului – Articolul 56 TFUE – Libera prestare a serviciilor – Situație pur internă – Inadmisibilitate”

Sumar – Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 13 iunie 2017

Tratatele Uniunii–Domeniu de aplicare teritorial–Gibraltar–Includere–Libera prestare a serviciilor–Aplicabilitate [art. 56 TFUE şi art. 355 alin. (3) TFUE] Libera prestare a serviciilor–Dispozițiile tratatului–Inaplicabilitate într‑o situaţie pur internă unui stat membru–Prestare de servicii de către operatori cu sediul în Gibraltar către persoane stabilite în Regatul Unit–Situație pur internă [art. 56 TFUE şi art. 355 alin. (3) TFUE]