ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Articolul 3 alineatul (9) din Convenția de la Aarhus prevede: „În cadrul sferei de aplicare a dispozițiilor relevante ale prezentei convenții, publicul are acces la informații, are posibilitatea de a participa la luarea deciziilor și are acces la justiție în probleme de mediu fără discriminare privind cetățenia, naționalitatea sau domiciliul și, în cazul persoanelor juridice, fără discriminare privind locul în care își are sediul social sau centrul de desfășurare a activităților.”
30

În plus, domnul van der Let susține că drepturile legale la remunerație prevăzute de UrhG, în special „remunerația pentru casete neînregistrate”, urmează regimul drepturilor de exploatare. În consecință, întrucât contractul îi atribuie toate drepturile de exploatare a filmului, i-ar reveni de asemenea toate drepturile legale la remunerație. Astfel, domnul van der Let pretinde că are dreptul să perceapă nu numai cota-parte reprezentând jumătate din drepturile legale la remunerație prevăzute la articolul 38 alineatul (1) a doua teză din UrhG, în calitate de producător, ci și cealaltă jumătate a acestora, care revine, în principiu, potrivit acestei dispoziții, autorului filmului (domnului Luksan, în calitate de realizator). Astfel, un acord contrar acestei dispoziții legale ar fi permis.
1

Prin recursul formulat, Brosmann Footwear (HK) Ltd (denumită în continuare „Brosmann”), Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd, Lung Pao Footwear (Guangzhou) Ltd (denumită în continuare „Lung Pao”) și Risen Footwear (HK) Co. Ltd solicită Curții să anuleze Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 4 martie 2010, Brosmann Footwear (HK) și alții/Consiliul (T-401/06, Rep., p. II-671, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s-a respins acțiunea având ca obiect anularea în parte a Regulamentului (CE) nr. 1472/2006 al Consiliului din 5 octombrie 2006 de instituire a unui drept antidumping definitiv și de percepere definitivă a dreptului provizoriu instituit asupra importurilor de anumite tipuri de încălțăminte cu fețe din piele originare din Republica Populară Chineză și din Vietnam (JO L 275, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 50, p. 3, denumit în continuare „regulamentul în litigiu”).
7

Articolul 17 alineatul (2) litera (a) din această directivă are următorul cuprins: „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul de a deduce din valoarea TVA-ului pe care are obligația de a o plăti: (a) [TVA-ul] datorat sau achitat în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a-i fi livrate și pentru serviciile care îi sunt sau urmează a-i fi prestate de o altă persoană impozabilă.” [traducere neoficială]
6

Articolul 13 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Reguli generale”, prevede: „(1) Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. (2) Sub rezerva articolelor 14-17: (a) persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă își are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată își are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru; […]”
26

Astfel, conform unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în contextul normativ și de fapt pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență (a se vedea Hotărârea din 15 mai 2003, Salzmann, C-300/01, Rec., p. I-4899, punctele 29 și 31, Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții, C-222/05-C-225/05, Rep., p. I-4233, punctul 22, precum și Hotărârea din 16 decembrie 2008, Cartesio, C-210/06, Rep., p. I-9641, punctul 67). Curtea nu poate refuza să statueze asupra unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate de o instanță națională decât dacă este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică ori atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (Hotărârea Cartesio, citată anterior, punctul 67 și jurisprudența citată).
11

În plus, articolul 59 din CoBAT prevede: „Consiliul local adoptă un proiect de decizie de abrogare a unui [PSUT], însoțit de un plan al perimetrului vizat în cazul abrogării parțiale și de un raport care justifică abrogarea [PSUT-ului] în locul modificării acestuia, și o supune unei dezbateri publice. În cazul prevăzut la articolul 58 ultimul paragraf, raportul menționat anterior este întocmit de guvern. Aceasta este anunțată atât prin afișe, cât și printr-un anunț publicat în Moniteur belge și în cel puțin trei ziare de limbă franceză și trei ziare de limbă olandeză difuzate în regiune, potrivit procedurilor stabilite de guvern. Dezbaterea publică durează 30 de zile. Contestațiile și observațiile se adresează collège des bourgmestre et échevins (Colegiul primarului și consilierilor locali) în acest termen și se anexează la procesul-verbal de încheiere a dezbaterii. Acesta este întocmit de collège des bourgmestre et échevins în termen de 15 zile de la expirarea termenului prevăzut pentru dezbaterea publică.”
25

