CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JULIANE KOKOTT

prezentate la 26 octombrie 20061( )

Cauza C‑441/05

Roquette Frères

împotriva

Ministre de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche et de la Ruralité

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Cour administrative d’appel de Douai (Franța)]





„Dreptul particularilor de a invoca nelegalitatea regulamentelor comunitare în fața instanțelor naționale – Îndoieli întemeiate privind admisibilitatea acțiunilor în anulare introduse de particulari împotriva unor astfel de regulamente (articolul 230 al patrulea paragraf CE) – Organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului – Cote de producție de izoglucoză – Luarea în considerare a izoglucozei produse exclusiv în calitate de produs intermediar servind la realizarea altor produse destinate vânzării”

I – Introducere

1. Nucleul prezentei proceduri preliminare este reprezentat, din nou, de problema protecției juridice a particularilor împotriva prevederilor regulamentelor Comunității Europene.

2. Dacă recent, în special în cauzele în care au fost pronunțate hotărârile Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul( ) și Comisia/Jégo‑Quéré( ), Curtea a precizat care sunt condițiile în care particularii pot sesiza direct instanțele comunitare cu o acțiune în anularea unui regulament al Comunității în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE( ), problema protecției juridice apare în cauza de față dintr‑o perspectivă diferită: în ce condiții este îndreptățit un particular să invoce în fața instanțelor naționale nelegalitatea unui regulament comunitar pe care nu l‑a atacat în prealabil în mod direct în fața instanțelor comunitare?

3. Prezenta cauză se înscrie în cadrul descris de regimul de cote de producție de izoglucoză în vigoare în Comunitate de la sfârșitul anilor ’70. În acțiunea principală, societatea comercialã francezã Roquette Frères( ) contestă în fața instanțelor franceze cotele de producție de izoglucoză care i‑au fost alocate de către autoritățile naționale. În susținerea acțiunii sale, Roquette Frères arată că instituțiile comunitare au calculat în mod eronat cantitățile de bază de izoglucoză alocate Franței metropolitane( ), dat fiind că acestea nu au luat în considerare izoglucoza obținută ca produs intermediar servind la realizarea altor produse destinate vânzării.

II – Cadrul juridic

A – Contextul litigiului

4. Izoglucoza este un îndulcitor lichid, fabricat din glucoza prezentă în amidon. Amidonul respectiv este, la rândul său, obținut din cereale, cel mai adesea din porumb( ). Izoglucoza este considerată un produs de substituție directă pentru zahărul lichid, rezultat din transformarea sfeclei sau trestiei de zahăr, cu care aceasta se află în concurență directă( ).

5. După modelul regimului introdus anterior pentru producția de zahăr( ), la sfârșitul anilor ’70 a fost introdus în Comunitate un sistem de cote privind producția de izoglucoză( ), sistem ce trebuie privit în contextul anumitor garanții privitoare la comercializarea zahărului stabilite în cadrul politicii agricole comune. Având în vedere că producția de izoglucoză a contribuit la o creștere a excedentului de zahăr în Comunitate, introducerea cotelor a urmărit limitarea acestei producții în scopul prevenirii unor eventuale efecte negative asupra politicii comunitare în domeniul zahărului( ).

6. Inițial, cotele de producție erau alocate diferitelor întreprinderi în mod direct, prin intermediul regulamentelor comunitare. Astfel, potrivit articolului 9 alineatele (1)-(3) din Regulamentul nr. 1111/77, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1293/79( ), fiecărei întreprinderi producătoare de izoglucoză cu sediul în Comunitate i‑a fost alocată o cotă de bază pentru perioada cuprinsă între 1 iulie 1979 și 30 iunie 1980. Această cotă era în principiu egală cu dublul producției întreprinderii realizate în perioada cuprinsă între 1 noiembrie 1978 și 30 aprilie 1979, dar, dacă era cazul, aceasta putea fi modificată în așa fel încât maximul cotei să nu depășească 85 % și nici să nu fie mai mic de 65 % din capacitatea sa tehnică anuală de producție( ).

7. În temeiul articolului 9 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1111/77, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1293/79 coroborat cu anexa II la regulamentul amintit, cota de bază alocată pentru Roquette Frères se ridica la 15 887 de tone( ). Mai mult, în temeiul alineatului (3) al aceluiași articol, Roquette Frères avea dreptul la alocarea unei „cote maxime” care, potrivit chiar indicațiilor acestei întreprinderi, se ridica la 20 022 de tone, ceea ce corespunde unei cote suplimentare de 4 135 de tone față de cota de bază.

8. Prin hotărârea din 29 octombrie 1980, Curtea a anulat Regulamentul nr. 1293/79, la cererea Roquette Frères, pentru un viciu de procedură referitor la consultarea Parlamentului European( ). Ca urmare a acestei hotărâri, Consiliul Uniunii Europene a adoptat o nouă reglementare, cu același conținut, în vederea modificării Regulamentului nr. 1111/77, inițial prin Regulamentul (CEE) nr. 387/81( ), pentru perioada cuprinsă între 1 iulie 1979 și 30 iunie 1980, și apoi prin Regulamentul (CEE) nr. 388/81( ), pentru perioada cuprinsă între 1 iulie 1980 și 30 iunie 1981( ). Prin aceste regulamente s‑a menținut cota de bază alocată societății Roquette Frères și menționată la punctul precedent al prezentelor concluzii, respectiv 15 887 de tone. În plus, a fost stabilită din nou o cotă suplimentară de 4 135 de tone pentru întreprinderea în cauză.

9. Începând cu 1 iulie 1981, normele ce reglementau producția de zahăr și de izoglucoză au fost unificate într‑o nouă organizare comună a piețelor, în care cotele producției de izoglucoză nu au mai fost alocate direct întreprinderilor interesate, ci – cum era deja cazul pentru cotele de zahăr – exclusiv în mod global, sub forma unor cantități de bază alocate statelor membre( ). De la acea dată, sarcina repartizării cotelor către diferitele întreprinderi revine autorităților din statele membre.

10. În perioada cuprinsă între 1 iulie 1981 și 30 iunie 2006, această organizare comună a piețelor în sectorul zahărului a rezultat inițial din Regulamentul nr. 1785/81, ulterior din Regulamentul nr. 2038/1999( ) și în cele din urmă din Regulamentul nr. (CE) 1260/2001( ). De la 1 iulie 2006, această materie este reglementată prin Regulamentul nr. 318/2006( ), care nu este însă aplicabil în prezenta cauză.

B – Dispozițiile în litigiu în prezenta cauză

11. Potrivit articolului 24 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1785/81, statele membre aveau obligația de a aloca o cotă A și o cotă B fiecărei întreprinderi producătoare de zahăr sau de izoglucoză cu sediul pe teritoriul lor căreia în perioada 1 iulie 1980-30 iunie 1981 îi fusese alocată o cotă de bază, astfel cum a fost definită de Regulamentul nr. 1111/77( ).

