Cauza T‑208/06

Quinn Barlo Ltd și alții

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața metacrilaților – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Noțiunea de încălcare unică – Durata încălcării – Amenzi – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Atingere adusă concurenței – Criterii de apreciere – Obiect anticoncurențial – Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE]

2. Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Noțiune – Necesitatea existenței unei legături de cauzalitate între concertare și comportamentul întreprinderilor pe piață – Prezumția existenței unei legături de cauzalitate

[art. 81 alin. (1) CE]

3. Concurență – Înțelegeri – Încălcare complexă care prezintă elementele unui acord și elementele unei practici concertate – Calificare unică drept „acord și/sau practică concertată” – Admisibilitate

[art. 81 alin. (1) CE]

4. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Mijloc de probă – Recurgere la o serie de indicii – Nivelul necesar al forței probante în raport cu fiecare dintre indicii

[art. 81 alin. (1) CE]

5. Concurență – Înțelegeri – Participarea unei întreprinderi la inițiative anticoncurențiale – Caracter suficient, pentru angajarea răspunderii întreprinderii, al unei aprobări tacite fără distanțare publică

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Utilizarea ca mijloace de probă a declarațiilor altor întreprinderi care au participat la încălcare – Admisibilitate – Condiții

(art. 81 CE și 82 CE)

7. Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale – Prezumția de nevinovăție – Procedură în materie de concurență – Aplicabilitate

[art. 81 alin. (1) CE]

8. Concurență – Înțelegeri – Interzicere – Încălcări – Acorduri și practici concertate care constituie o încălcare unică – Răspundere stabilită în sarcina unei întreprinderi pentru încălcare în ansamblul său – Condiții

[art. 81 alin. (1) CE]

9. Drept comunitar – Interpretare – Acte ale instituțiilor – Motivare – Luare în considerare

10. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia

[art. 81 alin. (1) CE]

11. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Gravitatea participării fiecărei întreprinderi

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

12. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Impact real asupra pieței – Obligația de a demonstra un astfel de impact pentru a califica o încălcare drept foarte gravă – Lipsă

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

13. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Rol pasiv sau imitativ al întreprinderii

(art. 81 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

14. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Circumstanțe atenuante – Comportament diferit de cel convenit în cadrul înțelegerii

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

1. Pentru a aprecia dacă o practică concertată este interzisă prin articolul 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor sale concrete este inutilă atunci când se dovedește că aceasta are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune. În consecință, nu este necesar să se examineze efectele unei practici concertate, din moment ce obiectul anticoncurențial al acesteia din urmă este dovedit.

(a se vedea punctul 39)

2. În cadrul articolului 81 alineatul (1) CE, chiar dacă noțiunea de practică concertată implică, pe lângă concertarea între întreprinderi, un comportament pe piață care dă curs acestei concertări și o legătură de cauzalitate între aceste două elemente, trebuie să se prezume, sub rezerva probei contrare, care revine operatorilor interesați, că întreprinderile participante la concertare care rămân active pe piață țin seama de schimbul de informații cu concurenții lor pentru a determina propriul comportament pe această piață.

(a se vedea punctul 40)

3. Noțiunile „acorduri” și „practici concertate”, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, cuprind forme de coluziune care au aceeași natură și nu se disting decât prin intensitatea lor și prin formele în care se manifestă.

În cadrul unei încălcări complexe, care a implicat timp de mai mulți ani mai mulți producători care urmăreau un obiectiv de control în comun al pieței, nu se poate cere Comisiei să încadreze cu precizie încălcarea, pentru fiecare întreprindere și la fiecare moment dat, ca fiind acord sau practică concertată, în condițiile în care, în orice caz, ambele forme de încălcare sunt prevăzute la articolul 81 CE.

În acest context, dubla calificare a unei încălcări unice drept „acord și practică concertată” trebuie înțeleasă ca desemnând un întreg complex de elemente de fapt, dintre care unele au fost calificate drept acorduri, iar altele drept practici concertate în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, care nu prevede o calificare specială pentru acest tip de încălcare complexă.

(a se vedea punctele 34, 41 și 42)

4. În ceea ce privește administrarea probei încălcării articolului 81 alineatul (1) CE, revine Comisiei obligația de a stabili elementele de probă de natură să demonstreze, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor care constituie o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE. În această privință, Comisia trebuie să furnizeze probe precise și concordante pentru a susține convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită.

Cu toate acestea, nu este obligatoriu ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să îndeplinească această cerință

Indiciile invocate de Comisie în decizie cu scopul de a dovedi existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE de către o întreprindere trebuie apreciate nu în mod izolat, ci în ansamblul lor.

(a se vedea punctele 43-45)

5. Pentru a dovedi în mod corespunzător participarea întreprinderii respective la înțelegere, este suficient să se demonstreze de către Comisie că întreprinderea vizată a participat la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri de natură anticoncurențială fără ca aceasta să se fi opus în mod vădit la acordurile respective. Atunci când participarea la asemenea reuniuni a fost stabilită, această întreprindere are obligația să prezinte indicii de natură să demonstreze că participarea sa la acele reuniuni era lipsită de orice spirit anticoncurențial, dovedind astfel că le comunicase concurenților săi că participa la acele reuniuni având o optică diferită de a acestora.

Rațiunea care stă la baza acestui principiu de drept este că, prin participarea la reuniunile menționate fără a se distanța în mod public de conținutul acestora, întreprinderea a dat de înțeles celorlalți participanți că era de acord cu rezultatul reuniunilor și că s‑ar conforma.

În plus, împrejurarea că o întreprindere nu dă curs rezultatelor unei reuniuni având un obiect anticoncurențial nu este de natură să înlăture răspunderea sa pentru participarea la o înțelegere, cu excepția cazului în care se distanțează în mod public de conținutul acesteia.

Pe de altă parte, noțiunea de distanțare publică, în calitate de element de exonerare de răspundere, trebuie interpretată restrictiv. În special, tăcerea manifestată de un operator în cadrul unei reuniuni în cursul căreia are loc o concertare ilicită cu privire la o anumită problemă legată de politica prețurilor nu poate fi asimilată exprimării unei dezaprobări ferme și clare.

(a se vedea punctele 47-50)

6. În domeniul concurenței, nicio dispoziție și niciun principiu general al dreptului Uniunii Europene nu interzice Comisiei să invoce împotriva unei întreprinderi declarațiile altor întreprinderi incriminate. Declarațiile efectuate în cadrul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri nu pot fi considerate, așadar, lipsite de valoare probantă numai pentru acest motiv.

O anumită neîncredere față de depozițiile voluntare ale principalilor participanți la o înțelegere ilicită este de înțeles, având în vedere că acești participanți ar putea minimiza importanța contribuției lor la încălcare și ar putea maximiza importanța contribuției celorlalți participanți. Totuși, având în vedere logica inerentă a procedurii prevăzute în Comunicarea privind cooperarea, faptul de a solicita beneficiul aplicării acesteia în scopul obținerii unei reduceri a cuantumului amenzii nu determină în mod obligatoriu o incitare la a prezenta elemente de probă denaturate cu privire la ceilalți participanți la înțelegerea incriminată. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării întreprinderii și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea acesteia de a beneficia pe deplin de Comunicarea privind cooperarea.

În special, trebuie să se considere că faptul că o persoană mărturisește că a săvârșit o încălcare și recunoaște astfel existența unor fapte care depășesc ceea ce putea fi dedus direct din documentele în discuție implică a priori, în lipsa unor circumstanțe particulare de natură să indice contrariul, că această persoană a luat decizia de a spune adevărul. Astfel, declarațiile care sunt contrare interesului celui care le dă trebuie, în principiu, să fie considerate elemente de probă care prezintă o încredere deosebită.

Cu toate acestea, declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi acuzate, nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă fără a fi confirmată de alte elemente de probă.

În scopul de a examina valoarea probantă a declarațiilor întreprinderilor care au formulat o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea, Tribunalul ia în considerare în special importanța indiciilor concordante care susțin pertinența acestor declarații și inexistența unor indicii că acestea ar fi avut tendința să minimizeze importanța contribuției lor la încălcare și să o maximizeze pe cea a celorlalte întreprinderi. Pe de altă parte, pertinența unei declarații influențează, dacă este cazul, gradul de confirmare impus.

Împrejurarea că o declarație este introdusă într‑un stadiu foarte avansat al procedurii, și anume în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, nu permite, ca atare, ca declarației respective, care trebuie examinată în lumina tuturor împrejurărilor pertinente din speță, să nu îi fie recunoscută nicio valoare probantă. Cu toate acestea, o astfel de declarație are o valoare probantă mai scăzută decât dacă ar fi fost făcută spontan, și aceasta independent de declarația unei alte întreprinderi. Mai precis, în cazul în care întreprinderea care depune o cerere de imunitate cunoaște elementele strânse de Comisie în cadrul investigației sale, logica inerentă procedurii prevăzute de Comunicarea privind cooperarea, potrivit căreia orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea pune sub semnul întrebării sinceritatea și caracterul complet al cooperării întreprinderii, nu se aplică în aceeași măsură decât dacă este vorba despre o declarație spontană, fără cunoașterea obiecțiunilor reținute de Comisie. De asemenea, considerațiile potrivit cărora declarațiile în temeiul Comunicării privind cooperarea sunt contrare interesului celui care le dă și trebuie, în principiu, să fie considerate elemente de probă care prezintă o încredere deosebită pot să nu fie pe deplin aplicabile în ceea ce privește răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile al unei întreprinderi care depune o cerere de imunitate.

(a se vedea punctele 52-56, 97, 108 și 109)

7. În ceea ce privește întinderea controlului jurisdicțional, atunci când este sesizat cu o acțiune în anularea unei decizii de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, Tribunalul trebuie să exercite în general un control deplin în ceea ce privește chestiunea dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE.

Existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări, în conformitate cu principiul prezumției de nevinovăție, care, ca principiu general al dreptului Uniunii, se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu.

(a se vedea punctele 57 și 58)

8. Având în vedere natura încălcărilor privind normele de concurență, precum și natura și gradul de severitate ale sancțiunilor prevăzute pentru acestea, răspunderea pentru săvârșirea acestor încălcări are caracter personal.

Acordurile și practicile concertate avute în vedere la articolul 81 alineatul (1) CE rezultă în mod necesar din contribuția mai multor întreprinderi care, toate, sunt coautoare ale încălcării, dar a căror participare poate îmbrăca forme diferite, în funcție în special de caracteristicile pieței relevante și de poziția fiecărei întreprinderi pe această piață, de scopurile urmărite și de modalitățile de aplicare alese sau preconizate.

Cu toate acestea, simpla împrejurare că fiecare întreprindere participă la încălcare în forme care îi sunt proprii nu este suficientă pentru a exclude răspunderea acesteia pentru întreaga încălcare, inclusiv pentru comportamentele care sunt adoptate în mod efectiv de alte întreprinderi participante, dar care au același obiect sau același efect anticoncurențial.