Articolul 72 din Legea nr. 633 privind protecția dreptului de autor și a altor drepturi conexe (legge n° 633 recante protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio) din 22 aprilie 1941 (Gazzetta ufficiale nr. 166 din 16 iulie 1941), astfel cum a fost înlocuit prin articolul 11 din Decretul legislativ nr. 68 de transpunere a Directivei 2001/29/CE privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (decreto legislativo n° 68, attuazione della direttiva 2001/29/CE sull’armonizzazione di taluni aspetti del diritto d’autore e dei diritti connessi nella società dell’informazione) din 9 aprilie 2003 (supliment ordinar în GURI nr. 87 din 14 aprilie 2003), în versiunea aplicabilă în acțiunea principală (denumită în continuare „Legea din 1941”), prevede: „Fără a aduce atingere drepturilor de autor în temeiul dispozițiilor titlului I, producătorul de fonograme beneficiază, pentru o anumită perioadă și în condițiile stabilite de articolele care urmează, de dreptul exclusiv: a) de a autoriza reproducerea directă sau indirectă, provizorie sau permanentă, a fonogramelor sale, prin orice mijloc și sub orice formă, în tot sau în parte și prin orice procedeu de multiplicare; b) de a autoriza distribuirea unor exemplare ale fonogramelor sale. Dreptul exclusiv de distribuție se epuizează pe teritoriul Comunității numai în cazul primei vânzări, efectuată sau autorizată de producător într-un stat membru, a suportului care conține fonograma; c) de a autoriza închirierea sau împrumutul unor exemplare ale fonogramelor sale. Acest drept nu se epuizează prin vânzarea sau prin distribuirea sub orice formă a exemplarelor; d) de a autoriza punerea la dispoziția publicului a fonogramelor sale, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc sau în orice moment dorește. Acest drept nu se epuizează printr-un act de punere la dispoziția publicului.”
21

Articolul 19, intitulat „Neprezentarea pârâtului la înfățișare”, din Regulamentul nr. 1393/2007 are următorul cuprins: „(1) Atunci când o citație sau un act echivalent a trebuit să fie transmis într-un alt stat membru în vederea notificării sau a comunicării, în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament, și când pârâtul nu s-a prezentat la înfățișare, pronunțarea hotărârii se suspendă până când se stabilește dacă: (a) actul a fost notificat sau comunicat conform unei proceduri prevăzute de dreptul intern al statului membru de destinație pentru notificarea sau comunicarea actelor, în cauzele interne, către persoanele aflate pe teritoriul său sau (b) actul a fost în fapt remis pârâtului sau la domiciliul acestuia prin alt mijloc prevăzut în prezentul regulament, precum și dacă, în oricare dintre aceste situații, notificarea sau comunicarea ori remiterea a avut loc în timp util pentru ca pârâtul să își poată pregăti apărarea. (2) Orice stat membru poate să facă cunoscut, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1), faptul că judecătorul, sub rezerva dispozițiilor alineatului (1), se poate pronunța, chiar dacă nu s-a primit niciun certificat de constatare a notificării sau a comunicării ori a remiterii, în cazul în care sunt îndeplinite în mod cumulativ următoarele condiții: (a) actul a fost transmis prin unul dintre mijloacele prevăzute în prezentul regulament; (b) de la data transmiterii actului s-a scurs un termen considerat adecvat de către judecător în acel caz, dar nu mai puțin de șase luni; (c) nu a putut fi obținut niciun tip de certificat, cu toate că autoritățile sau organismele competente ale statului membru de destinație au întreprins toate demersurile rezonabile în sensul obținerii acestuia. (3) Sub rezerva dispozițiilor de la alineatele (1) și (2), în cazuri urgente, judecătorul poate dispune orice măsură provizorie sau asigurătorie. (4) Atunci când o citație sau un act echivalent a trebuit transmis în alt stat membru în scopul notificării sau al comunicării, în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament, și a fost pronunțată o hotărâre împotriva pârâtului, care nu s-a prezentat la înfățișare, judecătorul are atribuția de a dispune cu privire la repunerea în termen a pârâtului pentru exercitarea unei căi de atac dacă sunt îndeplinite următoarele condiții: (a) pârâtul nu a luat cunoștință de actul respectiv în timp util pentru a se apăra sau nu a luat cunoștință de hotărâre în timp util pentru a exercita o cale de atac, din motive care nu îi sunt imputabile și (b) pârâtul a prezentat la acțiune o apărare la prima vedere întemeiată. O cerere de repunere în termen poate fi formulată numai într-un termen rezonabil de la data la care pârâtul a luat cunoștință de hotărâre. Orice stat membru poate face cunoscut, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1), faptul că o astfel de cerere este inadmisibilă dacă este formulată după expirarea termenului indicat în respectiva comunicare care nu poate fi în nici un caz mai scurt de un an de la data pronunțării hotărârii. (5) Alineatul (4) nu se aplică în cazul hotărârilor privind starea civilă sau capacitatea juridică a persoanelor.”
66