12. Cota A aferentă unei întreprinderi producătoare de izoglucoză trebuia să fie egală cu cota de bază care îi fusese alocată pentru perioada 1 iulie 1980-30 iunie 1981, iar cota B trebuia să se ridice la 23,55 % din cota A [articolul 24 alineatele (3) și (5) din Regulamentul nr. 1785/81]. Cantitățile de bază pe care fiecare stat membru le putea repartiza în total drept cote A și B erau prevăzute într‑un tabel cuprins în articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1785/81. Acest tabel stabilea pentru „Franța (metropolitană)”, în privința izoglucozei, o cantitate de bază A de 15 887 de tone și o cantitate de bază B de 4 135 de tone. Acest regim a intrat în vigoare la 1 iulie 1981 și a fost prorogat de mai multe ori( ).

13. De asemenea, în Regulamentul nr. 2038/1999, Consiliul a menținut inițial aceste cantități de bază pentru anii comerciali 1995/1996-2000/2001. Astfel, din tabelul prevăzut la articolul 27 alineatul (3) din acest regulament rezulta din nou pentru „Franța (metropolitană)” o cantitate de bază A de 15 887 de tone și o cantitate de bază B de 4 135 de tone de izoglucoză.

14. Totuși, în același timp, în vederea respectării angajamentelor internaționale asumate de Comunitate( ), articolul 26 alineatul (5) din Regulamentul nr. 2038/1999 deschidea, începând cu acea dată, posibilitatea reducerii cantităților de bază menționate la punctul precedent al prezentelor concluzii. Comisia a utilizat această posibilitate pentru anul comercial 2000/2001, reducând, în ceea ce privește cota de izoglucoză alocată „Franței (metropolitane)”, cantitatea de bază A cu 606,6 tone, rezultând astfel cantitatea de 15 280,4 tone, și cantitatea de bază B cu 157,9 tone, rezultând astfel cantitatea de 3 977,1 tone [articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2073/2000( ) coroborat cu anexele I și II la același regulament].

15. În sfârșit, pentru anii comerciali 2001/2002-2005/2006, Consiliul a stabilit, prin articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1260/2001, în ceea ce privește cota de izoglucoză alocată „Franței (metropolitane)”, o nouă cantitate de bază A de 15 747,1 tone și o nouă cantitate de bază B de 4 098,6 tone, deschizând din nou posibilitatea reducerii acestor cote, prin intermediul prevederilor articolului 10 alineatele (3) și (4) din respectivul regulament, în vederea respectării angajamentelor internaționale asumate de Comunitate.

16. Pentru anul comercial 2002/2003, Comisia a redus, în ceea ce privește cota de izoglucoză alocată „Franței (metropolitane)”, cantitatea de bază A cu 1 048,9 tone, rezultând cantitatea de 14 698,2 tone, iar cantitatea de bază B cu 273 de tone, rezultând astfel cantitatea de 3 825,6 tone [articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1745/2000( ) coroborat cu anexele I și II la același regulament]. Ulterior, Comisia a procedat la o nouă reducere pentru anul comercial 2003/2004 în ceea ce privește cota de izoglucoză alocată „Franței (metropolitane)”, respectiv o reducere cu 262,1 tone pentru cantitatea de bază A, rezultând astfel cantitatea de 15 485 de tone, și o reducere de 68,2 tone pentru cantitatea de bază B, rezultând astfel cantitatea de 4 030,4 tone [articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2038/1999 coroborat cu anexele I și II la respectivul regulament( )].

17. În cadrul organizării comune a piețelor în sectorul zahărului, în vigoare în ficare caz, statelor membre le‑a fost oferită întotdeauna posibilitatea de a transfera cotele A și B de la o întreprindere către alte întreprinderi, indiferent dacă întreprinderea beneficiară în cauză avea deja prevăzută o cotă sau nu. În acest scop, cotele existente pentru fiecare întreprindere producătoare de izoglucoză puteau fi reduse cu maxim 10 % (a se vedea articolul 25 din Regulamentul nr. 1785/81, articolul 30 din Regulamentul nr. 2038/1999 și articolul 12 din Regulamentul nr. 1260/2001).

III – Situația de fapt și acțiunea principală

18. În prezent, se află pe rolul instanțelor administrative franceze un litigiu între Roquette Frères, pe de o parte, și ministrul francez al agriculturii, alimentației, pescuitului și ruralității( ), pe de altă parte, având ca obiect calculul cotelor de producție de izoglucoză alocate acestei întreprinderi.

19. Mai exact, Roquette Frères a atacat în instanță, pe de o parte, o decizie din 28 iunie 2000 prin care directorul pentru politici economice și internaționale din cadrul Ministerului Agriculturii a confirmat pentru întreprinderea în cauză nivelul cotelor producției de izoglucoză care i‑au fost alocate începând cu anul comercial 1981/1982 și, pe de altă parte, patru hotărâri ale ministrului agriculturii din 26 octombrie 2000, 13 iulie 2001, 23 octombrie 2002 și 17 octombrie 2003, prin care nivelul cotelor anuale ale producției de izoglucoză ale întreprinderii respective era modificat în acord cu prevederile legislației comunitare aplicabile( ).

20. Roquette Frères invocă în fața instanțelor administrative franceze nelegalitatea actelor respectivului minister menționate la punctul precedent din prezentele concluzii și solicită anularea acestora, pentru motivul că prevederile diferitelor regulamente comunitare pe care se întemeiază acestea nu sunt valide. Mai exact, Roquette Frères susține că nivelul cantităților de bază de izoglucoză alocate Franței metropolitane au fost calculate greșit la nivel comunitar, deoarece calculele nu au inclus și izoglucoza produsă în acest stat membru în perioada 1 noiembrie 1978-30 aprilie 1979 ca produs intermediar servind la realizarea altor produse destinate vânzării.

21. În primă instanță, Roquette Frères a cãzut în pretenții la tribunal administratif de Lille( ), care i‑a respins acțiunea prin hotărârea judecătorească din 11 martie 2004. Societatea a declarat apel împotriva acestei hotărâri la cour administrative d’appel de Douai( ) la 28 mai 2004.

IV – Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare și procedura în fața Curții

22. Prin decizia din 1 decembrie 2005, cour administrative d’appel de Douai a suspendat judecarea cauzei și a adresat Curții următoarele două întrebări preliminare:

„1) Ar fi fost fără îndoială admisibilă acțiunea introdusă direct la [Curte] de societatea Roquette Frères având ca obiect contestarea legalitãții [alineatului] (2) al articolului 24 din Regulamentul nr. 1785/81, a [alineatului] (3) al articolului 27 din Regulamentul nr. 2038/1999, a articolului 1 din Regulamentul nr. 2073/2000, a [alineatului] (2) al articolului 11 din Regulamentul nr. 1260/2001, a articolului 1 din Regulamentul nr. 1745/2002 și a articolului 1 din Regulamentul nr. 1739/2003[?]

