1
RO
Repertor iuljur isprudenței
1—
ECLI:EU:C:2012 :831 1CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
PEDRO C RUZ VILLALÓN
prezentate la 19 decembrie 2012  
Limba originală: spaniola.Cauza C-4 7 8 / 1 1 P
Laurent Gbagbo
împotriva
Consiliului Un iunii Europene
Cauza C-4 7 9 / 1 1 P
Katinan Justin Koné
împotriva
Consiliului Un iunii Europene
Cauza C-4 8 0 / 1 1 P
Akissi Danièle Boni-Claverie
împotriva
Consiliului Un iunii Europene
Cauza C-4 8 1 / 1 1 P
Alcide D jédjé
împotriva
Consiliului Un iunii Europene
Cauza C-4 8 2 / 1 1 P
Affi P ascal N’Guessan
împotriva
Consiliului Un iunii Europene
„Recurs — Măsuri restrictive specifice adoptate împotriva anumitor persoane și entități având în ve dere 
situația di n Côte d’Ivoire — Înghețarea fondurilor — Acces la teritoriul Uniunii — Lipsa no tificării 
individuale a m ăsurilor me nționate — Acces la justiție — Termen — Articolele 111 ș i 113 di n 
Regulamentul de procedură al Tribunalului — Articolul 47 di n Carta drepturilor fundamentale a 
Uniunii Europene”
1. În contextul a c inci recursuri introduse împotriva O rdonanțelor Tribunalului prin care au fost 
declarate inadmisibile cererile formulate de pe rsoanele vizate împotriva anumitor măsuri ad optate de 
Consiliu în cadrul procesului de restabilire a p ăcii și a s ecurității în regiunea Côte d’Ivoire desfășurat 
sub auspiciul Consiliului de Securitate al Națiunilor Unite, i s e oferă Curții ocazia de a-și dezvolta 
jurisprudența referitoare la dreptul la o p rotecție jurisdicțională efectivă garantat de Uniune în raport 
cu actele instituțiilor sale prin care sunt impuse astfel de măsuri.
2
3
4
2—
3—
4—
2 ECLI:EU:C:2012 :831CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
2. Spre deosebire de cauzele în care au fost pronunțate Hotărârea din 3 septembrie 2008 , Kadi ș i Al 
Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia 
Cauzele conexate C-402/05 P și C-415/05 P, Rep., p. I-6351 ., și Hotărârea din 16 noiembrie 2011 , Bank 
Melli Irán/Consiliul 
Cauza C-548/09 P, Rep., p. I-11381 ., în prezentele cauze se solicită Curții să se pronunțe nu cu privire la legalitatea 
deciziilor prin care s-au ad optat anumite m ăsuri restrictive împotriva recurenților, ci cu privire la 
legalitatea ordonanțelor prin care T ribunalul a r espins ca inadmisibile acțiunile lor formulate 
împotriva măsurilor respective.
3. Putem a firma încă din acest moment că, în opinia no astră, în circumstanțele speciale din speță, ar f i 
trebuit să li se ofere recurenților posibilitatea de a-și prezenta susținerile în contradictoriu în fața 
Tribunalului, atât cu privire la momentul în care au luat efectiv cunoștință despre măsurile care îi 
afectau, cât și cu privire la eve ntualele circumstanțe de forță majoră, în conformitate cu prevederile 
articolului 113 di n Regulamentul de procedură al Tribunalului. Prin urmare, s-ar impune ad miterea 
celui de al doilea motiv pe c are se întemeiază prezentele recursuri. Altfel spus, în opinia no astră și în 
circumstanțele da te, Tribunalul a s ăvârșit o e roare de drept prin faptul că a r espins dir ect, ca „vădit” 
tardive a cțiunile amintite, bazându-se numai pe c ererile scrise respective, în temeiul articolului 111 
din regulamentul me nționat.