În plus, o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE poate rezulta nu numai dintr‑un act izolat, ci și dintr‑o serie de acte sau chiar dintr‑un comportament continuu. Această interpretare nu poate fi contestată pentru motivul că unul sau mai multe elemente din această serie de acte sau din acest comportament continuu ar putea constitui de asemenea prin el însuși, respectiv prin ele însele, în mod izolat, o încălcare a respectivei dispoziții. Atunci când diferitele acțiuni se înscriu într‑un „plan de ansamblu” din cauza obiectului identic al acestora constând în denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, Comisia are dreptul să stabilească răspunderea pentru aceste acțiuni în funcție de participarea la încălcare, privită în ansamblul său, chiar dacă s‑a dovedit că întreprinderea în cauză a participat în mod direct numai la unul sau la mai multe elemente constitutive ale încălcării. De asemenea, numai faptul că întreprinderea nu își desfășura activitatea în sectorul în cauză nu implică în mod necesar că această întreprindere nu poate fi considerată răspunzătoare pentru încălcarea unică în totalitatea sa.

Pentru a stabili participarea unei întreprinderi la un astfel de acord unic, Comisia trebuie să dovedească că întreprinderea a intenționat să contribuie prin propriul comportament la obiectivele comune urmărite de totalitatea participanților și că a avut cunoștință de comportamentul efectiv, anticipat sau chiar manifestat de alte întreprinderi în urmărirea acelorași scopuri sau că îl putea prevedea în mod rezonabil și că era pregătită să accepte riscul care decurge din comportamentele respective.

Astfel, o asemenea întreprindere nu poate fi considerată răspunzătoare pentru o înțelegere globală decât dacă, pe de o parte, știa sau trebuia în mod necesar să știe că acea coluziune la care participa, în special prin reuniuni constante organizate de‑a lungul mai multor ani, se înscria într‑un plan de ansamblu menit să denatureze concurența și, pe de altă parte, că acest plan cuprindea ansamblul elementelor constitutive ale înțelegerii. Nu este suficientă simpla identitate de obiect între un acord la care a participat o întreprindere și o înțelegere globală pentru a‑i imputa acestei întreprinderi participarea la înțelegerea globală. Într‑adevăr, numai dacă întreprinderea, în cazul în care participă la acest acord, cunoștea sau ar fi trebuit să cunoască faptul că, procedând astfel, se alătura unei înțelegeri globale, participarea sa la acordul respectiv poate constitui expresia aderării sale la această înțelegere globală.

În această privință, simplul fapt că întreprinderea cunoștea și urmărea obiectivele anticoncurențiale privind unul dintre produsele aparținând sectorului în cauză nu permite să se decidă că aceasta cunoștea obiectivul unic urmărit de înțelegerea unică în ansamblul acestui sector. Prin urmare, noțiunea de obiectiv unic nu poate fi stabilită prin referirea generală la denaturarea concurenței într‑un anumit sector, din moment ce afectarea concurenței constituie, ca obiect sau ca efect, un element consubstanțial pentru orice comportament care intră în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE. O asemenea definiție a noțiunii de obiectiv unic ar risca să priveze noțiunea de încălcare unică și continuă de o parte din sensul ei, în măsura în care aceasta ar avea drept consecință faptul că mai multe comportamente referitoare la un sector economic, interzise de articolul 81 alineatul (1) CE, ar trebui calificate în mod sistematic drept elemente constitutive ale unei încălcări unice.

(a se vedea punctele 125-128, 143, 144 și 149)

9. Dispozitivul unui act nu poate fi disociat de motivarea acestuia și, dacă este necesar, trebuie să fie interpretat luându‑se în considerare motivele care au condus la adoptarea lui.

(a se vedea punctul 131)

10. Durata încălcării este un element constitutiv al noțiunii de încălcare în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE, element cu privire la care sarcina probei revine în principal Comisiei. În lipsa unor elemente de probă susceptibile de a stabili în mod direct durata unei încălcări, Comisia se întemeiază cel puțin pe elemente de probă având legătură cu fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare s‑a desfășurat fără întrerupere între două date precise.

Pe de altă parte, faptul că existența cartelului, ca atare, a fost neîntreruptă nu permite să se excludă că unul sau mai mulți dintre participanții la acesta și‑au întrerupt participarea într‑o anumită perioadă.

Deși perioada care separă două manifestări ale unui comportament ilicit este un criteriu pertinent pentru a stabili caracterul continuu al unei încălcări, nu este mai puțin adevărat că problema dacă respectiva perioadă este sau nu este suficient de lungă pentru a constitui o întrerupere a încălcării nu poate fi examinată în abstract. Dimpotrivă, aceasta trebuie apreciată în contextul funcționării înțelegerii în discuție, în care sunt incluse, dacă este cazul, modalitățile specifice ale participării întreprinderii în cauză la acea înțelegere.

(a se vedea punctele 155, 156 și 159)

11. La determinarea cuantumului unei amenzi pentru încălcarea normelor de concurență în temeiul Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, trebuie să se distingă între aprecierea gravității încălcării, care servește la stabilirea cuantumului de bază general al amenzii, și aprecierea gravității relative a participării la încălcare a fiecăreia dintre întreprinderile vizate, care trebuie examinată în cadrul eventualei aplicări a unor circumstanțe agravante sau atenuante.

Astfel, punctele 2 și 3 din liniile directoare menționate prevăd ajustarea cuantumului de bază al amenzii în funcție de anumite circumstanțe agravante și atenuante, specifice fiecărei întreprinderi vizate. În special, punctul 3 din liniile directoare stabilește, sub titlul „Circumstanțe atenuante”, o listă neexhaustivă de circumstanțe care pot conduce la o reducere a cuantumului de bază al amenzii. Se menționează astfel rolul pasiv al unei întreprinderi, neaplicarea efectivă a acordurilor, încetarea încălcării de îndată ce intervine Comisia, existența unei îndoieli justificate a întreprinderii cu privire la caracterul ilicit al comportamentului restrictiv, faptul că încălcarea a fost comisă din neglijență, precum și cooperarea efectivă a întreprinderii în cadrul procedurilor, în afara sferei de aplicare a Comunicării privind cooperarea.

În schimb, în contextul stabilirii cuantumului de bază al amenzii, Comisia nu este obligată să aprecieze efectele comportamentului unei întreprinderi în particular. Astfel, efectele care trebuie luate în considerare pentru a stabili nivelul general al amenzilor nu sunt cele care rezultă din comportamentul efectiv pe care o întreprindere pretinde că l‑a adoptat, ci sunt cele care rezultă din ansamblul încălcării la care aceasta a participat.

Cu toate acestea, faptul că întreprinderea nu este răspunzătoare pentru întreaga înțelegere, ci i se poate imputa numai o parte a înțelegerii menționate, trebuie luat în considerare în cadrul stabilirii cuantumului de bază al amenzii. Astfel, în acest caz, încălcarea normelor dreptului concurenței este în mod necesar mai puțin gravă decât cea imputată autorilor încălcării care au participat la toate părțile încălcării și au contribuit astfel în mai mare măsură la eficacitatea și la gravitatea acestei înțelegeri decât o autoare a încălcării care a fost implicată numai într‑o singură ramură a aceleiași înțelegeri. Or, unei întreprinderi nu îi poate fi aplicată niciodată o amendă al cărei cuantum este calculat în funcție de o participare la o înțelegere pentru care nu este trasă la răspundere.

(a se vedea punctele 183-185 și 197-200)

12. În cadrul aprecierii gravității unei încălcări a normelor comunitare de concurență în scopul stabilirii cuantumului de bază al amenzii aplicate unei întreprinderi, din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO rezultă că înțelegerile orizontale cu privire la prețuri sau de repartizare a unor piețe pot fi calificate drept încălcări foarte grave numai în temeiul naturii lor, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței. Astfel, asemenea înțelegeri merită, din cauza propriei naturi, cele mai severe amenzi. Eventualul lor impact concret asupra pieței, în special problema măsurii în care limitarea concurenței a determinat majorarea prețului de piață comparativ cu cel care ar fi fost prevăzut în ipoteza inexistenței unui cartel, nu este un criteriu determinant pentru stabilirea nivelului amenzilor.

(a se vedea punctul 189)

13. Un rol pasiv implică adoptarea de către întreprinderea în cauză a unei „atitudini rezervate”, cu alte cuvinte, lipsa participării active la elaborarea acordului sau a acordurilor anticoncurențiale. Dintre elementele de natură să evidențieze rolul pasiv al unei întreprinderi în cadrul unei înțelegeri, poate fi luat în considerare caracterul mult mai sporadic al participărilor acesteia la reuniuni în raport cu membrii obișnuiți ai înțelegerii, precum și intrarea târzie a întreprinderii pe piața care a făcut obiectul încălcării, independent de durata participării la aceasta, sau de asemenea existența unor declarații exprese în acest sens din partea reprezentanților întreprinderilor terțe care au participat la încălcare.

(a se vedea punctul 224)

14. În vederea acordării beneficiului circumstanței atenuante referitoare la neaplicarea efectivă a acordurilor sau a practicilor ilicite, menționată la punctul 3 a doua liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, trebuie să se verifice dacă circumstanțele invocate de întreprinderea în cauză sunt de natură să dovedească faptul că, în perioada în care a aderat la acordurile ilicite, s‑a sustras în mod efectiv de la aplicarea acestora prin adoptarea unui comportament concurențial pe piață sau cel puțin că a încălcat în mod clar și în mare măsură obligațiile privind punerea în aplicare a înțelegerii, astfel încât a perturbat însăși funcționarea acesteia.

(a se vedea punctul 231)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)

30 noiembrie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața metacrilaților – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Noțiunea de încălcare unică – Durata încălcării – Amenzi – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante”

În cauza T‑208/06,

Quinn Barlo Ltd, cu sediul în Cavan (Irlanda),

Quinn Plastics NV, cu sediul în Geel (Belgia),

Quinn Plastics GmbH, cu sediul în Mayence (Germania),

reprezentate de W. Blau, de F. Wijckmans și de F. Tuytschaever, avocați,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii V. Bottka și S. Noë, ulterior de domnii Bottka și N. Khan, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare a articolelor 1 și 2 din Decizia C(2006) 2098 final a Comisiei din 31 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.645 – Metacrilați), în măsura în care le privește pe reclamante, precum și, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare a articolului 2 din această decizie, în măsura în care acesta dispune aplicarea unei amenzi reclamantelor sau, cu titlu încă mai subsidiar, o cerere de reducere a cuantumului respectivei amenzi,

TRIBUNALUL (Camera a treia),

compus din domnul O. Czúcz, președinte, doamna I. Labucka (raportor) și domnul D. Gratsias, judecători,

grefier: domnul J. Plingers, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 mai 2011,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Prin Decizia C(2006) 2098 final a Comisiei din 31 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.645 – Metacrilați) (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Comunităților Europene a constatat în special că un anumit număr de întreprinderi încălcaseră articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea, în cursul unor diverse perioade cuprinse între 23 ianuarie 1997 și 12 septembrie 2002, la un ansamblu de acorduri și de practici concertate anticoncurențiale în sectorul metacrilaților, care acoperă întregul teritoriu al SEE (articolul 1 din decizia atacată).