În speță, al doilea motiv prezentat de Comisie nu îndeplinește aceste condiții. Astfel, prin intermediul acestui motiv, Comisia reproșează Republicii Portugheze că a efectuat o compensare negativă substanțială a resurselor proprii datorate în raport cu perceperea TVA-ului. Cu toate acestea, în expunerea de motive, Comisia se limitează la a indica faptul că, în cazul în care se dovedește o încălcare a Directivei TVA care are drept rezultat o reducere a resurselor proprii ale Uniunii, Comisia ar fi îndreptățită să primească valoarea totală a resurselor proprii în cauză, plus dobânzile de întârziere aferente. Comisia omite astfel să explice în mod precis care este obligația care revenea acestui stat membru și pe care acesta nu ar fi îndeplinit-o prin efectuarea unei asemenea compensări. În plus, Comisia afirmă în cererea introductivă că „prezenta procedură în constatarea neîndeplinirii obligațiilor nu [are] drept obiect să se stabilească în ce măsură Portugalia și-a îndeplinit obligațiile referitoare la perceperea resurselor proprii”, contrazicând astfel al doilea motiv enunțat în concluziile pe care aceasta le-a prezentat Curții.
14

Articolul 28 alineatele (1), (4) și (5) din Regulamentul privind accesul persoanelor la traficul rutier (Regulamentul privind permisele de conducere) [Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung)] din 18 august 1998 (BGBl. 1998 I, p. 2214), în versiunea în vigoare până la 15 ianuarie 2009 (denumit în continuare „FeV”), prevedea: „(1) Posesorii unui permis de conducere valabil al [Uniunii Europene] sau al [Spațiului Economic European (SEE)], cu reședința obișnuită, în sensul articolului 7 alineatul (1) sau (2), în Germania, sunt autorizați – sub rezerva limitării prevăzute la alineatele (2)-(4) – să conducă vehicule în această țară, în conformitate cu drepturile care le sunt recunoscute. Condițiile care se aplică permiselor de conducere străine sunt respectate de asemenea în Germania. În lipsa unor dispoziții contrare, dispozițiile prezentului regulament se aplică acestor permise de conducere. […] (4) Autorizația menționată la alineatul (1) nu se aplică posesorilor unui permis de conducere al [Uniunii] sau al SEE 1. al căror permis este eliberat doar cu titlu temporar, în scopul formării sau în alt scop, 2. care, la data eliberării permisului, aveau reședința obișnuită pe teritoriul Germaniei, cu excepția cazului în care aceștia au obținut permisul de conducere în calitate de student sau de elev, în sensul articolului 7 alineatul 2, în cursul unei perioade de ședere de minimum șase luni, 3. al căror permis de conducere a făcut în Germania obiectul unei măsuri de retragere provizorii sau definitive adoptate de un tribunal ori al unei măsuri de retragere executorii cu efect imediat sau al unei măsuri definitive adoptate de o autoritate administrativă, cărora le-a fost refuzat permisul de conducere printr-o decizie definitivă sau cărora nu le-a fost retras permisul de conducere numai pentru că au renunțat între timp la acesta, 4. cărora, în urma unei hotărâri judecătorești definitive, nu li se poate elibera un permis de conducere sau 5. în cazul în care li s-a aplicat interdicția de a conduce un autovehicul în statul care a emis permisul de conducere sau în statul în care au reședința obișnuită sau în cazul în care permisul de conducere al acestora a fost confiscat, reținut sau pus sub sechestru în conformitate cu articolul 94 din Codul de procedură penală german. (5) Dreptul de a utiliza în Germania un permis de conducere al [Uniunii] sau al SEE după adoptarea uneia dintre deciziile menționate la alineatul (4) punctele 3 și 4 este acordat la cerere în cazul în care au dispărut motivele care au justificat retragerea sau interdicția de a solicita dreptul de a conduce. Articolul 20 alineatele (1) și (3) [din FeV] se aplică în mod corespunzător.”
22