I – Originea recursurilor și cadrul normativ
4. Prin Rezoluția 1572 ( 2004 ) din 15 noiembrie 2004 , Consiliul de Securitate al Națiunilor Unite 
(denumit în continuare „Consiliul de Securitate”), acționând în temeiul capitolului VII di n C arta 
Națiunilor Unite și considerând că situația internă di n C ôte d’Ivoire punea în pe ricol pacea și 
securitatea internațională în regiune, a d ecis să impună anumite m ăsuri restrictive ( interzicerea 
deplasărilor și înghețarea fondurilor, a b unurilor financiare și a r esurselor economice) împotriva 
persoanelor și a i nstituțiilor desemnate de un comitet instituit în acest scop prin respectiva rezoluție 
(denumit în continuare „Comitetul pentru sancțiuni”).
5. Începând cu 13 decembrie 2004 , s-au succedat o s erie de acte ale Uniunii destinate să pună în 
aplicare această rezoluție a C onsiliului de Securitate 
Prin intermediul Poziției comune 2004 /852/PESC a C onsiliului din 13 decembrie 2004 p rivind ad optarea unor măsuri restrictive împotriva 
Côte d’Ivoire (JO L 368, p. 50, Ediție specială, 18/vol. 6, p. 3), Consiliul a di spus punerea în aplicare a m ăsurilor adoptate prin Rezoluția 1572 
(2004 ) a C onsiliului de Securitate, inclusiv a î nghețării fondurilor și a r esurselor economice ale pe rsoanelor care, potrivit Comitetului pentru 
sancțiuni compe tent din cadrul Națiunilor Unite, reprezintă o a menințare la adr esa procesului de pace și de reconciliere națională din Côte 
d’Ivoire. În scopul punerii în practică a m ăsurilor descrise în Poziția comună 2004 /852, Consiliul a ad optat Regulamentul (CE) nr. 560/2005 
din 12 aprilie 2005 d e impunere a a numitor măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor pe rsoane și entități având în ve dere 
situația di n Côte d’Ivoire (JO L 95, p. 1, Ediție specială, 18/vol. 3, p. 183). Poziția comună 2004 /852 a f ost prorogată și modificată cel mai 
recent prin Poziția comună 2008 /873/PESC a C onsiliului din 18 noiembrie 2008 d e reînnoire a m ăsurilor restrictive instituite împotriva Côte 
d’Ivoire (JO L 308, p. 52), fiind în cele din urmă abrogată și înlocuită prin Decizia 2010 /656/PESC a C onsiliului din 29 octombrie 2010 d e 
reînnoire a m ăsurilor restrictive impuse împotriva Côte d’Ivoire (JO L 285, p. 28)..
6. Întrucât alegerea domnului Alassane Ouattara c a președinte al Republicii Côte d’Ivoire în temeiul 
procedurii e lectorale desfășurate în această țară între 31 octombrie și 28 noiembrie 2010 a f ost 
recunoscută de Națiunile Unite, Consiliul European a i nvitat la 17 decembrie 2010 t oți responsabilii 
civili și militari i vorieni să se supună autorității președintelui Ouattara, confirmând determinarea 
Uniunii de a ad opta măsuri de sancționare a c elor care s-ar opune respectării voinței populare.
5
6
5—
6—
ECLI:EU:C:2012 :831 3CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
7. La 22 decembrie 2010 , în scopul de a i mpune măsuri restrictive împotriva anumitor persoane care, 
deși nu a u fost desemnate d e C onsiliul de S ecuritate sau d e C omitetul pe ntru sancțiuni, 
obstrucționează procesul de pace și de reconciliere națională din Côte d’Ivoire și, în special, amenință 
finalizarea cu succes a p rocesului electoral, Consiliul a ad optat Decizia 2010 /801/PESC 
Decizia 2010 /801/PESC a C onsiliului din 22 decembrie 2010 d e modificare a D eciziei 2010 /656/PESC a C onsiliului de reînnoire a m ăsurilor 
restrictive impuse împotriva Côte d’Ivoire (JO L 341, p. 45)., prin care, în 
măsura în care este relevant în prezenta cauză, au fost incluse în lista pe rsoanelor vizate de măsurile 
restrictive n umele a d oi dintre recurenți.