2 Potrivit deciziei atacate, era vorba despre o încălcare unică și continuă având ca obiect următoarele trei produse din polimetacrilat de metil (denumit în continuare „PMMA”): compușii pentru turnare, plăcile masive și plăcile pentru uz sanitar. Din decizia atacată reiese că aceste trei produse din PMMA sunt distincte atât din punct de vedere fizic, cât și din punct de vedere chimic și au utilizări diferite, dar pot fi considerate ca reprezentând unul și același grup de produse omogen datorită materiei lor prime comune, metacrilatul de metil (denumit în continuare „MMA”) [considerentele (4) și (8) ale deciziei atacate].

3 Potrivit deciziei atacate, încălcarea în cauză a constat în discuții cu privire la prețuri, precum și în încheierea, punerea în aplicare și monitorizarea unor acorduri cu privire la prețuri care prevedeau fie majorări, fie, cel puțin, o stabilizare a nivelului de prețuri existent, în examinarea transferării costului serviciilor suplimentare asupra cumpărătorilor, în schimbul de informații importante din punct de vedere comercial și confidențiale cu privire la piețe și/sau la întreprinderi, ca de altfel și în participarea la reuniuni regulate și la alte contacte destinate să faciliteze încălcarea [articolul 1 și considerentele (1)-(3) ale deciziei atacate].

4 Destinatarele deciziei atacate au fost Degussa AG, Röhm GmbH & Co. KG și Para‑Chemie GmbH (denumite în continuare, împreună, „Degussa”), Total SA, Elf Aquitaine SA, Arkema SA (fostă Atofina SA), Altuglas International SA și Altumax Europe SAS (denumite în continuare, împreună, „Atofina”), Lucite International Ltd și Lucite International UK Ltd (denumite în continuare, împreună, „Lucite”), ICI plc, precum și reclamantele, Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics NV și Quinn Plastics GmbH.

5 Reclamantele fac parte din conglomeratul irlandez Quinn Group Ltd care, la 7 mai 2004, după perioada în care a avut loc încălcarea în cauză, a dobândit întregul capital social al societății‑mamă conducătoare a grupului Barlo (Barlo Group plc, redenumită ulterior Barlo Group Ltd) [considerentul (299) al deciziei atacate]. Reclamantele au rezultat din integrarea activităților a trei foste societăți ale grupului Barlo (denumite în continuare, împreună, „Barlo”) în grupul Quinn, în ianuarie 2005:

– Quinn Plastics GmbH este succesoarea societății Barlo Plastics GmbH. Potrivit deciziei atacate, Barlo Plastics GmbH a participat la comportamentele coluzive constatate în sectorul metacrilaților [considerentul (297) al deciziei atacate];

– Quinn Plastics NV este succesoarea societății Barlo Plastics NV. Aceasta din urmă era societatea‑mamă a Barlo Plastics GmbH, deținând în mod indirect 100 % din capitalul său [considerentele (38), (43) și (301) ale deciziei atacate];

– Quinn Barlo este succesoarea Barlo Group Ltd. Este vorba despre o societate‑mamă a fostului grup Barlo, care deține, direct sau indirect, 100 % din capitalul fostelor societăți Barlo [considerentele (300) și (301) ale deciziei atacate].

6 Toate cele trei reclamante sunt destinatare ale deciziei atacate, întrucât Comisia a considerat că Quinn Barlo și Quinn Plastics NV erau răspunzătoare pentru comportamentele avute de Quinn Plastics GmbH (fostă Barlo Plastics GmbH) pe durata încălcării [considerentele (301) și (304) și articolul 1 din decizia atacată].

7 Investigația care a condus la adoptarea deciziei atacate a fost inițiată ca urmare a introducerii de către Degussa, la 20 decembrie 2002, a unei cereri de imunitate în temeiul Comunicării Comisiei din 19 februarie 2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO C 45, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 5, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

8 La 25 și la 26 martie 2003, Comisia a efectuat inspecții în incintele Atofina, ale Barlo, ale Degussa și ale Lucite [considerentul (59) al deciziei atacate]. În urma acestor inspecții, Atofina și Lucite au prezentat, la 3 aprilie și, respectiv, la 11 iulie 2003, cereri de imunitate sau de reducere a cuantumului amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea [considerentele (60) și (66) ale deciziei atacate]. La 18 octombrie 2004, ICI a prezentat o cerere de reducere a cuantumului amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea [considerentul (83) al deciziei atacate]. Barlo nu a formulat nicio cerere în temeiul comunicării menționate.

9 În perioada cuprinsă între 9 aprilie 2003 și 29 iulie 2004, Comisia a adresat Barlo mai multe cereri de informații în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), ulterior în temeiul articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) [considerentele (62)-(79) ale deciziei atacate].

10 La 17 august 2005, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile referitoare la o încălcare unică și continuă având ca obiect MMA, precum și compușii pentru turnare din PMMA, plăcile masive din PMMA și plăcile pentru uz sanitar din PMMA și a adresat‑o, printre altele, reclamantelor și Quinn Plastics, SA [considerentul (85) al deciziei atacate].

11 O audiere a avut loc la 15 și la 16 decembrie 2005.

12 În lumina elementelor prezentate de întreprinderi în răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile și în cursul audierii, Comisia a decis să renunțe la anumite obiecțiuni, printre care:

– obiecțiunile formulate împotriva tuturor societăților destinatare ale comunicării privind obiecțiunile în ceea ce privește partea încălcării referitoare la MMA;

– obiecțiunile formulate împotriva reclamantelor și a Quinn Plastics, SA în ceea ce privește compușii pentru turnare din PMMA;

– obiecțiunile formulate împotriva Quinn Plastics, SA cu privire la plăcile masive din PMMA [considerentul (93) al deciziei atacate].

13 La 31 mai 2006, Comisia a adoptat decizia atacată. În ceea ce privește reclamantele, Comisia a constatat că acestea participaseră la acordurile și la practicile anticoncurențiale menționate la punctele 1-3 de mai sus, în cursul perioadei cuprinse între 30 aprilie 1998 și 21 august 2000 [articolul 1 literele (l)-(n) din decizia atacată] și le‑a aplicat o amendă de 9 milioane de euro, la plata căreia au fost obligate în solidar [articolul 2 litera (e) din decizia atacată].

14 În ceea ce privește calcularea cuantumului amenzii, în primul rând, Comisia a examinat gravitatea încălcării și a constatat, mai întâi, că, având în vedere natura încălcării și faptul că aceasta acoperea întregul teritoriu al SEE, era vorba despre o încălcare foarte gravă în sensul Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”) [considerentele (319)-(331) ale deciziei atacate].

15 În continuare, aceasta a apreciat că, în categoria încălcărilor foarte grave, era posibil ca întreprinderilor să li se aplice un tratament diferențiat care să țină seama de capacitatea economică reală a autorilor încălcărilor de a produce un prejudiciu important concurenței. În acest scop, Comisia a constatat că, în speță, întreprinderile în cauză „[puteau] fi împărțite în [trei] categorii în funcție de ponderea corespunzătoare a acestora în cifra de afaceri realizată din vânzarea produselor din PMMA pentru care participa[seră] la înțelegere”. Comisia a arătat că Barlo, cu o cifră de afaceri la nivelul SEE de 66,37 milioane de euro în 2000 pentru plăcile masive din PMMA, trebuia încadrată în cea de a treia categorie.

16 Pe de altă parte, tot în ceea ce privește tratamentul diferențiat, Comisia a aplicat o reducere cu 25 % a cuantumului de bază al amenzii calculate pentru reclamante, motivând‑o astfel [considerentul (335) al deciziei atacate]:

„[C]omisia ține seama de faptul că nu se poate ști cu certitudine dacă Barlo a luat sau nu a luat parte la contacte coluzive cu privire la compușii pentru turnare din PMMA sau la plăcile pentru uz sanitar din PMMA. În consecință, se pare că Barlo nu avea cunoștință sau putea să nu fi avut în mod necesar cunoștință de proiectul global de acorduri anticoncurențiale […]”

17 Aceste considerații au determinat Comisia să stabilească la 15 milioane de euro cuantumul amenzii care trebuia aplicată reclamantelor [considerentul (336) al deciziei atacate].

18 În al doilea rând, Comisia a examinat durata încălcării și a constatat că, întrucât reclamantele participaseră la încălcare pe durata a doi ani și trei luni, cuantumul de bază trebuia majorat cu 20 % (10 % pentru fiecare an complet de participare) [considerentele (351)-(353) ale deciziei atacate]. Astfel, cuantumul de bază al amenzii aplicate reclamantelor a fost stabilit la 18 milioane de euro [considerentul (354) al deciziei atacate].

19 În al treilea rând, Comisia a examinat circumstanțele agravante și atenuante. Aceasta nu a reținut nicio circumstanță agravantă împotriva reclamantelor. În ceea ce privește circumstanțele atenuante, Comisia a acceptat argumentul reclamantelor potrivit căruia acestea avuseseră numai un rol pasiv și minor în cadrul încălcării și, în consecință, le‑a acordat o reducere cu 50 % a cuantumului amenzii [considerentele (372)-(374) ale deciziei atacate].

20 Comisia a respins celelalte circumstanțe atenuante invocate de reclamante [considerentele (375)-(396) ale deciziei atacate] și a stabilit, așadar, cuantumul amenzii la 9 milioane de euro [considerentul (397) al deciziei atacate]. Întrucât reclamantele nu au beneficiat de aplicarea Comunicării privind cooperarea, acesta este cuantumul final al amenzii care le‑a fost aplicată.

Procedura și concluziile părților

21 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 8 august 2006, reclamantele au introdus prezenta acțiune.

22 Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a treia, căreia, în consecință, i‑a fost repartizată prezenta cauză.

23 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a decis să deschidă procedura orală și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, să invite Comisia să răspundă la anumite întrebări și să prezinte documente. Comisia a dat curs acestei cereri în termenul stabilit.

24 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 10 mai 2011. Pe de altă parte, Comisia a depus documente suplimentare ca răspuns la cererea menționată la punctul anterior, care au fost adăugate la dosar. Întrucât reclamantele au afirmat că au putut să își exprime poziția cu privire la aceste documente în ședință, la finalul acesteia procedura orală a fost declarată terminată.