2) În ipoteza în care ar fi admisibil ca societatea Roquette Frères sã invoce nelegalitatea dispozițiilor menționate, [...] [alineatul] (2) al articolului 24 din Regulamentul nr. 1785/81, [alineatul] (3) al articolului 27 din Regulamentul nr. 2038/1999, articolul 1 din Regulamentul nr. 2073/2000, [alineatul] (2) al articolului 11 din Regulamentul nr. 1260/2001, articolul 1 din Regulamentul nr. 1745/2002 și articolul 1 din Regulamentul nr. 1739/2003 sunt valide în ceea ce privește stabilirea cantităților de bază maxime de producție de izoglucoză pentru Franța metropolitană, fără a ține seama de izoglucoza produsă în acest stat membru între 1 noiembrie 1978 și 30 aprilie 1979 ca produs intermediar servind la realizarea altor produse destinate vânzării[?]”

23. Roquette Frères, Republica Francezã, Comisia și Consiliul au prezentat Curții observații scrise și orale.

V – Apreciere

24. Instanța de trimitere dorește în primul rând să afle dacă o acțiune introdusã de Roquette Frères la instanța națională în cadrul căreia contestă legalitatea diferitor prevederi ale regulamentelor comunitare referitoare la cotele de producție de izoglucoză pe care societatea respectivă nu le‑a atacat anterior în fața instanțelor comunitare este încă în mod efectiv admisibilă. În cazul unui răspuns afirmativ, instanța de trimitere solicită Curții să examineze validitatea prevederilor invocate. Mai exact, este vorba de următoarele șase dispoziții (denumite în continuare „dispozițiile în litigiu”):

– articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1785/81,

– articolul 27 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2038/1999,

– articolul 1 din Regulamentul nr. 2073/2000,

– articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1260/2001,

– articolul 1 din Regulamentul nr. 1745/2002 și

– articolul 1 din Regulamentul nr. 1739/2003.

Având în vedere că aceste prevederi nu diferă în mod semnificativ din punctul de vedere al răspunsului la întrebările preliminare, le vom analiza împreună.

A – Cu privire la prima întrebare: dreptul societății Roquette Frères de a ataca direct dispozițiile în litigiu

25. Prima întrebare preliminară urmărește să clarifice dacã Roquette Frères mai are încă dreptul de a invoca în fața instanțelor naționale nelegalitatea dispozițiilor în litigiu. În acest scop, instanța de trimitere dorește să se stabilească dacă o acțiune în anularea dispozițiilor în litigiu formulată direct la Curte de această întreprindere ar fi fost fără îndoială admisibilă.

26. Prin urmare, această primă parte a cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește în esență criteriul de opțiune între cele două căi aflate la dispoziția particularilor care doresc să obțină un control judiciar al validității actelor instituțiilor comunitare. Curtea s‑a pronunțat deja asupra acestei probleme într‑o varietate de cauze( ).

1. Cu privire la criteriul de opțiune între acțiunea directă și excepția de nelegalitate

27. Sistemul de protecție jurisdicțională prevăzut de tratatul CE oferă în principiu particularilor două căi prin care pot obține un control judiciar al legalității actelor Comunității.

28. Pe de o parte, acțiunea în anulare le oferă, în condițiile prevăzute de articolul 230 al patrulea paragraf CE, posibilitatea de a contesta un act comunitar direct în fața instanțelor comunitare și de a obține controlul legalității acestuia( ).

29. Pe de altă parte, particularii pot invoca pe cale de excepție nelegalitatea unui act comunitar în cadrul unui litigiu aflat pe rolul instanțelor naționale, care, la rândul lor, pot sesiza Curtea cu o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare, în temeiul articolului 234 primul paragraf litera (b) CE, în vederea verificării validității actului comunitar respectiv( ). Într‑un astfel de caz, Curtea este într‑o anumită măsură sesizată pe cale indirectă în vederea controlului legalității actului comunitar în cauză, acesta fiind, de altfel, cazul în acțiunea principală.

30. Atunci când nu mai există nicio altă posibilitate pentru ca reclamantul să obțină controlul legalității unui act comunitar care îl privește, dreptul fundamental la protecția jurisdicțională efectivă( ) impune să nu i se interzică acestuia accesul la calea indirectă evidențiată mai sus și să se admită excepția de nelegalitate ridicată de acesta într‑un litigiu aflat pe rolul instanțelor naționale.

31. Dacă, în schimb, reclamantul are de la bun început posibilitatea formulării unei acțiuni în anulare în temeiul articolului 230 CE, acesta trebuie să utilizeze această cale directă dacă dorește să obțină controlul judiciar al actului în cauză( ). În caz contrar, intervine, într‑adevăr, riscul eludării termenului prevăzut de articolul 230 al cincilea paragraf CE și a caracterului definitiv al actului în cauză ca urmare a expirării termenului respectiv( ).

32. Termenul în care poate fi formulată acțiunea și caracterul definitiv al actelor determinat de expirarea acestuia contribuie la garantarea securității juridice, evitându‑se astfel repunerea în cauză „în mod nelimitat” a efectelor juridice ale actelor instituțiilor comunitare( ). În consecință, persoanei care lasă să treacă termenul de depunere a unei acțiuni în anularea unui act comunitar de care dispune în temeiul articolului 230 CE trebuie să i se opună caracterul definitiv al actului respectiv, aceasta nemaiputând invoca ulterior pe cale incidentală nelegalitatea acestui act în fața instanțelor naționale( ). Actele comunitare rămase definitive sunt obligatorii pentru instanțele naționale( ).

33. Cu toate acestea, excluderea posibilității de a invoca pe cale de excepție nelegalitatea actelor comunitare în fața instanțelor naționale poate fi justificată numai dacă particularul avusese fără îndoială deschisă posibilitatea de a formula o acțiune în anulare în fața instanțelor comunitare( ). Dreptul fundamental la protecție jurisdicțională efectivă presupune, înainte de toate, că incertitudinile obiective privind dreptul de a acționa al persoanelor fizice și juridice dobândit în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE nu poate funcționa în detrimentul acestora. În caz contrar, pentru a evita periclitarea posibilității înseși de a obține controlul judiciar al actelor comunitare în cauză, persoanele interesate ar fi supuse unei presiuni considerabile, care le‑ar determina să formuleze în mod sistematic acțiuni în anulare, chiar dacă numai cu titlu de simple măsuri preventive și chiar în condițiile în care admisibilitatea acestora ar fi îndoielnică. De altfel, și din punctul de vedere al economiei procedurii, acest fapt nu este deloc de dorit.