8. În special, Decizia 2010 /801 a da t o no uă formulare articolului 4 a lineatul (1) din Decizia 2010 /656, 
potrivit căreia:
„(1)Statele mem bre ad optă m ăsurile necesare pe ntru a î mpiedica intrarea pe t eritoriul lor sau 
tranzitarea teritoriului lor de către:
(a) persoanele, vizate de anexa I, desemnate de Comitetul pentru sancțiuni […];
(b) persoanele vizate de anexa II, neincluse în lista care figurează la anexa I, care obstrucționează 
procesul de pace și de reconciliere națională și care, în special, amenință finalizarea cu succes a 
procesului electoral.”
9. Între numele incluse prin D ecizia 2010 /801 î n lista din anexa II la Decizia 2010 /656 f igurează 
următoarele, cu precizările aferente:
„1.Dl Pascal Affi N’Guessan. Născut la 1 ianuarie 1953 l a Bouadikro […] Secretar g eneral al 
Frontului popular ivorian (FPI), fost prim-ministru. Luări de poziție radi cale și dezinformare 
activă. Incitare la violență.
[…]
13. Dl Laurent Gbagbo. Născut la 31 mai 1945 l a Gagnoa. Presupus Președinte al republicii.”
10. Prin D ecizia 2011 /17/PESC 
Decizia 2011 /17/PESC a C onsiliului din 11 ianuarie 2011 d e modificare a D eciziei 2010 /656/PESC a C onsiliului de reînnoire a m ăsurilor 
restrictive impuse împotriva Côte d’Ivoire (JO L 11, p. 31)., având în ve dere gravitatea situației din C ôte d’Ivoire, Decizia 
2010 /656 a f ost modificată din no u în scopul de a î nscrie no i nume î n lista din anexa II la Decizia 
2010 /656. În măsura în care este relevant în prezenta cauză, au fost incluse următoarele nume:
„17.Danièle Boni-Claverie (resortisant francez și ivorian). Presupus ministru al femeii, familiei și 
copilului. A f ăcut parte din guvernul ilegal al domnului Laurent Gbagbo.
[…]
27. Koné Katinan Justin. Presupus ministru delegat pentru buget. A f ăcut parte din guvernul ilegal al 
domnului Laurent Gbagbo.”
7
8
7—
8—
4 ECLI:EU:C:2012 :831CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
11. La 14 ianuarie 2011 , Decizia 2010 /656 a f ost modificată din no u, prin Decizia 2011 /18/PESC 
Decizia 2011 /18/PESC a C onsiliului din 14 ianuarie 2011 d e modificare a D eciziei 2010 /656/PESC a C onsiliului de reînnoire a m ăsurilor 
restrictive impuse împotriva Côte d’Ivoire (JO L 11, p. 36)., care 
a impus măsuri restrictive suplimentare, în special înghețarea fondurilor, împotriva persoanelor incluse 
în lista din anexa II, care a f ost de asemenea modificată. Prin această decizie, s-a dat o no uă formulare 
articolului 5 a lineatele (1) și (2) din Decizia 2010 /656, în următorii termeni:
„(1)Se îngheață toate fondurile și resursele economice care, în m od dir ect sau indirect, se află în 
proprietatea sau sunt controlate de:
(a) persoanele vizate de anexa I, desemnate de Comitetul de sancțiuni și me nționate la articolul 4 
alineatul (1) litera (a), sau care sunt deținute de entități aflate, în m od dir ect sau indirect, în 
posesia sau sub controlul acestora sau de oricare pe rsoane care acționează în numele sau la 
ordinele acestora, astfel cum sunt desemnate de Comitetul de sancțiuni;
(b) persoanele sau entitățile vizate de anexa II, neincluse pe l ista care figurează la anexa I, care 
obstrucționează procesul de pace și de reconciliere națională și care, în special, amenință 
finalizarea cu succes a p rocesului electoral, sau care sunt deținute de entități aflate, în m od 
direct sau indirect, în posesia sau sub controlul acestora sau de oricare pe rsoane care acționează 
în numele sau la ordinele acestora.
(2) Niciun fond, niciun activ financiar ș i nicio resursă economică nu se pun la dispoziția pe rsoanelor 
sau entităților me nționate la alineatul (1) și nici nu se utilizează în beneficiul acestora, în m od dir ect 
sau indirect.”