25 Reclamantele solicită Tribunalului:

– cu titlu principal, anularea articolelor 1 și 2 din decizia atacată, în măsura în care le privește;

– cu titlu subsidiar, anularea articolului 2 din decizia atacată, în măsura în care le privește;

– cu titlu încă mai subsidiar, anularea articolului 2 din decizia atacată, în măsura în care acest articol dispune ca reclamantelor să li se aplice o amendă de 9 milioane de euro și reducerea cuantumului amenzii având în vedere argumentele invocate în susținerea prezentei acțiuni;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

26 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca neîntemeiată;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

27 În susținerea acțiunii, reclamantele invocă două motive. Primul motiv se întemeiază pe încălcarea articolului 81 CE. Al doilea motiv se întemeiază pe încălcarea articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, a liniilor directoare și a principiului proporționalității.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 81 CE

28 În cadrul primului motiv, reclamantele arată, în esență, că Comisia nu a dovedit într‑o măsură suficientă în ce mod comportamentul avut de Barlo constituise o încălcare a articolului 81 CE. Acest motiv este împărțit, în esență, în trei aspecte. În cadrul primului aspect al primului motiv, reclamantele contestă aprecierea Comisiei cu privire la cinci reuniuni pe care se întemeiază decizia atacată în ceea ce le privește și o critică pentru că nu a ținut seama de inexistența altor contacte sau schimburi care să le implice. În cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv, acestea arată că Comisia nu a dovedit că Barlo participase la un „proiect anticoncurențial unic și comun”. În cadrul celui de al treilea aspect al primului motiv, reclamantele susțin că Comisia nu a dovedit că Barlo luase parte la o încălcare continuă.

Cu privire la primul aspect al primului motiv, întemeiat pe aprecierea eronată a reuniunilor și a altor contacte sau schimburi în care a fost implicată Barlo

29 Acest aspect al primului motiv se întemeiază pe trei critici.

30 Mai întâi, deși admite prezența Barlo la patru dintre cele cinci reuniuni în cauză (și anume, reuniunile care au avut loc la Dernbach în aprilie 1998, la Darmstadt la 29 iunie 1998, la Heidelberg la 24 februarie 2000 și la Deidesheim la 21 august 2000), reclamantele arată că Comisia nu a dovedit că prezența sa la aceste reuniuni constituise o restrângere semnificativă a concurenței și o încălcare a articolului 81 CE. În continuare, reclamantele contestă prezența Barlo la cea de a cincea reuniune în cauză, și anume cea de la Barcelona din perioada mai‑iunie 1999, și apreciază că Comisia nu a dovedit că avusese loc o astfel de reuniune. În sfârșit, reclamantele arată că Comisia nu a ținut seama de faptul că, în afară de prezența unui reprezentant al Barlo la cele patru reuniuni menționate mai sus, aceasta nu dovedise niciun alt contact sau un alt schimb anticoncurențial care să le implice.

– Cu privire la cele patru reuniuni pentru care se admite prezența Barlo

31 Reclamantele contestă că au încălcat articolul 81 CE pentru motivul că un reprezentant al Barlo a luat parte la cele patru reuniuni în cauză. Pe de o parte, ele contestă descrierea respectivelor reuniuni reținută în decizia atacată pentru motivul că aceasta nu este suficient dovedită cu elemente de probă. Pe de altă parte, reclamantele susțin că exista o „explicație legitimă” pentru comportamentul avut de Barlo. Acestea subliniază că interesele participanților la înțelegere nu erau în mod necesar în acord cu cele ale Barlo, în măsura în care aceasta din urmă nu opera nici în domeniul MMA, nici în domeniul tuturor produselor din PMMA. Potrivit reclamantelor, dat fiind că politica de prețuri adoptată de Barlo era incompatibilă cu obiectivele înțelegerii și că i se majora cota de piață, participanții la înțelegere au dorit în mod vădit să verifice dacă Barlo putea fi integrată în înțelegere, invitând‑o la reuniuni cu o ordine de zi „inocentă” sau la ocazii pentru care nu era prevăzută nicio reuniune. Elementele de probă care figurează în dosarul Comisiei ar demonstra că aceste tentative au eșuat și că Barlo a continuat să își urmeze propria politică comercială prin care urmărea să își majoreze cota de piață.

32 În această privință, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că, potrivit articolului 1 din decizia atacată, reclamantele au încălcat articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE, și aceasta „prin participarea […] la un ansamblu de acorduri și de practici concertate în sectorul metacrilaților, care acoperă întreg teritoriul SEE și care constau în discuții cu privire la prețuri, precum și în încheierea, punerea în aplicare și monitorizarea unor acorduri cu privire la prețuri care prevăd fie majorări, fie, cel puțin, o stabilizare a nivelului de preț existent, în examinarea transferării costului unor servicii suplimentare asupra cumpărătorilor, în schimbul de informații importante din punct de vedere comercial și de informații confidențiale cu privire la piețe și/sau la întreprinderi, ca și în participarea la reuniuni regulate și la alte contacte pentru a facilita încălcarea, inclusiv controlul punerii în aplicare.”

33 Potrivit articolului 81 alineatul (1) CE, sunt incompatibile cu piața comună și interzise orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune.

34 Potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunile „acorduri” și „practici concertate”, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, cuprind forme de coluziune care au aceeași natură și nu se disting decât prin intensitatea lor și prin formele în care se manifestă (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctele 131 și 132, și Hotărârea Curții din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands și alții, C‑8/08, Rep., p. I‑4529, punctul 23).

35 Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod (Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, T‑7/89, Rec., p. II‑1711, punctul 256, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 199).

36 Noțiunea de practică concertată se referă la o formă de coordonare între întreprinderi care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între acestea (Hotărârea Curții Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 34 de mai sus, punctul 115, și Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctul 158).

37 În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune în mod riguros oricărui contact direct sau indirect între acești operatori, de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care întreprinderea însăși este decisă sau preconizează să îl adopte pe piață, atunci când contactele au drept obiect sau drept efect realizarea unor condiții de concurență care nu ar corespunde condițiilor normale de pe piața relevantă (a se vedea în acest sens Hotărârile Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 34 de mai sus, punctele 115-117, și T‑Mobile Netherlands și alții, punctul 34 de mai sus, punctul 33).

38 Rezultă în special că schimbul de informații dintre concurenți poate încălca normele de concurență atunci când limitează sau anulează gradul de nesiguranță privind funcționarea pieței relevante, având ca rezultat restrângerea concurenței dintre întreprinderi (Hotărârea T‑Mobile Netherlands și alții, punctul 34 de mai sus, punctul 35).

39 Pe de altă parte, trebuie subliniat că, pentru a aprecia dacă o practică concertată este interzisă prin articolul 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor sale concrete este superfluă atunci când se dovedește că aceasta are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune. În consecință, nu este necesar să se examineze efectele unei practici concertate din moment ce obiectul anticoncurențial al acesteia din urmă este dovedit (a se vedea Hotărârea T‑Mobile Netherlands și alții, punctul 34 de mai sus, punctul 29 și jurisprudența citată).

40 În plus, chiar dacă noțiunea de practică concertată implică, pe lângă concertarea între întreprinderi, un comportament pe piață care dă curs acestei concertări și o legătură de cauzalitate între aceste două elemente, trebuie să se prezume, sub rezerva probei contrare care revine operatorilor interesați, că întreprinderile participante la concertare care rămân active pe piață țin seama de schimbul de informații cu concurenții lor pentru a determina propriul comportament pe această piață (a se vedea în acest sens Hotărârea T‑Mobile Netherlands și alții, punctul 34 de mai sus, punctul 51 și jurisprudența citată).

41 În cadrul unei încălcări complexe, care a implicat timp de mai mulți ani mai mulți producători care urmăreau un obiectiv de control în comun al pieței, nu se poate cere Comisiei să încadreze cu precizie încălcarea, pentru fiecare întreprindere și la fiecare moment dat, ca fiind acord sau practică concertată, în condițiile în care, în orice caz, ambele forme de încălcare sunt prevăzute la articolul 81 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 34 de mai sus, punctele 111-114, și Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctul 696).

42 În acest context, dubla calificare a unei încălcări unice drept „acord și practică concertată” trebuie înțeleasă ca desemnând un întreg complex de elemente de fapt, dintre care unele au fost calificate drept acorduri, iar altele, drept practici concertate în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, care nu prevede o calificare specială pentru acest tip de încălcare complexă (Hotărârile Hercules Chemicals/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 264, și HFB și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 187).

43 În ceea ce privește administrarea probei încălcării, trebuie amintit că revine Comisiei obligația de a stabili elementele de probă de natură să demonstreze, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor care constituie o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58). În această privință, Comisia trebuie să furnizeze probe precise și concordante pentru a susține convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctul 43 și jurisprudența citată, Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, Lafarge/Comisia, T‑54/03, nepublicată în Repertoriu, punctul 55).

44 Cu toate acestea, nu este obligatoriu ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să îndeplinească această cerință (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 180 și jurisprudența citată).

45 Indiciile invocate de Comisie în decizie cu scopul de a dovedi existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE de către o întreprindere trebuie apreciate nu în mod izolat, ci în ansamblul lor (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia, T‑53/03, Rep., p. II‑1333, punctul 185 și jurisprudența citată).

46 De asemenea, trebuie să se țină seama de faptul că activitățile anticoncurențiale se derulează în mod clandestin și, prin urmare, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada încălcării normelor de concurență (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 55-57).

47 Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, este suficient să se demonstreze de către Comisie că întreprinderea în cauză a participat la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri de natură anticoncurențială, fără să se fi opus în mod vădit, pentru a dovedi în mod satisfăcător participarea întreprinderii respective la înțelegere. Atunci când participarea la asemenea reuniuni a fost dovedită, revine întreprinderii respective obligația să prezinte indicii de natură să demonstreze că participarea sa la acele reuniuni era lipsită de orice spirit anticoncurențial, dovedind astfel că le comunicase concurenților săi că participa la acele reuniuni având o optică diferită de a lor (Hotărârile Hüls/Comisia, punctul 36 de mai sus, punctul 155, Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 34 de mai sus, punctul 96, și Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 81).

48 Rațiunea care stă la baza acestui principiu de drept este că, prin participarea la reuniunea menționată fără a se distanța în mod public de conținutul său, întreprinderea a dat de înțeles celorlalți participanți că era de acord cu rezultatul său și că s‑ar conforma acestuia (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 82).

49 În plus, împrejurarea că o întreprindere nu dă curs rezultatelor unei reuniuni având un obiect anticoncurențial nu este de natură să înlăture răspunderea sa pentru participarea la o înțelegere, cu excepția cazului în care se distanțează în mod public de conținutul acesteia (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 85).

50 Pe de altă parte, s‑a statuat că noțiunea de distanțare publică, în calitate de element de exonerare de răspundere, trebuie interpretată restrictiv. În special, tăcerea manifestată de un operator în cadrul unei reuniuni în cursul căreia are loc o concertare ilicită cu privire la o anumită problemă legată de politica prețurilor nu poate fi asimilată exprimării unei dezaprobări ferme și clare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 5 decembrie 2006, Westfalen Gassen Nederland/Comisia, T‑303/02, Rec., p. II‑4567, punctele 103 și 124).

51 Cu toate acestea, trebuie să se arate de asemenea că jurisprudența menționată mai sus privind aprobarea tacită se întemeiază pe premisa că întreprinderea în cauză a participat la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri de natură anticoncurențială (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 81) sau cu caracter vădit anticoncurențial (Hotărârea Hüls/Comisia, punctul 36 de mai sus, punctul 155). În consecință, de vreme ce natura anticoncurențială a unei reuniuni nu este dovedită cu certitudine, această jurisprudență nu poate fi aplicată (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Coats Holdings și Coats/Comisia, T‑36/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 91).