Instanța de trimitere ridică problema dacă admisibilitatea unei abateri a dreptului național de la o eventuală normă a Uniunii trebuie analizată în funcție de toate sau de unele dintre următoarele considerații, și anume, în primul rând, numărul de persoane afectate, în al doilea rând, poziția specială pe care o are puterea judecătorească, pentru care independența în luarea hotărârilor este un element esențial, și, în al treilea rând, caracterul mai mult sau mai puțin voluntar al acestei abateri. În privința acestui din urmă aspect, Supreme Court of the United Kingdom remarcă faptul că excluderea, realizată prin articolul 17 din Regulamentul privind lucrătorii cu fracțiune de normă, a judecătorilor cu fracțiune de normă remunerați pe baza unor indemnizații acordate pentru fiecare zi lucrată pare să fie o excludere deliberată a unei categorii specifice, în condițiile în care colegii lor care exercită aceeași activitate sau o activitate similară, cu normă întreagă sau cu fracțiune de normă, însă salariați, au dreptul la pensia pentru limită de vârstă.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Football Dataco Ltd, Football Association Premier League Ltd, Football League Ltd, Scottish Premier League Ltd, Scottish Football League și PA Sport UK Ltd (denumite în continuare, împreună, „Football Dataco și alții”), pe de o parte, și Yahoo! UK Ltd, Stan James (Abingdon) Ltd, Stan James plc și Enetpulse ApS (denumite în continuare, împreună, „Yahoo și alții”), având ca obiect drepturi de proprietate intelectuală invocate de primele asupra calendarelor partidelor din campionatele de fotbal englez și scoțian.
26

În decizia din 26 aprilie 2007, autoritatea menționată a constatat că ABB Management Services Ltd (succesoare în drepturi a ABB Power Technologies Management Ltd), ABB Switzerland Ltd, ABB Ltd, Alstom, Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd, Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd, Mitsubishi Electric Corp., Toshiba Corporation, Schneider Electric SA, Siemens AG, Siemens AG Österreich (succesoare în drepturi a VA Technologie AG și a VA Tech T&D GmbH), VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission and Distribution Ltd (fostă VA Tech Transmission & Distribution Ltd) și Nuova Magrini Galileo SpA participaseră la o înțelegere pe teritoriul Republicii Cehe. Procedând astfel, în perioada de până la 30 iunie 2001, aceste întreprinderi concurente ar fi încălcat interdicția prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Legea privind protecția concurenței, în versiunea care rezulta în urma Legii nr. 63/1991 Sb., cu modificările ulterioare, și, în perioada dintre 1 iulie 2001 și 3 martie 2004, interdicția care era prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din legea menționată, în versiunea care rezulta în urma Legii nr. 143/2001 Sb. Prin urmare, în perioada de până la 3 martie 2004, aceste întreprinderi ar fi încălcat Legea privind protecția concurenței.
16

Oberster Gerichtshof, sesizată cu soluționarea recursului, ridică în speță problema de a stabili în ce condiții competența instanțelor austriece potrivit articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 pentru soluționarea unei acțiuni în încetarea utilizării unei mărci austriece se poate întemeia pe publicitatea realizată prin utilizarea mărcii austriece Wintersteiger pe un site internet care operează sub un nume de domeniu național de prim nivel „.de”. În aceste condiții, Oberster Gerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) În cazul unei pretinse atingeri aduse de o persoană stabilită într-un alt stat membru unei mărci a statului forului prin utilizarea unui cuvânt-cheie (AdWord) identic cu această marcă într-un motor de căutare pe internet, care își oferă serviciile prin intermediul diferitor domenii naționale de prim nivel, formularea «locul unde s-a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă» prevăzută la articolul 5 punctul 3 [din Regulamentul nr. 44/2001] trebuie interpretată în sensul că a) competența este stabilită numai atunci când cuvântul-cheie este utilizat pe acel site internet al motorului de căutare al cărui domeniu de prim nivel este cel al statului forului, b) competența este stabilită numai prin faptul că acel site internet al motorului de căutare pe care este utilizat cuvântul-cheie poate fi consultat în statul forului și c) competența depinde, pe lângă posibilitatea de consultare a site-ului internet, de îndeplinirea unor cerințe suplimentare? 2) În cazul unui răspuns afirmativ la [prima întrebare litera c)]: Potrivit căror criterii trebuie să se stabilească dacă, în cazul utilizării unei mărci a statului forului drept AdWord pe site-ul internet al unui motor de căutare cu un alt domeniu național de prim nivel decât cel al statului forului, este stabilită competența în temeiul articolului 5 punctul 3 [din Regulamentul nr. 44/2001]?”
6