12. La aceeași da tă de 14 ianuarie 2011 ș i în scopul de a a sigura c onformitatea cu procesul de 
modificare și de revizuire a a nexelor I ș i II la Decizia 2010 /656, Consiliul a ad optat Regulamentul 
(UE) nr. 25/2011  
Regulamentul (UE) nr. 25/2011 a l Consiliului din 14 ianuarie 2011 d e m odificare a R egulamentului (CE) nr. 560/2005 d e impunere a 
anumitor măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități având în ve dere situația di n Côte d’Ivoire (JO L 11, 
p. 1)., dând articolului 2 di n Regulamentul nr. 560/2005 u rmătoarea formulare:
„(1)Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în proprietatea ori posesia 
sau sunt controlate de persoanele fizice sau juridice, entitățile și organismele enumerate în anexa I sau 
în anexa I A.
(2) Se interzice punerea la dispoziția pe rsoanelor fizice sau juridice, a e ntităților sau a o rganismelor 
menționate în anexa I sau în anexa I A, direct sau indirect, precum și utilizarea în beneficiul acestora, 
a oricăror fonduri sau resurse economice.
(3) Este interzisă participarea cu bună știință și intenționată la activitățile care au ca obiect sau efect 
direct sau indirect eludarea măsurilor me nționate la alineatele (1) și (2).
(4) Anexa I cuprinde pe rsoanele fizice sau juridice, entitățile și organismele me nționate la articolul 5 
alineatul (1) litera (a) din Decizia 2010 /656/PESC, astfel cum a f ost modificată.
(5) Anexa I A cuprinde pe rsoanele fizice sau juridice, entitățile și organismele me nționate în Decizia 
2010 /656/PESC, astfel cum a f ost modificată.”
13. În ceea ce îi p rivește pe d omnii N’Guessan, Gbagbo și Koné și pe d oamna Boni-Claverie, numele 
lor au fost me nținute în lista din anexa II la Decizia 2010 /656 ș i au fost incluse în lista care figurează în 
anexa I A la Regulamentul nr. 560/2005 .
9
10
11
12
13
9—
10—
11—
12—
13—
ECLI:EU:C:2012 :831 5CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
14. Consiliul de Securitate a ad optat la 30 martie 2011 R ezoluția 1975 ( 2011 ), în a c ărei anexă I s e 
enumeră o s erie de pe rsoane care au împiedicat pacea și reconcilierea în Côte d’Ivoire și activitățile 
Națiunilor Unite și ale altor actori internaționali în această țară și care au săvârșit încălcări grave ale 
drepturilor omului și ale dr eptului umanitar internațional. În anexa me nționată figurau numele 
următorilor recurenți din prezenta cauză: domnii Gbagbo, N’Guessan și Djédjé.
15. La 6 aprilie 2011 , Consiliul a ad optat no i rezoluții în m aterie. Este vorba, pe d e o p arte, despre 
Decizia 2011 /221/PESC 
Decizia 2011 /221/PESC a C onsiliului din 6 aprilie 2011 d e modificare a D eciziei 2010 /656/PESC de reînnoire a m ăsurilor restrictive impuse 
împotriva Côte d’Ivoire (JO L 93, p. 20)., prin care a f ost modificată din no u Decizia 2010 /656, și, pe d e altă parte, 
despre Regulamentul (UE) nr. 330/2011  
Regulamentul (UE) nr. 330/2011 a l Consiliului din 6 aprilie 2011 d e modificare a R egulamentului (CE) nr. 560/2005 d e impunere a a numitor 
măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități având în ve dere situația di n Côte d’Ivoire (JO L 93, p. 10)., prin care s-a modificat Regulamentul nr. 560/2005 . Prin 
ambele rezoluții s-au impus măsuri restrictive suplimentare și s-au m odificat listele care figurează în 
anexele I ș i II la Decizia 2010 /656 ș i în anexele I ș i I A la Regulamentul nr. 560/2005 .