52 În ceea ce privește argumentele reclamantelor referitoare la valoarea declarațiilor făcute în cadrul cererilor în temeiul Comunicării privind cooperarea, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, nicio dispoziție și niciun principiu general al dreptului Uniunii Europene nu interzice Comisiei să invoce împotriva unei întreprinderi declarațiile unor alte întreprinderi incriminate (Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 512). Declarațiile făcute în cadrul Comunicării privind cooperarea nu pot fi considerate, așadar, lipsite de valoare probantă numai pentru acest motiv (Hotărârea Lafarge/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctele 57 și 58).

53 O anumită neîncredere față de depozițiile voluntare ale principalilor participanți la o înțelegere ilicită este de înțeles, având în vedere că acești participanți ar putea minimiza importanța contribuției lor la încălcare și ar putea maximiza importanța contribuției celorlalți participanți. Totuși, având în vedere logica inerentă a procedurii prevăzute în Comunicarea privind cooperarea, faptul de a solicita beneficiul aplicării acesteia în scopul obținerii unei reduceri a cuantumului amenzii nu determină în mod obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă denaturate cu privire la ceilalți participanți la înțelegerea incriminată. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării întreprinderii și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea acesteia de a beneficia pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 70, și Hotărârea Tribunalului Lafarge/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 58).

54 În special, trebuie să se considere că faptul că o persoană mărturisește că a săvârșit o încălcare și recunoaște astfel existența unor fapte care depășesc ceea ce putea fi dedus direct din documentele în discuție implică a priori, în lipsa unor circumstanțe particulare de natură să indice contrariul, că această persoană a luat decizia de a spune adevărul. Astfel, declarațiile care sunt contrare interesului celui care le dă trebuie, în principiu, să fie considerate elemente de probă deosebit de credibile (Hotărârea Tribunalului JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctele 211 și 212, Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2007, Bolloré și alții/Comisia, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02, Rep., p. II‑947, punctul 166, și Hotărârea Tribunalului Lafarge/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 59).

55 Totuși, potrivit unei jurisprudențe constante, declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi acuzate, nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă fără a fi confirmată de alte elemente de probă (Hotărârea Tribunalului JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 219, Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 285, și Hotărârea Tribunalului Lafarge/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 293).

56 În scopul de a examina valoarea probantă a declarațiilor întreprinderilor care au formulat o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea, Tribunalul ia în considerare în special importanța indiciilor concordante care susțin pertinența acestor declarații (a se vedea în acest sens Hotărârile JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 220, și Peróxidos Orgánicos/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctul 70) și inexistența unor indicii că acestea ar fi avut tendința să minimizeze importanța contribuției lor la încălcare și să o maximizeze pe cea a celorlalte întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea Lafarge/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctele 62 și 295).

57 În sfârșit, în ceea ce privește întinderea controlului jurisdicțional în speță, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când este sesizat cu o acțiune în anularea unei decizii de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, Tribunalul trebuie să exercite în general un control deplin în ceea ce privește chestiunea dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 26 octombrie 2000, Bayer/Comisia, T‑41/96, Rec., p. II‑3383, punctul 62 și jurisprudența citată).

58 În plus, existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări, în conformitate cu principiul prezumției de nevinovăție, care, ca principiu general al dreptului Uniunii, se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (Hotărârea Hüls/Comisia, punctul 36 de mai sus, punctele 149 și 150).

59 Aceste considerații generale constituie cadrul în care trebuie să se examineze argumentele reclamantelor potrivit cărora, în esență, Comisia nu a dovedit că participarea Barlo la cele patru reuniuni în discuție constituia o încălcare a articolului 81 CE.

60 În primul rând, în ceea ce privește reuniunea din aprilie 1998 de la Dernbach, aceasta este descrisă în considerentul (151) al deciziei atacate după cum urmează:

„În aprilie 1998, a doua dintre reuniunile menționate mai sus în considerentul (144) s‑a derulat la hotelul […] din Dernbach. Potrivit Atofina, aceasta avea și obiectivul de a pune în aplicare noi structuri tarifare în Germania, iar participanții au adoptat măsuri pentru a garanta buna funcționare și respectarea acestor structuri, în special în ceea ce privește aplicarea unor prețuri mai ridicate pentru cantitățile mici și reducerile unor costuri care urmau să fie suportate de clienți […] Barlo confirmă desfășurarea acestei reuniuni și prezența domnului [B.], arată că reuniunea avea inițial drept scop să examineze problemele referitoare la evoluția pieței, dar că ordinea de zi a fost extinsă în realitate la anunțarea unor noi structuri tarifare care luau forma aplicării față de clienți a unor costuri mai ridicate ale serviciilor. Întrucât participanții nu au reușit să ajungă la un acord cu privire la facturarea către clienți a costurilor serviciilor, Barlo nu a avut nicio tentativă de a majora prețul mediu al plăcilor masive din PMMA după reuniune […] Chiar dacă Degussa consideră că este posibil ca această reuniune să fie aceeași cu cea din 16 martie 1998 menționată mai sus în considerentul (148) […], pe baza declarațiilor date de Atofina și de Barlo, Comisia concluzionează că reuniunea amintită în acest considerent a avut loc în realitate în aprilie 1998.”

61 Din dosar, precum și din modul de redactare a considerentului (151) al deciziei atacate reiese că, pentru a stabili conținutul reuniunii în discuție, Comisia s‑a întemeiat pe două elemente, și anume pe o declarație dată de Atofina în cadrul cererii sale în temeiul Comunicării privind cooperarea și pe răspunsul reclamantelor la comunicarea privind obiecțiunile.

62 Or, având în vedere aceste elemente, primo, trebuie să se constate că s‑a dovedit corespunzător cerințelor legale că reuniunea în discuție avea un obiect vădit anticoncurențial.

63 Pe de o parte, reclamantele sugerează în mod eronat că descrierea făcută de domnul B. constituie singurul element de probă cu privire la caracterul anticoncurențial al acestei reuniuni. Astfel, din declarația dată de Atofina reiese că această reuniune avea ca obiect să garanteze funcționarea și respectarea noilor structuri de preț, obiect care trebuie calificat drept vădit anticoncurențial. Simplul fapt că este vorba despre o descriere generală care se aplică mai multor reuniuni nu este de natură să modifice această concluzie.

64 Pe de altă parte, trebuie subliniat că reclamantele nu repun în discuție exactitatea descrierii făcute de propriul lor reprezentant, domnul B. Or, contrar celor invocate de acestea, respectiva descriere permite de asemenea să se constate că era vorba despre o reuniune de înțelegere. Astfel, rezultă că a existat un anunț al noilor structuri de preț și că aceste noi structuri de preț au fost discutate, chiar dacă, în opinia domnului B., participanții nu ajunseseră la un acord în această privință. Faptul că, potrivit domnului B., această discuție nu a condus la un acord nu înlătură caracterul vădit anticoncurențial al acestei reuniuni, de vreme ce era vorba, cel puțin, de un schimb de informații sensibile din punct de vedere comercial.

65 În plus, trebuie subliniat că aceste două elemente se confirmă reciproc, printre altele, în ceea ce privește discuția cu privire la noile „structuri de preț” și la prezența Barlo la discuția menționată. În aceste condiții, faptul că Atofina a indicat prezența unor alte întreprinderi la această reuniune, a cărei prezență nu mai este reținută de decizia atacată, nu permite să se infirme concluzia Comisiei în ceea ce le privește pe reclamante.

66 Pe de altă parte, afirmațiile făcute de Degussa în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile nu permit să se repună în discuție descrierea furnizată de Atofina și de domnul B.. Astfel, Degussa a afirmat doar că nu putea confirma în mod specific că avusese loc o reuniune în aprilie 1998, insistând totodată asupra faptului că nu putea exclude acest lucru. În opinia sa, era posibil să fie vorba despre aceeași reuniune cu cea din 16 martie 1998. Or, trebuie subliniat că, astfel cum reiese din nota de subsol 92 din decizia atacată, Degussa menționa de asemenea prezența unui reprezentant al Barlo la această din urmă reuniune.

67 În plus, într‑o declarație ulterioară, în răspunsul la o cerere de informații a Comisiei, și Atofina a plasat reuniunea în discuție nu în aprilie, ci la 16 martie 1998, confirmând totodată descrierea sa. Cu toate acestea, incertitudinea cu privire la data exactă a reuniunii în cauză nu este de natură să le exonereze pe reclamante, ținând seama de propriile lor declarații și de faptul că data reținută, și anume luna aprilie 1998 în loc de 16 martie 1998, este avantajoasă pentru ele, de vreme ce aceasta este data (ultima zi a lunii aprilie) care a fost reținută de Comisie ca început al participării la încălcare.

68 Secundo, în ceea ce privește aprecierea comportamentului Barlo cu ocazia reuniunii de la Dernbach, trebuie amintit că reclamantele nu neagă prezența acesteia la reuniunea în discuție și nu pretind că aceasta s‑a distanțat în mod public de conținutul său (a se vedea punctul 47 de mai sus).

69 În aceste condiții, simpla prezență a Barlo la reuniune este suficientă pentru a constata că comportamentul său era contrar articolului 81 CE, de vreme ce, astfel cum reiese din cele de mai sus, aceasta avea ca obiect, cel puțin, discuții cu privire la prețuri și trebuie, așadar, calificată drept vădit anticoncurențială (a se vedea punctele 37 și 38 de mai sus). În această situație, contrar celor susținute de reclamante, domnul B. ar fi trebuit să își dea seama că asista la o reuniune de înțelegere și să se distanțeze în mod public de aceasta (a se vedea punctele 47, 48 și 51 de mai sus).

70 În ceea ce privește faptul că Barlo nu și‑ar fi majorat prețurile în urma reuniunii menționate, presupunându‑l chiar dovedit, nu este suficient pentru a repune în discuție răspunderea reclamantelor (a se vedea punctul 49 de mai sus). În orice caz, reclamantele nu demonstrează că Barlo nu a ținut seama, în comportamentul său pe piață, de informațiile schimbate cu ocazia reuniunii (a se vedea punctul 40 de mai sus).

71 În al doilea rând, în ceea ce privește reuniunea din 29 iunie 1998 de la Darmstadt, menționată în considerentul (155) al deciziei atacate, reclamantele nu contestă caracterul său anticoncurențial. Cu toate acestea, ele arată că nu s‑a dovedit că Barlo a avut intenția de a contribui prin propria sa conduită la obiectivele comune ale celorlalți participanți, astfel încât prezența Barlo la această reuniune nu ar putea fi calificată drept încălcare a articolului 81 CE.

72 Acest argument nu poate fi totuși admis.

73 Având în vedere descrierea acestei reuniuni în considerentul (155) al deciziei atacate, necontestată de reclamante, este suficient să se constate că era vorba despre o reuniune vădit anticoncurențială. În aceste condiții, în aplicarea jurisprudenței menționate la punctul 47 de mai sus, revenea societății Barlo să se distanțeze în mod public de conținutul său.