Articolul 11 primul paragraf din aceeași directivă are următorul cuprins: „Autoritățile competente din statele membre suspendă sau retrag [AIP] în cazul în care medicamentul se dovedește a fi nociv în condiții normale de utilizare, în cazul în care nu are eficacitate terapeutică sau în cazul în care compoziția calitativă sau cantitativă nu este conformă cu cea declarată. Se consideră că un medicament nu are eficacitate terapeutică atunci când se constată că nu pot fi obținute rezultate terapeutice cu medicamentul în cauză.” [traducere neoficială]
10

Articolul 60 alineatul (1) din același regulament prevede: „În sensul prezentului regulament, o societate sau altă persoană juridică are domiciliul în locul unde aceasta are: (a) sediul statutar sau (b) administrația centrală sau (c) centrul de afaceri.”
3

Articolul 8 din Directiva 2004/48 are următorul cuprins: „(1) Statele membre asigură ca, în cadrul unei acțiuni referitoare la încălcarea unui drept de proprietate intelectuală și ca răspuns la o cerere justificată și rezonabilă a reclamantului, autoritățile judecătorești competente să poată ordona ca informațiile privind originea și rețelele de distribuție a mărfurilor sau a serviciilor care aduc atingere unui drept de proprietate intelectuală să fie furnizate de contravenient și/sau de orice altă persoană care: (a) a fost găsită în posesia mărfurilor contrafăcute la scară comercială, (b) a fost găsită în timp ce utiliza servicii contrafăcute la scară comercială, (c) a fost găsită în timp ce furniza, la scară comercială, servicii utilizate în activități de contrafacere sau (d) a fost semnalată, de către persoana menționată la litera (a), (b) sau (c), ca intervenind în producerea, fabricarea sau distribuirea mărfurilor sau în furnizarea serviciilor. (2) Informațiile menționate la alineatul (1) cuprind, după caz: (a) denumirea și adresele producătorilor, fabricanților, distribuitorilor, furnizorilor și ale celorlalți deținători anteriori ai mărfurilor sau ai serviciilor, precum și ale angrosiștilor destinatari și ale vânzătorilor cu amănuntul; (b) informații privind cantitățile produse, fabricate, livrate, primite sau comandate, precum și prețul obținut pentru mărfurile sau serviciile respective. (3) Alineatele (1) și (2) se aplică fără a aduce atingere altor acte cu putere de lege și norme administrative care: (a) acordă titularului dreptul de a primi informații mai extinse, (b) reglementează utilizarea în cauzele civile sau penale a informațiilor comunicate în conformitate cu prezentul articol, (c) reglementează răspunderea pentru abuzul de drept la informare, (d) dau posibilitatea să se refuze furnizarea de informații care ar constrânge persoana menționată la alineatul (1) să admită propria sa participare sau cea a rudelor sale apropiate la încălcarea unui drept de proprietate intelectuală sau (e) reglementează protecția confidențialității surselor de informare sau prelucrarea datelor cu caracter personal.”
10

Considerentul (31) al acestei directive precizează că „[a]daptarea normelor privind sarcina probei se impune de îndată ce există o prezumție de discriminare și, în cazul în care această situație se verifică, aplicarea efectivă a principiului egalității impune ca sarcina probei să revină părții pârâte; cu toate acestea, pârâtul nu are posibilitatea să folosească drept probă dovada că partea reclamantă aparține unei anumite religii, are anumite convingeri, prezintă un anumit handicap, are o anumită vârstă sau orientare sexuală”.
32

Or, astfel cum guvernul menționat a arătat în răspunsurile sale scrise la aceste întrebări, acțiunea principală este caracterizată prin existența unor costuri semnificative aferente atât activităților care intră sub incidența obligației de serviciu universal a Post Danmark, cât și activității de distribuție a corespondenței neadresate. Aceste costuri „comune” se datorează în special faptului că, la data faptelor în discuție în acțiunea principală, Post Danmark utiliza, în esență, aceeași infrastructură și același personal atât pentru activitatea de distribuire a corespondenței neadresate, cât și pentru cea care îi era rezervată în temeiul obligației sale de serviciu universal corespunzătoare anumitor trimiteri adresate. Același guvern subliniază că, potrivit Konkurrencerådet, întrucât activitatea de distribuire de către Post Danmark a corespondenței neadresate utiliza „resurse comune ale circuitului de distribuire” al acesteia, costurile activităților care intră sub incidența obligației de serviciu universal ar putea fi reduse într-o perioadă cuprinsă între trei și cinci ani dacă Post Danmark ar înceta distribuția de corespondență neadresată.