16. În temeiul modificărilor anterioare, domnii G bagbo și N’Guessan au fost excluși din lista di n 
anexa II și au fost incluși în lista din anexa I, ambele la Decizia 2010 /656. În ceea ce îl privește, 
domnul Djédjé a f ost inclus în anexa I la decizia me nționată, cu următoarea precizare: „Consilier 
apropiat al domnului Gbagbo: participare la guvernul ilegal al domnului Gbagbo, obstrucționarea 
procesului de pace și de reconciliere, incitare publică la ură și la violență.”
17. Articolul 7 din Decizia 2010 /656, în ultima sa versiune 
Decizia 2010 /801/PESC a C onsiliului din 22 decembrie 2010 , me nționată mai sus., prevede:
„(1)În cazul în care Consiliul de Securitate sau Comitetul pentru sancțiuni include pe l istă o pe rsoană 
sau o e ntitate, Consiliul include persoana sau entitatea respectivă în anexa I.
(2) În cazul în care Consiliul decide să aplice unei pe rsoane sau entități măsurile me nționate la 
articolul 4 alineatul (1) litera (b), acesta modifică anexa II în consecință.
(3) Consiliul comunică decizia sa, inclusiv m otivele includerii pe rsoanei sau entității respective, fie 
direct, da că dispune de adr esa acestora, fie prin publicarea unui anunț care să ofere pe rsoanei sau 
entității în cauză posibilitatea de a p rezenta observații.
(4) În cazul în care sunt transmise observații sau sunt prezentate dovezi substanțiale no i, Consiliul își 
reexaminează decizia și informează în consecință persoana sau entitatea în cauză.”
18. Articolul 11a alineatul (3) din Regulamentul nr. 560/2005 , în ultima sa versiune 
Regulamentul (UE) nr. 25/2011 a l Consiliului din 14 ianuarie 2011 , me nționat anterior., prevede:
„Consiliul comunică decizia sa, inclusiv m otivele includerii pe l istă, pe rsoanei fizice sau juridice, 
entității sau organismului me nționate la alineatele (1) și (2), fie dir ect, da că di spune de adr esa 
acestora, fie prin publicarea unui anunț, oferind pe rsoanei fizice sau juridice, entității sau organismului 
în cauză posibilitatea de a p rezenta observații.”
19. La 28 decembrie 2010 , la 18 ianuarie 2011 ș i la 7 aprilie 2011 , Consiliul a p ublicat avize în Jurnalul 
Oficial în atenția pe rsoanelor cărora li se aplică măsurile restrictive p revăzute în Decizia 2010 /656 ș i în 
Regulamentul nr. 560/2005  
JO C 353, p. 11, JO C 14, p. 8, și, respectiv, JO C 108, p. 2 și 4..
14
15
14—
15—
6 ECLI:EU:C:2012 :831CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
II – Procedura în fa ța T r ibunalului și ordonanțele atacate în recurs
20. Recurenții di n prezentele cauze au introdus la 7 iulie 2011 l a Tribunal cereri de anulare a 
dispozițiilor în litigiu care îi v izează 
Cererile introductive au fost înregistrate cu numerele T-348/11-T-352/11., invocând, pe d e o p arte, încălcarea dr eptului la apărare și a 
dreptului la o c ale de atac efectivă și, pe d e altă parte, încălcarea dreptului de proprietate și a libertății 
de circulație.
21. Aceștia p retindeau, în ceea ce privește introducerea în termen a a cțiunilor lor 
Punctele 42 ș i 43., că, întrucât 
dispozițiile atacate nu le-au fost no tificate, termenul de două luni prevăzut la articolul 263 T FUE nu 
le este aplicabil.
22. Prin O rdonanțele di n 13 iulie 2011 , Tribunalul a r espins ca inadmisibile acțiunile în anulare 
întrucât le-a considerat tardive. Pe scurt, potrivit Tribunalului, în conformitate cu articolul 263 T FUE 
și cu articolul 102 a lineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, acțiunile ar f i trebuit 
să fie introduse într-un termen de două luni, care a î nceput să curgă la 14 z ile după publicarea 
dispozițiilor atacate în Jurnalul Oficial al Uniunii Eu ropene. Pentru a r especta acest termen, acțiunile 
ar fi trebuit să fie introduse înainte de 8 aprilie 2011 s au de 1 iulie 2011 , după caz. Având în ve dere 
că acestea au fost înregistrate la 7 iulie 2011 , se impunea, în consecință, respingerea lor ca 
inadmisibile, cu atât mai m ult cu cât nici măcar nu a f ost invocată de către vreunul dintre reclamanți 
existența unui caz fortuit sau de forță majoră care ar f i permis o e xcepție de la termenul prevăzut la 
articolul 263 T FUE.