74 În special, faptul că Barlo nu a lăsat să se înțeleagă că și‑ar modifica politica tarifară [considerentul (155) in fine al deciziei atacate] nu poate fi calificat drept distanțare publică (a se vedea punctul 50 de mai sus).

75 De asemenea, nu poate fi admis argumentul potrivit căruia participanții la înțelegere au invitat Barlo la această reuniune pentru a o implica în înțelegere și că această tentativă a eșuat. Prin urmare, în lipsa unei distanțări publice, nu s‑a demonstrat că Barlo nu a dat celorlalți participanți impresia că subscria sau se supunea la ceea ce fusese decis, astfel cum susțin reclamantele.

76 În aceste condiții, argumentele reclamantelor potrivit cărora, pe de o parte, era vorba despre prima reuniune care avea ca obiect negocieri referitoare la prețuri în prezența unui reprezentant al Barlo și că acesta din urmă nu se aștepta la un astfel de conținut anticoncurențial, pe de altă parte, că Barlo a negat orice participare activă la reuniune și că nu s‑a demonstrat că își modificase politica tarifară ca urmare a acestei reuniuni și, în sfârșit, că reprezentantul Barlo nu este menționat în decizia atacată la niciuna dintre reuniunile care au urmat nu sunt pertinente. Pe de altă parte, astfel cum reiese din cele de mai sus, nu era vorba despre prima reuniune la care a luat parte reprezentantul Barlo. Afirmațiile făcute de Lucite în acest sens sunt contrazise de cele ale Atofina, ale Degussa și ale reclamantelor însele, astfel cum s‑a arătat mai sus.

77 În al treilea rând, în ceea ce privește reuniunea din 24 februarie 2000 de la Heidelberg, reclamantele susțin că descrierea făcută de Comisie în considerentul (167) al deciziei atacate nu este corectă și că nu era vorba despre o reuniune de înțelegere, ci despre o „tentativă”, „neașteptată”, de a institui un acord tarifar și de a implica Barlo, și că aceasta a eșuat.

78 În această privință, trebuie arătat, pe de o parte, că considerentul (167) al deciziei atacate reproduce în mod corect conținutul declarației date de reclamante în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, a cărei exactitate nu este contestată în cadrul prezentei acțiuni. Or, contrar celor sugerate de reclamante, această declarație este deja suficientă în sine pentru a demonstra că reuniunea în discuție avea un caracter vădit anticoncurențial. Astfel, rezultă dincolo de orice dubiu că Degussa și Atofina și‑au prezentat noile structuri tarifare pentru a‑i încuraja pe ceilalți participanți să le urmeze și că între participanți a existat o „discuție” cu privire la acest subiect. Presupunând chiar dovedită împrejurarea, invocată de reclamante, că această „discuție” s‑ar fi încheiat fără să se ajungă la un rezultat tangibil, acest lucru nu ar fi suficient pentru ca reuniunea menționată să își piardă caracterul anticoncurențial, de vreme ce era vorba, cel puțin, despre o discuție cu privire la prețuri și despre un schimb de informații importante din punct de vedere comercial. Or, întrucât Barlo nu s‑a distanțat în mod public de un astfel de conținut al reuniunii, participarea reclamantelor la înțelegere este dovedită prin simplul fapt al prezenței Barlo la această reuniune (a se vedea punctele 37 și 47-51 de mai sus).

79 Pe de altă parte, afirmațiile Comisiei potrivit cărora întreprinderile „[se] întâlniseră pentru a verifica punerea în aplicare a acordurilor privind majorările de prețuri”, că „în cursul lunilor anterioare se constatase că prețurile pe anumite piețe naționale nu se majoraseră sau majorarea era numai parțială” și că „participanții schimba[seră] și informații cu privire la piață” sunt susținute de conținutul declarațiilor date de Degussa, care au fost prezentate de Comisie ca urmare a cererii adresate de Tribunal (a se vedea punctul 23 de mai sus). Pe de altă parte, în măsura în care Comisia susține, prin referire la considerentul (117) al deciziei atacate, că schimbul avea ca obiect în special prețurile pe piață, acest element este confirmat de declarația reclamantelor amintită la punctul anterior, care menționează faptul că Degussa și Atofina și‑au prezentat noile structuri tarifare.

80 În aceste condiții, ținând seama în special de propria declarație a reclamantelor, necontestată, în ceea ce privește conținutul reuniunii în discuție, celelalte argumente ale acestora nu pot fi admise. Mai precis, este lipsit de pertinență faptul că întreprinderea „Repsol” nu este menționată în decizia atacată printre participanții la reuniune, în condițiile în care prezența sa a fost menționată de Degussa, sau că Lucite nu își amintește nicio reuniune de la acea dată. Acest lucru este valabil și în ceea ce privește argumentele întemeiate pe faptul că, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Degussa a corectat anumite aspecte din declarațiile sale anterioare. În plus, aceasta din urmă nu a repus în discuție caracterul anticoncurențial al discuțiilor dintre întreprinderile implicate. În sfârșit, în ceea ce privește argumentul reclamantelor potrivit căruia afirmația Comisiei că schimbul a avut ca obiect informații „precum cele menționate […] în considerentul (117)” nu ar fi susținută, trebuie amintit că reclamantele au recunoscut ele însele că Degussa și Atofina își prezentaseră noile structuri tarifare. Prin urmare, presupunând chiar că schimbul cu privire la toate tipurile de informații menționate în considerentul (117) al deciziei atacate nu a fost dovedit, acest lucru nu ar modifica concluzia potrivit căreia la reuniunea în cauză avusese loc un schimb de informații importante din punct de vedere comercial.

81 În al patrulea rând, în ceea ce privește reuniunea din 21 august 2000 de la Deidesheim, trebuie arătat că considerentul (168) al deciziei atacate conține o descriere detaliată a acestei reuniuni care se întemeiază în principal pe note olografe luate de reprezentantul Lucite cu ocazia reuniunii, care au fost găsite în incintele Lucite la momentul inspecției, și menționează în special o majorare de preț prevăzută pentru Barlo. Această reuniune, inclusiv caracterul său anticoncurențial, a fost confirmată ulterior de Lucite în cadrul cererii sale în temeiul Comunicării privind cooperarea, precum și de Degussa și de Atofina. În ceea ce privește Barlo, aceasta a confirmat prezența sa la reuniunea în discuție, precum și caracterul său anticoncurențial, afirmând următoarele:

„La 21 august 2000, o a patra întâlnire a avut loc la Deidesheim […], ordinea de zi fiind «comerțul electronic», temă care, la acel moment, făcea de asemenea obiectul unor numeroase discuții la reuniunile CEFIC. Invitația la reuniune provenea din nou de la Degussa. În loc să vorbească despre comerțul electronic, Degussa și Atofina au modificat ordinea de zi a reuniunii pentru a propune o majorare a prețurilor pentru luna noiembrie 2000. După ce au schimbat informații detaliate cu privire la prețurile lor, Degussa și Atofina și‑au anunțat intenția de a majora prețurile în noiembrie 2000. Potrivit informațiilor de care dispun [reclamantele], domnul Bernard nu a acceptat nicio majorare de preț […]”.

82 În lumina acestor elemente, trebuie să se constate că atât caracterul vădit anticoncurențial al reuniunii, cât și prezența Barlo la aceasta au fost dovedite corespunzător cerințelor legale.

83 Pe de altă parte, în cadrul prezentei acțiuni, reclamantele nu repun în discuție descrierea făcută în considerentul (168) al deciziei atacate, ci susțin numai că Comisia nu a dovedit că prezența Barlo la aceasta era contrară articolului 81 CE, pentru motivul că Barlo nu și‑ar fi dat acordul pentru propunerile făcute de Atofina și de Degussa. Astfel, potrivit reclamantelor, această reuniune era o „tentativă”, „neașteptată” pentru Barlo, de a o implica în înțelegere. Acestea subliniază de asemenea că nu s‑a dovedit că Barlo ar fi pus în aplicare majorarea decisă cu ocazia acestei reuniuni, ceea ce Comisia ar recunoaște, dat fiind că data reuniunii menționate corespunde cu încetarea participării sale la încălcare.

84 Cu toate acestea, argumentația amintită nu permite să se repună în discuție concluzia Comisiei referitoare la încălcarea articolului 81 CE.

85 Pe de o parte, argumentul potrivit căruia Barlo nu și‑a dat acordul pentru majorările de prețuri este contrazis de conținutul notelor olografe ale reprezentantului Lucite, care a fost ulterior confirmat de Lucite, de Degussa și de Atofina.

86 Pe de altă parte, presupunând chiar că Barlo nu și‑a dat acordul explicit cu privire la o majorare a prețurilor, aceasta a asistat totuși la o reuniune vădit anticoncurențială, în cursul căreia au fost discutate și decise majorări de preț și au fost schimbate informații sensibile din punct de vedere comercial, fără a se distanța în mod public de conținutul său. În aceste condiții, încălcarea normelor de concurență este dovedită, în conformitate cu principiile rezultate din jurisprudența menționată la punctul 49 de mai sus. Mai precis, faptul că pentru Barlo conținutul reuniunii ar fi fost „neașteptat” și că aceasta nu ar fi dat curs rezultatelor reuniunii este lipsit de pertinență.

87 În plus, declarația dată de Atofina potrivit căreia „reuniunea avea ca scop să încerce să restabilească încrederea între Degussa/Ato[fina]/Lucite/Barlo pentru a putea majora prețurile”, departe de a demonstra că reuniunea nu era prevăzută pentru a fi o reuniune de înțelegere, astfel cum susțin reclamantele, confirmă mai degrabă caracterul vădit anticoncurențial al reuniunii, prezența Barlo la aceasta, precum și faptul că Barlo fusese deja implicată în înțelegere înaintea acestei reuniuni.

88 Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că în mod întemeiat Comisia a considerat că participarea Barlo la cele patru reuniuni menționate mai sus constituia o încălcare a articolului 81 CE.

89 Această concluzie nu este repusă în discuție de argumentele reclamantelor potrivit cărora, în speță, ar trebui să se acorde o „atenție deosebită” sarcinii probei, pe care Comisia ar intenționa să o răstoarne, ținând seama de achiziționarea Barlo de către reclamante la patru ani după încetarea încălcării și de faptul că, drept urmare, acestea erau în imposibilitate de a‑și prezenta propriile elemente de probă. Astfel, din cele de mai sus rezultă că încălcarea articolului 81 CE a fost dovedită potrivit jurisprudenței constante în materie de probă.

90 De asemenea, întrucât concluzia formulată la punctul 88 de mai sus se întemeiază pe probe neechivoce strânse de Comisie, argumentele reclamantelor având ca obiect, în esență, înlocuirea explicației reținute de Comisie cu o altă „explicație plauzibilă” pentru fapte nu pot fi admise (a se vedea în acest sens Hotărârea Coats Holdings și Coats/Comisia, punctul 51 de mai sus, punctele 72 și 74).