34. În consecință, excepția de nelegalitate invocatã de Roquette Frères în fața instanțelor administrative franceze nu ar putea fi înlăturată decât în ipoteza în care această întreprindere ar fi avut la dispoziție fără îndoială posibilitatea formulării acțiunii în anularea dispozițiilor în litigiu în temeiul articolului 230 CE.

2. Cu privire la dreptul societății Roquette Frères de a ataca dispozițiile în litigiu

35. Având în vedere că dispozițiile în litigiu sunt parte a unor regulamente, acestea sunt obligatorii în toate elementele lor și se aplică direct în fiecare stat membru (articolul 249 al doilea paragraf CE). În principiu, astfel de prevederi nu pot fi atacate decât de către instituțiile comunitare, de Banca Centrală Europeană și de statele membre (articolul 230 al doilea și al treilea paragraf CE)( ). În schimb, o persoanã juridicã precum Roquette Frères nu are calitatea de a formula o acțiune în anulare decât dacă dispozițiile în litigiu o privesc în mod direct și individual (articolul 230 al patrulea paragraf CE).

36. Părțile în procedura din fața Curții au păreri divergente cu privire la întrebarea dacă Roquette Frères ar fi îndeplinit această condiție. Astfel, în timp ce societatea în cauză și Consiliul susțin că întreprinderea nu avea dreptul de a acționa, deoarece, în opinia lor, nu exista un interes nici direct și nici individual, Comisia și guvernul francez adoptă o poziție diametral opusă.

a) Interesul direct

37. O persoană este direct vizată atunci când actul în cauză produce în mod direct efecte asupra situației sale juridice, fie pentru că aplicarea acestuia nu cere nicio măsură de punere în executare (comunitară sau națională)( ), fie pentru că acesta nu acordă nicio putere de apreciere organului care are sarcina punerii sale în aplicare, aceasta având un caracter pur automat( ).

38. Spre deosebire de prevederile regimului anterior( ), dispozițiile în litigiu nu au mai alocat direct, prin regulament, cotele de producție de izoglucoză întreprinderilor interesate, ci doar în mod global, sub forma unor cantități de bază alocate statelor membre, care trebuiau apoi să repartizeze cantitățile de bază diferitelor întreprinderi. Prin urmare, atât alocarea cotelor pe baza prevederilor Regulamentelor nr. 1785/81 și nr. 2038/1999, cât și modificarea ulterioară a acestora în temeiul Regulamentelor nr. 2073/2000, nr. 1260/2001, nr. 1745/2002 și nr. 1739/2003 necesitau măsuri naționale de punere în executare.

39. Mai mult, astfel cum au arătat în mod corect Roquette Frères și Consiliul, organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului aplicabilă datelor din speță conferea în plus statelor membre dreptul de a transfera un plafon de până la 10 % din cotele alocate anumitor întreprinderi producătoare de izoglucoză către alte întreprinderi( ). Regimul cotelor instaurat de către Comunitate a acordat astfel statelor membre, pe întreaga durată a perioadei relevante în speță, o marjă de apreciere deloc neglijabilă în privința repartizării cotelor de izoglucoză între producătorii stabiliți pe teritoriul lor național( ).

40. Desigur, acțiunea autorităților naționale era, de altfel, în mare măsură, prestabilită în privința conținutului său. Astfel, statele membre nu aveau dreptul de a depăși cantitățile de bază globale de izoglucoză ce le fuseseră alocate și trebuiau, în plus, să aloce o nouă cotă A și o nouă cotă B – în cantitatea prestabilită la nivelul reglementării comunitare – fiecărei întreprinderi producătoare de izoglucoză căreia îi fuseseră deja acordate cote anterior, în cursul unei perioade de referință date( ). Acestea trebuiau de asemenea să treacă în sarcina întreprinderilor producătoare de izoglucoză consecințele posibilelor modificări ale cantităților proprii de bază, astfel cum rezultau din Regulamentele nr. 2073/2000, nr. 1260/2001, nr. 1745/2002 și nr. 1739/2003.

41. Cu toate acestea, contrar punctului de vedere exprimat de către Comisie, astfel de limite de apreciere acordate autorităților naționale nu permit, prin ele însele, să se concluzioneze că diferiții producători de izoglucoză sunt direct vizați. Într‑adevăr, faptul că dreptul comunitar conferă organelor care au sarcina punerii în executare a dispozițiilor în litigiu o putere de apreciere deosebit de extinsă nu reprezintă aspectul decisiv în această privință; în orice caz, organele respective nu dispun de o putere de apreciere nelimitată, întrucât sunt obligate să respecte dreptul comunitar și, mai ales, drepturile fundamentale ale Comunității. Dimpotrivă, este exclus ca particularii să poată fi direct vizați, din moment ce organele naționale dispun de o putere de apreciere – a cărei întindere este, după caz, limitată – cu ocazia punerii în executare a unui act al Comunității și, astfel, din punctul de vedere al unui particular, conținutul exact al unei măsuri de punere în executare nu este prestabilit.

42. Aceasta este situația care caracterizează prezenta cauză. O întreprindere precum Roquette Frères nu putea prevedea de la bun început cantitatea exactã a cotelor de izoglucoză alocate acesteia de către autoritățile naționale, întrucât – cel puțin teoretic – exista permanent posibilitatea ca noi întreprinderi producătoare de izoglucoză să intre pe piață. Împrejurarea că în realitate nu a avut loc nicio asemenea intrare pe piață și că autoritățile franceze au alocat întotdeauna în întregime cantitățile de bază repartizate Franței metropolitane cãtre Roquette Frères, în calitatea sa de unic producător de izoglucoză din această țară, nu este de natură să afecteze această concluzie. Într‑adevăr, în orice caz, organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului, ca atare, nu dispunea de niciun mecanism automat de punere în aplicare a regimului de cote stabilit prin dreptul comunitar de către autoritățile naționale.

43. Întrucât dispozițiile în litigiu impun adoptarea de măsuri naționale de punere în executare, iar statele membre dispun de o anumită marjă de apreciere în această materie, Roquette Frères nu era nicidecum direct vizată de aceste prevederi.

b) Interesul individual

44. O persoană fizică sau juridică nu este avută în vedere în mod individual de un act comunitar decât dacă este vizată de actul în cauză datorită anumitor calități particulare sau datorită unei situații de fapt care o caracterizează în raport cu orice altă persoană și, prin urmare, o individualizează ca și cum ar fi destinatar( ).