III – Procedurile de r ecurs
23. La 21 septembrie 2011 , recurenții au introdus la Curte prezentele recursuri împotriva ordonanțelor 
menționate prin care acțiunile respective au fost declarate inadmisibile de către Tribunal.
24. Recurenții invocă două m otive d e recurs. Prin intermediul primului motiv, aceștia susțin că 
Tribunalul a s ăvârșit o e roare de drept prin faptul că nu a ad mis că starea de război în care se găsea 
Côte d’Ivoire constituia un caz de forță majoră. Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenții 
reproșează Tribunalului că, deși actele în litigiu nu le-au fost no tificate, acesta a i nvocat principiul 
securității juridice pe ntru a a plica cererilor lor termenul obișnuit de introducere a u nei acțiuni, 
luându-se în considerare numai o p relungire pe ntru considerente de di stanță. Procedând astfel, 
Tribunalul ar f i da t no rmelor procesuale o i nterpretare strictă care, potrivit recurenților, este 
admisibilă numai în situații de no rmalitate și, în consecință, nu este niciodată ad misibilă într-un caz 
precum c el din speță, în care pe rsoanele vizate se găsesc în afara U niunii și într-un stat aflat în 
situație de război.
25. Cu titlu subsidiar , recurenții pretind că actele în litigiu trebuie să fie anulate de Curte deoarece 
încălcările grave a le dr epturilor fundamentale săvârșite de C omisie ar ad uce atingere „ordinii 
europene”. Aceștia susțin că, astfel, Curtea nu poate decât să constate că Regulamentul de procedură 
încalcă tratatele și Convenția e uropeană pe ntru a părarea dr epturilor omului și a l ibertăților 
fundamentale, întrucât pe rmite să li se opună un termen pe ntru exercitarea dr eptului lor de a 
introduce o a cțiune.
26. În consecință, recurenții solicită Curții (a) anularea ordonanțelor prin care Tribunalul a d eclarat 
inadmisibile acțiunile lor, (b) trimiterea cauzelor spre rejudecare Tribunalului pe ntru a-și putea 
valorifica dr epturile în fața acestuia, precum ș i (c) obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de 
judecată.
16
16—
ECLI:EU:C:2012 :831 7CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
IV – Procedura în fa ța Curții
27. Consiliul a c ompărut pentru a s usține respingerea recursului.
28. În mem oriul în răspuns, Consiliul susține, în ceea ce privește primul motiv, că recurenții nu au 
explicat de ce le-a fost imposibil să aibă cunoștință despre acțiunile Uniunii anterioare D eciziei 
2011 /211, în condițiile în care cel puțin unul dintre recurenți a r ecurs la avocați cu sediul în Paris 
începând cu luna decembrie 2010 . În plus, starea de război invocată de recurenți nu putea să 
constituie, în această privință, un caz de forță majoră, deoarece a f ost provocată de înșiși recurenții 
prin faptul că au refuzat să cedeze puterea președintelui ales.
29. Cu privire la cel de al doilea motiv, Consiliul afirmă că recurenții nu au ad us probe referitoare la 
momentul în care au luat cunoștință despre actele în litigiu, nici cu privire la m otivele care i-au 
împiedicat să le atace în cursul lunilor martie și aprilie 2011 . În orice caz, potrivit Consiliului, nu era 
obligatorie no tificarea pe rsonală a a ctelor în litigiu, deoarece, spre deosebire de cauza în care a f ost 
pronunțată Hotărârea din 16 noiembrie 2011 , Bank M elli Irán, citată anterior, reglementarea aplicabilă 
în speță, și anume D ecizia 2010 /656, a p revăzut posibilitatea no tificării p rin publicare oficială da că 
adresa persoanei vizate nu este cunoscută.