91 Prin urmare, prezenta critică trebuie respinsă.

– Cu privire la contestata reuniune de la Barcelona (Spania) din mai‑iunie 1999 [considerentul (164) al deciziei atacate]

92 Spre deosebire de cele patru reuniuni analizate mai sus, reclamantele neagă participarea Barlo la vreo reuniune în mai sau în iunie 1999 și susțin, în plus, că însăși desfășurarea acesteia nu a fost dovedită de Comisie. Or, această reuniune ar avea o „importanță crucială” în ceea ce le privește, întrucât aceasta face legătura între două reuniuni din 1998 și cele două reuniuni din 2000, la care Barlo era prezentă.

93 În această privință, trebuie amintit că în considerentul (164) al deciziei atacate se arată:

„În mai sau în iunie 1999, a avut loc o reuniune între reprezentanții Atofina, ai ICI, ai Degussa, ai Barlo și ai Irpen (un producător local) la un hotel din Barcelona. Obiectul reuniunii era de a informa Irpen cu privire la acordurile referitoare la prețuri și să le integreze în acorduri. Discuțiile au vizat de asemenea stabilirea prețurilor minime, inclusiv pe paletă. Discuțiile s‑au derulat pentru fiecare țară în parte și pentru fiecare client în parte, calendarul majorărilor de prețuri fiind definit în mod precis pentru fiecare țară.”

94 Astfel cum subliniază reclamantele, este cert că Comisia nu a dispus de niciun mijloc de probă scris cu privire la această reuniune, nu numai în ceea ce privește caracterul său anticoncurențial, ci și în ceea ce privește desfășurarea acesteia și persoanele care au participat la ea. Prin urmare, în susținerea descrierii acestei reuniuni, Comisia numai a citat, în decizia atacată, o declarație dată de Atofina în cadrul cererii sale în temeiul Comunicării privind cooperarea și confirmarea oferită de Degussa în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile.

95 Trebuie să se verifice, așadar, dacă aceste declarații permiteau să se dovedească corespunzător cerințelor legale participarea Barlo la reuniunea invocată.

96 În această privință, trebuie amintit că, astfel cum reiese din jurisprudența amintită la punctele 52-54 de mai sus, declarațiile făcute în cadrul politicii de clemență au un rol important. Aceste declarații făcute în numele unor întreprinderi au o forță probantă care nu este neglijabilă, din moment ce induc riscuri juridice și economice considerabile (a se vedea de asemenea Hotărârea Tribunalului din 24 martie 2011, Aalberts Industries și alții/Comisia, T‑385/06, Rep., p. II‑1223, punctul 47). Cu toate acestea, tot din jurisprudența amintită la punctele 53 și 55 de mai sus reiese că declarațiile făcute de întreprinderi acuzate în cadrul unor cereri formulate în temeiul Comunicării privind cooperarea trebuie apreciate cu prudență și, în general, atunci când sunt contestate, nu pot fi admise dacă nu sunt confirmate.

97 Pe de altă parte, în vederea examinării valorii probante a declarațiilor întreprinderilor care au formulat o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea, Tribunalul ia în considerare în special importanța indiciilor concordante care susțin pertinența acestor declarații (Hotărârile JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 220, și Peróxidos Orgánicos/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctul 70). De asemenea, pertinența unei declarații influențează, dacă este cazul, gradul de confirmare impus (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 220).

98 În speță, în ceea ce privește declarația Atofina, formulată în cererea sa depusă în temeiul Comunicării privind cooperarea, reclamantele susțin că aceasta nu are valoare probantă, întrucât nu ar fi suficient de precisă.

99 În această privință, trebuie arătat că Atofina plasează reuniunea în cauză în contextul unei serii de reuniuni care ar fi avut loc în perioada cuprinsă între vara anului 1997 și anul 1999, care sunt descrise pe o pagină desprinsă din cererea sa în temeiul Comunicării privind cooperarea, anexată la memoriul în apărare. În partea de sus a paginii respective, cu titlul „Actori”, Atofina a indicat întreprinderile în cauză, și anume Atoglas, Röhm, Degussa, Lucite (ICI), Repsol și Barlo, precum și identitatea reprezentanților acestora, și în special „W. [B.] + E. [S.] din 99” în ceea ce privește Barlo. În continuare, Atofina a descris mai multe reuniuni în Germania, dintre care două reuniuni la Darmstadt în vara și în toamna anului 1998, în Franța și în Italia. În sfârșit, în partea de jos a paginii menționate, Atofina a indicat următoarele:

„În mai/iunie 99

Reuniune la un hotel din centrul orașului Barcelona: aceiași plus Irpen (producător local) și prezența reprezentanților rețelelor locale.

Conținutul discuțiilor de la Darmstadt și de la nivel local:

Nivelurile de preț la distribuitori (70 % din piață), definirea unor obiective de prețuri mini pentru transformatori, stabilirea unor prețuri mini pe paletă.”

100 Contrar celor susținute de reclamante, se impune constatarea că această declarație permitea să se identifice atât participanții la reuniune, cât și conținutul anticoncurențial al acesteia. Astfel, mențiunea „aceiași plus Irpen” trebuie interpretată în lumina indicării participanților la diferitele reuniuni care figurează în partea de sus a paginii care conține declarația Atofina, unde aceasta din urmă a indicat, printre altele, „Barlo[:] W. [B.] + E. [S.] din 99”. De asemenea, indicarea „conținutului discuțiilor […] de la nivel local”, în contextul acestei pagini, trebuie înțeleasă în mod necesar ca referindu‑se, printre altele, la reuniunea în discuție de la Barcelona. Astfel, potrivit Atofina, conținutul acestei reuniuni a constat în stabilirea „nivelurilor de preț la distribuitori”, în „definirea obiectivelor de prețuri mini pentru transformatori” și în „stabilirea [unor] prețuri mini pe paletă”. Pe de altă parte, chiar dacă acest document nu este citat în considerentul (164) al deciziei atacate, din dosar reiese că, ulterior, în răspunsul la o cerere de informații a Comisiei, Atofina a furnizat comentarii suplimentare cu privire la reuniunea în litigiu, amintind în mod explicit prezența reprezentantului Barlo. În plus, Atofina a adăugat o precizare suplimentară în ceea ce privește conținutul anticoncurențial al reuniunii afirmând că „scopul său […] era de a extinde structura tarifară la Spania/Portugalia și de a convinge producătorii locali să se asocieze la aceasta”.

101 Rezultă dincolo de orice dubiu că, potrivit Atofina, reprezentantul Barlo se număra printre participanții la reuniunea în discuție și că aceasta din urmă avea un caracter anticoncurențial.

102 Cu toate acestea, trebuie să se arate de asemenea că reclamantele susțin în mod întemeiat că declarația Atofina nu conține multe precizări cu privire la reuniunea invocată de la Barcelona. Astfel, aceasta nu permite să se identifice nici data, nici locul exact al reuniunii, nici subiectele care ar fi fost abordate în mod specific cu ocazia acesteia. Precizări cu privire la acest din urmă aspect au fost adăugate numai ulterior (a se vedea punctul 100 de mai sus). Respectiva descriere contrastează cu cea a celorlalte reuniuni menționate pe pagina în discuție, care indică numele hotelurilor la care au avut loc aceste reuniuni, subiectele specifice discutate și uneori și alte precizări, precum indicarea întreprinderii care a plătit cheltuielile hoteliere. De asemenea, cu excepția menționării reprezentantului Barlo printre participanții la reuniune, declarația Atofina nu conține nicio informație specifică în ceea ce o privește.

103 În plus, trebuie să se constate că pertinența declarației Atofina poate fi relativizată din perspectiva aprecierii de către Comisie a celorlalte reuniuni pe care aceasta le‑a menționat. Astfel, trebuie să se arate că, în ceea ce privește celelalte opt reuniuni care au făcut parte din seria amintită în declarația Atofina [reuniunile din septembrie 1997 de la Dernbach, din aprilie 1998 de la Dernbach, din iunie 1998 de la Idstein (Germania), din primăvara anului 1998 de la Paris (Franța), din cursul verii anului 1998 de la Darmstadt, din toamna anului 1998 de la Darmstadt și două reuniuni la Milano (Italia) sau în apropiere de Milano în 1999], numai două, la care Barlo și‑a recunoscut participarea, și anume reuniunea de la Dernbach din aprilie 1998 și reuniunea de la Darmstadt din iunie 1998, au fost reținute împotriva reclamantelor în decizia atacată. Or, se amintește că, potrivit Atofina, „actorii”, printre care Barlo, menționați în partea de sus a paginii conținând declarația sa, au participat la toate reuniunile din acea serie.

104 În aceste condiții, în lipsa oricărui mijloc de probă scris cu privire la reuniunea în litigiu, trebuie să se examineze cu o atenție deosebită confirmarea de către Degussa în ceea ce privește prezența Barlo la reuniunea în litigiu.

105 Or, se impune de la bun început constatarea că pertinența confirmării de către Degussa este limitată, date fiind, pe de o parte, conținutul său și, pe de altă parte, împrejurările în care a intervenit.

106 Astfel, pe de o parte, Degussa a confirmat, într‑un mod cu totul general, „desfășurarea, conținutul și participanții” la reuniune și nu a menționat nicio informație specifică în ceea ce privește Barlo. Singura precizare din această declarație se referă la obiectul său (implicarea Irpen în acorduri) și nu privește în mod specific Barlo. De altfel, Degussa a afirmat în mod explicit că nu își amintea mai multe detalii și, printre altele, că nu putea furniza data reuniunii, întrucât lipsea un document care să ateste cheltuielile de transport ale domnului F. pentru această perioadă.

107 Trebuie să se constate, așadar, că gradul de confirmare a acestei declarații, în ceea ce privește prezența Barlo la reuniunea în litigiu, este relativ scăzut.

108 Pe de altă parte, în ceea ce privește argumentele reclamantelor care se întemeiază pe faptul că această confirmare a fost introdusă într‑un stadiu foarte avansat al procedurii, și anume în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, trebuie să se arate că această împrejurare nu permite, ca atare, ca declarației date de Degussa, care trebuie examinată în lumina tuturor împrejurărilor pertinente din speță, să nu îi fie recunoscută nicio valoare probantă.

109 Cu toate acestea, o astfel de declarație are o valoare probantă mai scăzută decât dacă ar fi fost făcută spontan, și aceasta independent de declarația Atofina. Mai precis, în cazul în care întreprinderea care depune o cerere de imunitate cunoaște elementele strânse de Comisie în cadrul investigației sale, logica inerentă procedurii prevăzute de Comunicarea privind cooperarea, potrivit căreia orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea pune sub semnul întrebării sinceritatea și caracterul complet al cooperării întreprinderii (a se vedea punctul 53 de mai sus), nu se aplică în aceeași măsură decât dacă este vorba despre o declarație spontană, fără cunoașterea obiecțiunilor reținute de Comisie. De asemenea, considerațiile potrivit cărora declarațiile în temeiul Comunicării privind cooperarea sunt contrare interesului celui care le dă trebuie, în principiu, să fie considerate elemente de probă care prezintă o încredere deosebită (a se vedea punctul 54 de mai sus) pot să nu fie pe deplin aplicabile în ceea ce privește răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile al unei întreprinderi care depune o cerere de imunitate, precum Degussa.

