Directiva 80/987 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului trebuie interpretată în sensul că, sub rezerva unei eventuale aplicări a articolului 1 alineatul (2) din această directivă, marinarii cu domiciliul într‑un stat membru și care au fost angajați în acest stat de o societate care are sediul social într‑un stat terț, dar al cărei sediu efectiv se află în respectivul stat membru, pentru a lucra ca salariați la bordul unei nave de croazieră aflate în proprietatea acestei societăți și care arborează pavilionul acelui stat terț, în temeiul unui contract de muncă ce desemnează ca drept aplicabil dreptul aceluiași stat terț, trebuie, după ce societatea respectivă a fost declarată în stare de faliment de către o instanță din statul membru în cauză, potrivit dreptului acestuia din urmă, să poată beneficia de protecția pe care o prevede directiva menționată în ceea ce privește creanțele salariale neachitate pe care aceștia le au față de aceeași societate. Sunt în această privință fără incidență faptul că contractele de muncă sunt supuse dreptului unui stat terț, împrejurarea că nava arborează pavilionul acestui stat terț și că angajatorul are sediul social în același stat terț sau, respectiv, împrejurarea că statul membru în cauză nu ar fi în măsură să impună unui astfel de angajator să contribuie la finanțarea instituției de garantare menționate la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 80/987.

În ceea ce privește primul dintre aceste aspecte, cererea de plată a echivalentului creanțelor constând în remunerații neachitate adresată de un lucrător salariat unei instituții de garantare trebuie distinsă de cererea introdusă de un asemenea lucrător împotriva angajatorului aflat în stare de insolvabilitate și prin care se urmărește să se obțină plata unor astfel de creanțe.

În ceea ce privește, în al doilea rând, împrejurarea, pe de o parte, că nava arborează pavilionul unui stat terț și faptul, pe de altă parte, că angajatorul are sediul social în același stat terț, criteriile de a căror îndeplinire Directiva 80/987 condiționează calitatea de beneficiar al protecției pe care o instituie sunt legate în esență de calitatea de lucrător salariat a acestuia din urmă și de împrejurarea că angajatorul a făcut obiectul unei proceduri de despăgubire colectivă a creditorilor în aplicarea dispozițiilor în vigoare într‑un stat membru. În schimb, din dispozițiile acestei directive și în special din articolul 1 din aceasta, care delimitează domeniul său de aplicare, nu rezultă că locul în care se află sediul social al angajatorului sau pavilionul arborat de nava la bordul căreia sunt angajați lucrătorii trebuie să constituie criterii în funcție de care operează respectiva delimitare. De altfel, instituirea unui mecanism cum este cel prevăzut de Directiva 80/987 nu împiedică statul pavilionului unei nave să își exercite în mod efectiv jurisdicția asupra acelei nave sau asupra echipajului acesteia în ceea ce privește aspectele de ordin social care privesc nava menționată, așa cum prevăd articolul 92 alineatul (1) și articolul 94 alineatul (1) și alineatul (2) litera (b) din Convenția Organizației Națiunilor Unite privind dreptul mării.

În ceea ce privește, în al treilea rând, împrejurarea că statul membru nu ar fi în măsură să impună angajatorului plata unor contribuții la fondul de garantare menționat la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 80/987, din articolul 5 litera (b) din Directiva 80/987 reiese că o contribuție a angajatorilor la finanțarea instituțiilor de garantare este avută în vedere numai în cazul în care aceasta nu este acoperită integral de către autoritățile publice, în așa fel încât, potrivit economiei înseși a directivei menționate, legătura care poate exista între obligația de cotizare a angajatorului și intervenția fondului de garantare nu prezintă niciun caracter necesar.

(a se vedea punctele 43-45, 47, 48, 66-68 și 71 și dispozitiv 1)