45. În cadrul regimului în vigoare anterior adoptării dispozițiilor în litigiu, întemeiat pe prevederile Regulamentului nr. 1293/79( ), legiuitorul comunitar procedase el însuși la alocarea cotelor de izoglucoză specifice către diferitele întreprinderi producătoare. Prin urmare, Roquette Frères era în continuare desemnatã nominal în cadrul acestei reglementări. În acest context, Curtea a admis în mod expres că Roquette Frères era în mod individual avută în vedere, în sensul articolului 173 al doilea paragraf din Tratatul CEE (devenit articolul 173 al doilea paragraf din Tratatul CEE, devenit, la rândul său, după modificare, articolul 230 al patrulea paragraf CE), atunci când a formulat o acțiune în anularea Regulamentului nr. 1293/79( ).

46. În schimb însă, astfel cum am arătat deja, în toate organizările comune ale piețelor din sectorul zahărului în vigoare începând cu 1 iulie 1981, în cadrul cărora au fost adoptate toate dispozițiile în litigiu, nu au mai fost stabilite decât cantități de bază globale pentru fiecare stat membru și revenea autorităților naționale respective sarcina de a repartiza cantitățile de bază sub formă de cote între întreprinderile producătoare de izoglucoză care își desfășurau activitatea pe teritoriul statului respectiv( ).

47. Rezultă astfel că Roquette Frères nu mai era desemnatã nominal prin dispozițiile în litigiu în calitate de destinatar al unor cote de izoglucoză determinate( ), ci reprezenta numai una dintre componentele categoriei pur generice de producători de izoglucoză din Comunitate. În consecință, aceasta nu mai intra în câmpul de aplicare a dispozițiilor în litigiu decât datorită unor criterii obiective, formulate în mod general și abstract, în calitatea sa de agent economic activând pe piața izoglucozei. Potrivit unei jurisprudențe constante, aceste elemente nu sunt suficiente pentru a putea considera că o întreprindere este avută în vedere în mod individual în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE( ).

48. De asemenea, nu s‑ar putea susține, în favoarea existenței dreptului de a acționa al unei înteprinderi precum Roquette Frères, faptul cã aceasta din urmã este unul dintre puținii producători de izoglucoză din cadrul Comunității, chiar singurul din Franța metropolitană, ceea ce face ca, practic, cotele de izoglucoză repartizate acestui teritoriu să îi fie întotdeauna alocate integral. Într‑adevăr, chiar în cazul în care numărul și identitatea întreprinderilor vizate de un regulament la o anumită dată pot fi determinate cu suficientă precizie, această împrejurare nu conferă acestor întreprinderi dreptul de a acționa atâta vreme cât nu sunt vizate, precum în speță, decât pe baza unor criterii obiective, formulate în mod general și abstract, iar alți operatori economici, încă neinteresați la momentul adoptării regulamentului în cauză, ar putea fi vizați în viitor de actul respecitv ca urmare a începerii desfășurării unei anumite activități( ).

49. Reglementarea referitoare la transferul cotelor, aplicabilă începând cu data intrării în vigoare a Regulamentului nr. 1785/81, indică faptul că legiuitorul comunitar a considerat în mod expres ca fiind posibilă lansarea pe piață a unor noi operatori potențiali atunci când a adoptat dispozițiile în litigiu( ). Astfel cum am indicat deja, reglementarea în cauză permite autorităților naționale să transfere, în limita de 10 %, cotele producătorilor de izoglucoză existenți către alte întreprinderi, inclusiv către întreprinderi care nu dispuneau de cote până în momentul respectiv.

50. Chestiunea existenței dreptului societãții Roquette Frères de a acționa ar putea cel mult să facă obiectul unei aprecieri diferite în condițiile în care s‑ar stabili că, la data adoptării dispozițiilor în litigiu, această întreprindere aparținea unui grup restrâns de persoane interesate care se distingeau de alți reclamanți potențiali, spre exemplu prin formularea de cereri sau încheierea de contracte specifice ori pentru faptul că aveau o poziție juridică garantată( ). Or, aceste împrejurări nu există în prezenta cauză.

51. În particular, Roquette Frères nu putea avea o poziție juridică garantată ca urmare a simplului fapt că i se alocaseră inițial, și anume înainte de adoptarea dispozițiilor în litigiu, cote de izoglucoză în temeiul unui regulament comunitar( ). Într‑adevăr, aceste cote nu fuseseră alocate de la bun început societății Roquette Frères decât pentru perioade bine determinate, și anume între 1 iulie 1979 și 30 iunie 1980 și între 1 iulie 1980 și 30 iunie 1981. Această alocare nu permitea nicidecum să se deducă în ce fel erau calculate și repartizate cotele respective pentru perioadele ulterioare și ce cantitate urma să revină societății Roquette Frères.

52. Desigur, este adevărat faptul că, privite numai prin prisma cifrelor, cantitățile de bază de izoglucoză alocate fiecărui stat membru pentru perioada de după 1 iulie 1981 erau identice, în continuare, cu cotele de izoglucoză care fuseseră alocate direct diferitelor întreprinderi înaintea acestei date. Rezultă că toate cantitățile de bază repartizate Franței metropolitane prin Regulamentul nr. 1785/81 erau identice cu cotele pe care chiar Roquette Frères le obținuse pentru cele două perioade de douăsprezece luni anterioare. Cu toate acestea, spre deosebire de metoda de calcul utilizată înainte de 1 iulie 1981( ), producția de izoglucoză obținută de fiecare dintre întreprinderile vizate nu mai fusese avută în vedere, în cadrul dispozițiilor în litigiu, în mod explicit ca bază de calcul a cantităților de bază de izoglucoză pe care autoritățile naționale trebuiau din acel moment să le repartizeze pe teritoriul respectiv( ). Aceste cantități de bază nu reprezentau nimic mai mult decât limitele maxime globale, cu incidență atât asupra producătorilor de izoglucoză deja prezenți pe piață, cât și asupra potențialilor noi operatori și care, prin urmare, afectau toți producătorii în același mod.

53. Prin urmare, începând cu 1 iulie 1981, Roquette Frères nu mai era individualizată în același mod ca și cum ar fi fost destinatar și, în ceea ce privește dispozițiile în litigiu, nu se mai distingea de alți potențiali reclamanți. În lipsa unui interes individual, o acțiune introdusă împotriva dispozițiilor în litigiu de cãtre Roquette Frères în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE nu ar fi putut să fie admisibilă( ).

c) Există cel puțin îndoieli serioase în ceea ce privește dreptul societãții Roquette Frères de a acționa

54. Pe baza considerentelor ce precedă, o acțiune în anularea dispozițiilor în litigiu formulatã de Roquette Frères în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE nu ar fi fost admisibilă. Cu toate acestea, chiar în condițiile în care s‑ar fi ajuns la concluzia că acțiunile în anulare formulate de cãtre Roquette Frères ar fi fost admisibile, ar mai fi trebuit să se examineze dacă această întreprindere ar fi avut fără îndoială calitatea de a acționa( ).