110 Pe de altă parte, nu poate fi exclus ca întinderea unei astfel de confirmări să fie influențată de conținutul comunicării privind obiecțiunile atunci când este vorba, precum în speță, de o confirmare cu totul generală a „desfășurării”, a „conținutului” și a „participanților” la o reuniune. Această considerație este ilustrată prin examinarea celor două reuniuni de la Milano sau din apropiere de Milano care, potrivit declarațiilor Atofina, ar fi avut loc în 1999. În răspunsul la o întrebare adresată de Tribunal, Comisia a explicat că „nu reținu[se] [aceste] două reuniuni menționate de Atofina [în declarația sa] împotriva [reclamantelor], în măsura în care a doua cerere de clemență, cea formulată de Degussa, nu confirma în mod explicit prezența Barlo la aceste reuniuni”. În plus, Comisia a precizat că „[l]a punctul 160 din răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Degussa [se] limita[se] la a aminti prezența Atofina, a Degussa, a Lucite, a Madreperla și a Plastidit, astfel cum se arată la punctul 240 din comunicarea privind obiecțiunile”. Or, Comisia nu a explicat de ce, la punctul 240 din comunicarea privind obiecțiunile, alesese să nu menționeze Barlo printre participanții la două reuniuni la Milano sau în apropiere de Milano, în condițiile în care făcuse acest lucru pentru reuniunea în litigiu de la Barcelona, și aceasta în situația în care, în cele două cazuri, prezența Barlo fusese amintită de Atofina în aceiași termeni („aceiași plus […]”). Nu se poate exclude, așadar, că, în ceea ce privește identitatea participanților la reuniuni anticoncurențiale, Degussa s‑ar fi bazat, într‑o anumită măsură, pe modul de redactare a comunicării privind obiecțiunile, în loc să facă reconstituirea obiectivă a faptelor.

111 În sfârșit, trebuie amintit, pe de o parte, că reclamantele contestă cu fermitate prezența Barlo la reuniunea în litigiu, și aceasta în condițiile în care recunosc în mod explicit prezența acesteia la toate celelalte reuniuni reținute împotriva acestora în decizia atacată, și, pe de altă parte, că în decizia atacată nu se menționează nicio confirmare a acestei reuniuni care, potrivit Atofina, implica și ICI (devenită Lucite), precum și întreprinderile „Repsol” și „Irpen”, chiar dacă ICI și Lucite au introdus și ele cereri în temeiul Comunicării privind cooperarea.

112 Având în vedere ansamblul elementelor analizate mai sus și în special incapacitatea Comisiei de a obține mijloace de probă scrise cu privire la reuniunea în discuție sau declarații mai detaliate în ceea ce privește prezența Barlo la aceasta și ținând seama de principiul potrivit căruia existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia (a se vedea punctul 58 de mai sus), trebuie să se constate că reuniunea de la Barcelona menționată în considerentul (164) al deciziei atacate nu putea fi reținută împotriva reclamantelor.

113 În această privință, trebuie să se arate desigur că este întemeiată susținerea Comisiei potrivit căreia, deși aceasta trebuie să prezinte probe precise și concordante pentru a crea convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită (a se vedea în acest sens Hotărârile Volkswagen/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 43 și jurisprudența citată, și Lafarge/Comisia, punctul 43 de mai sus, punctul 55), nu este obligatoriu ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării, ci este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 180 și jurisprudența citată). De asemenea, în mod întemeiat Comisia insistă asupra faptului că probele trebuie apreciate în ansamblul lor, ținând seama de toate împrejurările de fapt pertinente (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 11 martie 1999, Thyssen Stahl/Comisia, T‑141/94, Rec., p. II‑347 punctul 175).

114 Cu toate acestea, deși Comisia afirmă că reuniunea de la Barcelona din mai‑iunie 1999 trebuie apreciată în lumina cooperării continue dintre membrii înțelegerii, care, potrivit Degussa, a început încă din 1984-1985, trebuie amintit că, în decizia atacată, Comisia a recunoscut că „participarea Barlo la înțelegere nu p[utea] fi comparată cu cea a majorității celorlalte întreprinderi”, în special întrucât „contactele anticoncurențiale dovedite demonstr[au] mai degrabă că Barlo asista în mod sporadic la reuniunile care se limitau la a ține la curent întreprinderea cu privire la acordurile sau la practicile anticoncurențiale convenite pentru plăcile masive din PMMA” [considerentul (373) al deciziei atacate]. Pe de altă parte, Comisia a recunoscut de asemenea că Barlo participase la încălcare pe o durată mai scurtă decât celelalte întreprinderi, și anume din 30 aprilie 1998 până la 21 august 2000, în condițiile în care încălcarea ca atare a fost dovedită pentru perioada cuprinsă între 23 ianuarie 1997 și 12 septembrie 2002. Ținând seama de aceste împrejurări, este absolut plauzibil ca participarea Barlo la înțelegere să se fi limitat numai la cele patru reuniuni cu privire la care reclamantele au recunoscut prezența sa. Prin urmare, nici aprecierea globală a seriei de indicii invocate de Comisie împotriva reclamantelor, nici contextul cauzei nu permit să se modifice concluzia formulată la punctul 112 de mai sus.

115 Rezultă că prezenta critică trebuie admisă.

– Cu privire la inexistența unor alte contacte sau schimburi la care Barlo ar fi participat

116 Reclamantele contestă exactitatea afirmațiilor care figurează în considerentul (227) al deciziei atacate. Pe de o parte, acestea afirmă că descrierea detaliată a reuniunilor la care Barlo a participat arată că reuniunile respective nu au avut scopul de a o informa pe aceasta din urmă cu privire la conținutul reuniunilor de la care lipsise. Pe de altă parte, reclamantele subliniază că decizia atacată nu menționează nicidecum existența unor alte contacte sau schimburi la care Barlo ar fi luat parte și că nu s‑a furnizat nicio probă în susținerea existenței unor asemenea contacte sau schimburi.

117 În această privință, trebuie amintit că considerentul (227) al deciziei atacate are următorul cuprins:

„[…] faptul că este posibil ca Barlo să nu fi participat la toate reuniunile consacrate produsului în care este specializată această întreprindere (și anume plăcile masive din PMMA) nu are nicio incidență asupra aprecierii participării sale la înțelegere, întrucât aceasta a participat la reuniuni care au avut loc înainte și după reuniunile la care a lipsit și era în măsură să fie informată și să țină seama de informațiile schimbate cu concurenții săi pentru a‑și stabili comportamentul comercial pe piață […]”.

118 Trebuie să se constate că argumentația reclamantelor se întemeiază pe o interpretare eronată a acestui considerent. Astfel, în acesta din urmă, Comisia s‑a limitat la a respinge teza potrivit căreia reclamantele nu ar putea fi considerate răspunzătoare de încălcarea unică și continuă ca urmare a numărului limitat de reuniuni la care Barlo participase. În schimb, Comisia nu a afirmat nici că Barlo fusese informată în mod efectiv cu privire la conținutul reuniunilor la care lipsise, nici că ar fi existat alte contacte sau schimburi în care Barlo ar fi fost implicată. Aceasta s‑a limitat la a menționa posibilitatea ca Barlo să fi fost informată („era în măsură”), care, în plus, nu este contestată în cererea introductivă.

119 Argumentația reclamantelor este, așadar, inoperantă.

120 Pe de altă parte, părțile nu contestă că obiecțiunile reținute de Comisie împotriva reclamantelor se întemeiază pe participarea Barlo la cinci reuniuni anticoncurențiale având ca obiect plăcile masive din PMMA, care au fost examinate mai sus.

121 În plus, în măsura în care reclamantele contestă răspunderea lor pentru încălcarea unică, se face trimitere la examinarea celui de al doilea aspect al primului motiv, efectuată în cele ce urmează.

122 Prin urmare, prezenta critică trebuie respinsă.

– Concluzia cu privire la primul aspect al primului motiv

123 Având în vedere cele de mai sus, primul aspect al primului motiv, care se întemeiază pe aprecierea eronată a reuniunilor și a celorlalte contacte sau schimburi în care era implicată Barlo, trebuie admis în ceea ce privește aprecierea participării invocate de Barlo la reuniunea din mai sau din iunie 1999 de la Barcelona și trebuie respins în rest. Eventuala incidență a acestei concluzii asupra legalității deciziei atacate și a stabilirii cuantumului amenzii va fi examinată în continuare.

Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe aprecierea eronată a participării Barlo la un „proiect anticoncurențial unic și comun” având ca obiect trei produse din PMMA

124 Reclamantele arată că, în decizia atacată, Comisia a considerat în mod eronat că acestea încălcaseră articolul 81 CE ca urmare a aderării sau a contribuției lor la un „proiect anticoncurențial unic și comun” având ca obiect trei categorii de produse, și anume compușii pentru turnare din PMMA, plăcile masive din PMMA și plăcile pentru uz sanitar din PMMA.

125 În această privință, trebuie amintit cu titlu introductiv că, având în vedere natura încălcărilor privind normele de concurență, precum și natura și gradul de severitate ale sancțiunilor prevăzute pentru acestea, răspunderea pentru săvârșirea acestor încălcări are caracter personal (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 34 de mai sus, punctul 78).

126 În continuare, trebuie arătat că acordurile și practicile concertate avute în vedere la articolul 81 alineatul (1) CE rezultă în mod necesar din contribuția mai multor întreprinderi care, toate, sunt coautoare ale încălcării, dar a căror participare poate îmbrăca forme diferite, în funcție în special de caracteristicile pieței relevante și de poziția fiecărei întreprinderi pe această piață, de scopurile urmărite și de modalitățile de aplicare alese sau preconizate. Cu toate acestea, simpla împrejurare că fiecare întreprindere participă la încălcare în forme care îi sunt proprii nu este suficientă pentru a exclude răspunderea acesteia pentru întreaga încălcare, inclusiv pentru comportamentele care sunt adoptate în mod efectiv de alte întreprinderi participante, dar care au același obiect sau același efect anticoncurențial (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 34 de mai sus, punctele 79 și 80).

127 O încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE poate rezulta nu numai dintr‑un act izolat, ci și dintr‑o serie de acte sau dintr‑un comportament continuu. Această interpretare nu poate fi contestată pentru motivul că unul sau mai multe elemente din această serie de acte sau din acest comportament continuu ar putea constitui de asemenea prin el însuși, respectiv prin ele însele, în mod izolat, o încălcare a respectivei dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 34 de mai sus, punctul 81). Atunci când diferitele acțiuni se înscriu într‑un „plan de ansamblu” din cauza obiectului identic al acestora constând în denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, Comisia are dreptul să stabilească răspunderea pentru aceste acțiuni în funcție de participarea la încălcare, privită în ansamblul său (a se vedea Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 258 și jurisprudența citată), chiar dacă s‑a dovedit că întreprinderea în cauză a participat