55. În acest context, este evident că nu pot fi relevante sub acest aspect îndoielile percepute doar în mod subiectiv de potențiala reclamantă. Într‑adevăr, în caz contrar, criteriul de opțiune între acțiunea în anulare intentată în fața instanțelor comunitare și excepția de nelegalitate ridicată în fața instanțelor naționale ar depinde, în definitiv, de afirmațiile unui particular, care nu ar putea fi decât cu greu verificate în mod obiectiv. Persoana interesată ar putea astfel, aproape fără vreo restricție, să repună în cauză chiar a posteriori actele emise de Comunitate și să eludeze astfel caracterul definitiv al acestora.

56. Dimpotrivă, trebuie să se examineze pe baza tuturor împrejurărilor cauzei dacă particularul avea în mod obiectiv un motiv legitim de a se îndoi de admisibilitatea unei acțiuni în anulare pe care trebuia, eventual, să o introducă. Prin urmare, criteriul decisiv constă în existența sau inexistența unor incertitudini obiective privitoare la dreptul persoanelor fizice sau juridice de a acționa în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE.

57. Și în privința acestui aspect, opiniile sunt împărțite între părțile din procedura în fața Curții. În timp ce Roquette Frères și Consiliul susțin că îndoielile în privința dreptului întreprinderii de a formula o acțiune la instanțele comunitare sunt fondate, Comisia și guvernul francez susțin punctul de vedere contrar.

58. În speță, faptul că, prin hotărârea din 30 septembrie 1982, Curtea respinsese deja ca inadmisibilă o acțiune introdusã de cãtre Roquette Frères împotriva primului regulament în litigiu în cauză, și anume Regulamentul nr. 1785/81, capătă o importanță specială( ). Este adevărat că, în motivarea acestei hotărâri, Curtea se limita în mod expres la aprecierea admisibilității acțiunii introduse de un particular împotriva taxei pe producția de izoglucoză prevăzută de Regulamentul nr. 1785/81( ). Cu toate acestea, în cadrul concluziilor prezentate în aceeași cauză, avocatul general Reischl examinase în mod global problematica admisibilității acțiunii formulate de cãtre Roquette Frères și înlãturase această posibilitate în măsura în care acțiunea putea afecta regimul de cote de producție de izoglucoză, de interes în prezenta cauză( ).

59. Având în vedere această situație, Roquette Frères ar fi putut presupune în mod legitim cã nu avea calitate sã atace dispozițiile în litigiu( ). O asemenea apreciere ar putea fi, în orice caz, considerată întemeiată, întrucât este conformă opiniei exprimate de un avocat general al Curții cu privire la o chestiune asupra căreia Curtea nu s‑a pronunțat în sens contrar în cadrul hotărârii pronunțate la acea dată.

60. Această concluzie pare cu atât mai întemeiată cu cât, la data adoptării dispozițiilor în litigiu, nu exista nici jurisprudență contrară a Curții pe baza căreia reclamanta din acțiunea principală să fi putut stabili cu certitudine că acțiunea pe care trebuia să o introducă împotriva acestor prevederi ar fi fost admisibilă( ). Dimpotrivă, aceasta putea considera că, potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile în litigiu erau elemente componente ale regulamentelor ale căror prevederi vizau, în termeni generali, numai categorii de persoane determinate în mod abstract și situații individualizate obiectiv și că, prin urmare, nu avea deschisă calea acțiunii în anularea regulamentelor amintite la instanțele comunitare( ).

61. Pentru acest motiv, Roquette Frères putea sã aibă în mod legitim îndoieli în privința dreptului său de a introduce o acțiune împotriva dispozițiilor în litigiu.

3. Concluzie intermediară

62. Pe baza considerentelor ce precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că o acțiune în anularea articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1785/81, a articolului 27 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2038/1999, a articolului 1 din Regulamentul nr. 2073/2000, a articolului 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1260/2001, a articolului 1 din Regulamentul nr. 1745/2002 și a articolului 1 din Regulamentul (CE) nr. 1739/2003 formulată de societatea Roquette Frères în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE nu ar fi fost fără îndoială admisibilă în fața instanțelor comunitare.

B – Cu privire la a doua întrebare preliminară: validitatea diferitelor dispoziții privitoare la cantitățile de bază de producție de izoglucoză cuprinse în regulamentele comunitare

63. Prin cea de a doua întrebare, instanța de trimitere solicită Curții să examineze validitatea dispozițiilor în litigiu în măsura în care acestea stabilesc cantitățile de bază de izoglucoză pentru Franța metropolitană.

64. În motivarea îndoielilor sale privitoare la validitatea dispozițiilor în litigiu, instanța de trimitere indică faptul că, probabil, cantitățile de bază de izoglucoză pentru Franța metropolitană au fost calculate în mod eronat la nivel comunitar, întrucât nu s‑ar fi ținut seama de izoglucoza produsă în acest stat membru între 1 noiembrie 1978 și 30 aprilie 1979 ca produs intermediar servind la realizarea altor produse destinate vânzării.

65. Pretinsa eroare se referă la calculele efectuate cu ocazia introducerii inițiale a regimului de cote pentru izoglucoză și are în vedere, așadar, regimul anterior adoptării dispozițiilor în litigiu( ). Or, această eroare s‑ar fi perpetuat în timp și s‑ar fi extins și asupra fiecăreia dintre dispozițiile în litigiu în speță, întrucât cotele stabilite inițial ar fi fost, în cele din urmă, menținute și pentru viitor sub forma unor cantități de bază alocate diferitelor state membre.

66. În timp ce Roquette Frères susține existența unei astfel de erori și, prin urmare, a lipsei de valabilitate a dispozițiilor în litigiu, toate celelalte părți în procedura din fața Curții consideră că aceste prevederi sunt valide.

1. Context: distincția între izoglucoza standard și izoglucoza ca produs intermediar pentru fabricarea izoglucozei îmbogățite

67. Din punct de vedere tehnic, izoglucoza este obținută prin izomerizarea siropului de glucoză. Într‑o prezentare succintă, se pot distinge două produse finale, în funcție de puterea de îndulcire și de compoziția chimică a acestora, produse definite de către avocatul general Tesauro în mod expresiv prin intermediul noțiunilor de „izoglucoză standard” și de „izoglucoză îmbogățită”( ). În cadrul procesului de fabricare a acestui din urmă produs se obține deopotrivă și izoglucoză ca produs intermediar.

68. Astfel, după o unică izomerizare a siropului de glucoză, se obține izoglucoza standard, soluție compusă din părți aproape egale de molecule de glucoză și de fructoză și ale cărei compoziție chimică și putere de îndulcire se apropie de cele ale zahărului lichid( ). Aceasta se comercializează ca produs de substituție directă a zahărului lichid. Potrivit propriilor sale indicații, Roquette Frères comercializeazã un astfel de produs sub denumirea comercialã méliose”.

69. În comparație cu izoglucoza standard, izoglucoza îmbogățită are un conținut de fructoză net superior( ) și, prin urmare, și o putere de îndulcire net superioară. Potrivit propriilor sale afirmații, Roquette Frères fabricase un asemenea produs în trecut sub denumirea comercială „lévulose”. Pentru a obține izoglucoză îmbogățită, se separă, după o primă izomerizare, moleculele de glucoză și de fructoză prin mai multe operațiuni succesive, apoi se supun moleculele de glucoză unei noi izomerizări( ). Fiecare operațiune de această natură generează în mod corespunzător, de fiecare dată, izoglucoză ca produs intermediar, care nu este însă introdusă pe piață ca atare, întrucât este în întregime utilizată în cadrul operațiunilor de transformare ulterioară în vederea obținerii de izoglucoză îmbogățită.

70. Regimul de cote de producție de izoglucoză nu se aplică numai izoglucozei introduse efectiv pe piață, ci și izoglucozei utilizate ca produs intermediar pentru realizarea unui alt produs destinat vânzării și care dispare la finalul procesului de producție. Astfel a decis Curtea în cadrul unei hotărâri din 13 februarie 1992, privitoare, și de data aceasta, la Roquette Frères( ). Curtea a precizat în plus că, „în cadrul fiecărei operațiuni succesive de izomerizare a unui sirop de glucoză conținând, în greutate netă în stare uscată, după o primă izomerizare, cel puțin 10 % fructoză, există producție de izoglucoză suspusă regimului de cote prevăzut de Regulamentul [nr. 1785/81], cu condiția ca aceste operațiuni să aibă ca efect sporirea conținutului de fructoză al produsului final”( ).

71. Includerea izoglucozei obținute doar în calitate de produs intermediar în cadrul cotelor diferiților producători contribuie la prevenirea eficientă a apariției excedentelor pe piața zahărului. Această includere are în vedere de asemenea să evite denaturarea concurenței, nu numai între izoglucoză și zahăr, ci și între producătorii de izoglucoză, pentru garantarea „echilibrului” pe care legiuitorul comunitar a dorit să îl stabilească între diferiții producători de îndulcitori( ). Tot astfel cum organizarea comună a piețelor supune zahărul unui regim de cote fără a opera vreo distincție între produsele intermediare și cele finale, principiul egalității de tratament impune aplicarea cotelor de izoglucoză fără nicio discriminare( ).

2. Inexistența unei erori vădite cu ocazia determinării cantităților de bază de izoglucoză prin dispozițiile în litigiu

72. Atunci când efectuează controlul de validitate a dispozițiilor în litigiu, instanța trebuie să se limiteze la a examina dacă legiuitorul comunitar nu a comis o eroare vădită în exercitarea puterii sale discreționare sau nu a depășit în mod vădit limitele puterii sale de apreciere( ). Într‑adevăr, în vederea punerii în aplicare a politicii agricole comune, printre altele și în sectorul zahărului, se impune ca acesta să aprecieze situații economice complexe, precum și să adopte decizii de natură economică, politică și socială( ). Legiuitorul se bucură, în acest scop, de o putere discreționară care nu se aplică în exclusivitate naturii și sferei de aplicare a dispozițiilor de adoptat, ci și, într‑o anumită măsură, constatării datelor de bază( ).

73. Se consideră că presupusa eroare de calcul a Consiliului își avea originea în regimul anterior dispozițiilor în litigiu și că s‑a repercutat ulterior asupra acestor prevederi. De aceea, se cuvine a se verifica, într‑o primă etapă, dacă regimul precedent era afectat de o eroare vădită și, apoi, dacă eventuala eroare a avut o influență decisivă asupra adoptării dispozițiilor în litigiu în speță. Dacă astfel stau lucrurile, ar trebui să se constate nevaliditatea acestora.

a) Inexistența unei erori vădite la adoptarea regimului precedent

74. În reglementarea anterioară dispozițiilor în litigiu, care se întemeia pe Regulamentul nr. 1293/79( ), criteriul fundamental al determinării cantitative a cotelor de izoglucoză era producția individuală a fiecărui producător în cursul perioadei de referință, cuprinsă între 1 noiembrie 1978 și 30 aprilie 1979. În plus, erau luate în considerare capacitățile tehnice anuale de producție ale diferitelor întreprinderi( ).

75. Astfel cum s‑a dovedit ulterior, Consiliul nu dispunea la acea dată, ca bază de calcul, decât de datele colectate în cursul perioadei de referință, iar acestea nu includeau izoglucoza produsă de Roquette Frères ca simplu produs intermediar. Or, pentru a reda în întregime producția și capacitățile diferitor producători și a răspunde finalității și înțelesului regimului de cote, acesta ar fi trebuit să ia în considerare cantitățile de astfel de produs intermediar în sensul hotãrârii din 13 februarie 1992, Roquette Frères( ). Analizând retrospectiv, Consiliul a comis o eroare în ceea ce privește acest aspect atunci când a stabilit cotele de izoglucoză aplicabile societății Roquette Frères în cadrul Regulamentului nr. 1293/79.

76. Cu toate acestea, chestiunea dacă era vorba de o eroare vădită trebuie apreciată în funcție de totalitatea circumstanțelor ce caracterizează cazul din speță. Cu privire la acest aspect, trebuie verificat dacă un observator rezonabil ar fi putut și ar fi trebuit să distingă fără dificultate, începând cu data la care Consiliul urma să ia decizia, faptul că se comisese o eroare în privința calculului cantităților produse.

77. În cadrul prezentei cauze, este necesar să se arate că datele pertinente referitoare la capacitățile și la producția obținutã de Roquette Frères în decursul perioadei de referință proveneau chiar de la această întreprindere. S‑au folosit, pe de o parte, indicațiile furnizate chiar de cãtre Roquette Frères privind capacitatea sa de producție și, pe de altă parte, comunicările lunare emise de Republica Franceză privitoare la producția de izoglucoză pe teritoriul său( ), ce se întemeiau tot pe informațiile furnizate de cãtre Roquette Frères.

78. În limitele puterii discreționare de care dispune la stabilirea datelor de bază privind regimul de cote proiectat( ), Consiliul era îndreptățit să se întemeieze pe indicațiile provenind de la înseși întreprinderile interesate.

79. La data adoptării Regulamentului nr. 1293/79, Consiliul nu avea în mod obiectiv niciun motiv pentru a se îndoi de exactitatea acestor indicații, cu atât mai mult cu cât, în vederea alocării cotelor, era chiar în interesul întreprinderilor vizate să nu procedeze la o subevaluare a producției și a capacităților proprii, indicând astfel cantități care să fie inferioare celor reale.

80. Contrar celor pretinse de Roquette Frères, întreprinderile interesate ar fi putut și ar fi trebuit deja să știe la data respectivă că indicațiile pe care le furnizau trebuiau să includă nu doar izoglucoza efectiv introdusă pe piață, ci și izoglucoza obținută ca produs intermediar. Într‑adevăr, niciuna dintre prevederile comunitare aplicabile nu făcea distincția între izoglucoza comercializată ca produs final și izoglucoza obținută ca simplu produs intermediar, distincție care ar fi reprezentat, în percepția unui producător, o justificare pentru furnizarea de indicații cantitative în ceea privește produsele finale pe care le comercializase efectiv, nu însă și în privința produselor intermediare.

81. Atunci, ca și în prezent, criteriul esențial al prevederilor comunitare ce vizează limitarea cantităților de izoglucoză pe piața comună nu îl reprezenta cantitatea de izoglucoză vândută pe piață, ci cantitatea produsă. Astfel, chiar dinaintea instaurării regimului de cote pentru izoglucoză, taxa prevăzută la articolul 9 din Regulamentul nr. 1111/77( ) era legată de producția, iar nu de comercializarea izoglucozei. Tot astfel, comunicările pe care statele membre trebuiau să le adreseze Comisiei în temeiul articolului 1 din Regulamentul nr. 1471/77 făceau mereu trimitere la cantitățile produse în cursul unei luni date.

82. Pentru motivele expuse mai sus, ajungem la concluzia că, prin adoptarea regimului anterior dispozițiilor în litigiu, Consiliul nu a comis o eroare vădită bazându‑se, pentru calculul cotelor, pe datele privitoare la capacitățile proprii de producție de izoglucoză și la cantitățile produse care proveneau chiar de la Roquette Frèrres.

b) Inexistența unei influențe decisive asupra dispozițiilor în litigiu

83. Cu toate acestea, chiar presupunând că regimul precedent era afectat de o eroare vădită, ar rămâne de examinat dacă o asemenea eroare a avut o influență decisivă asupra dispozițiilor în litigiu adoptate ulterior. Cu privire la acest aspect, este necesar să fie avute în vedere următoarele elemente.

84. Desigur, este adevărat faptul că, în privința Franței metropolitane, cantitățile de bază de izoglucoză alocate începând cu 1 iulie 1981 au fost identice pentru mai mulți ani cu cotele care fuseseră alocate direct către Roquette Frères în cursul celor două perioade precedente de câte douăsprezece luni. Cu toate acestea, spre deosebire de metoda utilizată în cursul perioadei anterioare datei de 1 iulie 1981, producția de izoglucoză a diferitelor întreprinderi nu a mai constituit în mod expres, nici în cadrul Regulamentului nr. 1785/81, nici în cadrul tuturor celorlalte dispoziții litigioase, baza de calcul a cantităților de bază de izoglucoză alocate statelor membre( ).

85. În plus, reiese din preambulul Regulamentului nr. 1785/81 că, prin instaurarea noii organizări comune a piețelor în sectorul zahărului, aplicabilă de la 1 iulie 1981, legiuitorul comunitar a acționat din nou sub presiunea excedentelor structurale care puteau fi constatate în cadrul Comunității în materie de îndulcitori( ). Modificarea regimului de cote de producție de zahăr și de izoglucoză s‑a realizat cu scopul explicit de a ține seama, printre altele, de evoluțiile recente la nivelul producției( ).

86. Toate aceste elemente sugerează că un ansamblu de factori a jucat un rol și a influențat evaluarea efectuată de Consiliu atunci când a stabilit cantitățile de bază de izoglucoză aplicabile începând cu 1 iulie 1981. În schimb însă, nu există indicii suficiente în sprijinul ipotezei că acesta s‑ar fi lăsat ghidat în mod exclusiv – sau cel puțin în mod semnificativ – de producția reală de izoglucoză a diferitelor întreprinderi în cursul perioadelor anterioare atunci când a adoptat Regulamentul nr. 1785/81.

87. Prin urmare, nu se poate conchide cu toată certitudinea că o eventuală eroare de apreciere a Consiliului, intervenită cu ocazia adoptării regimului precedent, a avut o influență decisivă asupra dispozițiilor în litigiu. Acest fapt este adevărat chiar și în privința stabilirii cantităților de bază de izoglucoză în prima dispoziție în litigiu, și anume articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1785/81.

88. Această concluzie este valabilă a fortiori în privința dispozițiilor în litigiu cuprinse în regulamentele ulterioare. Într‑adevăr, pe de o parte, la data adoptării acestora, regimul precedent era și mai îndepărtat în timp, și anume cu mai mult de 20 de ani( ). Pe de altă parte, Comunitatea își asumase între timp anumite angajamente internaționale( ) ce puteau juca un rol încă de la data stabilirii cantităților de bază de izoglucoză prin Regulamentul nr. 2038/1999( ) și care, în orice caz, au jucat în mod indiscutabil un astfel de rol ulterior.

89. În aceste împrejurări, nu constatăm niciun indiciu suficient pentru a concluziona că o eventuală anterioară eroare de apreciere a Consiliului ar fi putut avea influență decisivă asupra dispozițiilor în litigiu. Prin urmare, nu există niciun motiv pentru care să se constate nevaliditatea prevederilor amintite.

3. Concluzie intermediară

90. Rezultă că trebuie să se răspundă la cea de a doua întrebare adresată că examinarea sa nu a scos în evidență niciun element de natură să afecteze validitatea articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1785/81, a articolului 27 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2038/1999, a articolului 1 din Regulamentul nr. 2073/2000, a articolului 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1260/2001, a articolului 1 din Regulamentul nr. 1745/2002 și a articolului 1 din Regulamentul (CE) nr. 1739/2003 în ceea ce privește stabilirea cantităților de bază de producția de izoglucoză pentru Franța metropolitană.

VI – Concluzie

91. Pe baza considerentelor ce precedă, propunem Curții să răspundă întrebărilor adresate de cour administrative d’appel de Douai după cum urmează:

„1) O acțiune în anularea articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1785/81, a articolului 27 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2038/1999, a articolului 1 din Regulamentul nr. 2073/2000, a articolului 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1260/2001, a articolului 1 din Regulamentul nr. 1745/2002 și a articolului 1 din Regulamentul (CE) nr. 1739/2003 formulatã de societatea Roquette Frères în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE nu ar fi fost fãrã îndoialã admisibilã în fața instanțelor comunitare.

2) Examinarea celei de a doua întrebări adresate nu a scos în evidență niciun element de natură să afecteze validitatea articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1785/81, a articolului 27 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2038/1999, a articolului 1 din Regulamentul nr. 2073/2000, a articolului 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1260/2001, a articolului 1 din Regulamentul nr. 1745/2002 și a articolului 1 din Regulamentul nr. 1739/2003 în ceea ce privește stabilirea cantităților de bază de producție de izoglucoză pentru Franța metropolitană.”