30. Prin intermediul Ordonanței din 14 decembrie 2011 a u fost conexate cauzele C-478/11 P- 
C-482/11 P și a f ost respinsă cererea de judecare a p rezentei cauze potrivit procedurii a ccelerate 
prevăzute la articolul 62a alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură.
31. Printr-o scrisoare di n 16 februarie 2012 , Consiliul a c omunicat Curții că, potrivit Deciziei de 
punere în aplicare 2012 /74/PESC a C onsiliului din 10 februarie 2012  
Decizia de punere în aplicare 2012 /74/PESC a C onsiliului din 10 februarie 2012 p rivind punerea în aplicare a D eciziei 2010 /656/PESC de 
reînnoire a m ăsurilor restrictive impuse împotriva Côte d’Ivoire (JO L 38, p. 43)., numele doamnei Boni-Claverie 
a fost retras de pe l ista din anexa II la Decizia 2010 /656/PESC.
32. Curtea a di spus organizarea ședinței publice și a invitat părțile să răspundă în scris, până la 15 iunie 
2012 , la două întrebări scrise, referitoare la da ta la care recurenții au luat „efectiv cunoștință” despre 
actele în litigiu și despre motivele care au determinat Consiliul să considere că nu putea să îi no tifice 
personal. La împlinirea termenului acordat în acest scop, s-a înregistrat la Curte numai răspunsul 
Consiliului, care a a firmat că, întrucât nu cunoștea adr esele pe rsoanelor vizate și având în ve dere 
situația haotică din Côte d’Ivoire în pe rioada m artie-aprilie 2011 , ar f i fost foarte dificil să se asigure 
că no tificările au fost primite efectiv de destinatari, chiar da că ar f i fost trimise prin fax sau prin 
scrisoare recomandată la sediul lor profesional oficial, independent de faptul că politica Consiliul este 
de a ev ita în orice caz trimiterea no tificărilor adr esate pe rsoanelor fizice la sediile lor profesionale 
oficiale.
33. După ce li s-a acordat recurenților un ultim termen pe ntru a r ăspunde la întrebarea me nționată la 
punctul anterior și pentru a-și manifesta intenția de a p articipa la ședința prevăzută pe ntru da ta de 
26 iunie 2012 , având în ve dere lipsa unui răspuns din partea recurenților, președintele Curții, de acord 
cu judecătorul raportor și cu avocatul general, după ascultarea Consiliului, care nu s-a opus, a di spus 
anularea ședinței publice printr-o decizie din 21 iunie 2012 .
17
17—
8 ECLI:EU:C:2012 :831CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
V – Apreciere
A – Raționament
34. Trebuie amintit că prezentele recursuri se întemeiază pe d ouă motive. Prin intermediul primului 
motiv se susține că, în mod greșit, Tribunalul nu a a preciat că starea de război în care se pretinde că 
se afla Côte d’Ivoire constituia un caz de forță majoră care i-a împiedicat pe r ecurenți să își exercite 
efectiv dr eptul de a a taca actele în litigiu. Prin intermediul celui de al doilea m otiv se afirmă că 
principiul securității juridice nu poate justifica, pe d e o p arte, aplicarea în privința acțiunilor a 
termenului obișnuit de introducere a a cțiunii, prelungit numai pe ntru considerente de distanță, și, pe 
de altă parte, faptul că actele în litigiu nu le-au fost notificate personal.
35. În temeiul acestor două motive, recurenții solicită anularea ordonanțelor prin care cererile lor au 
fost declarate inadmisibile și trimiterea spre rejudecare a r espectivelor cauze Tribunalului pentru a-și 
putea valorifica dr epturile în fața sa. Aceasta este cererea cu privire la care trebuie să se pronunțe 
Curtea, pe l ângă cea referitoare la obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
36. În opinia no astră, nu trebuie luată în considerare referirea suplimentară neclară din cererile de 
recurs la încălcarea tratatelor și a C EDO imputată Regulamentului de procedură. Astfel, în di feritele 
cereri de recurs se poate citi: „Cu titlu subsidiar , anularea actelor ca urmare a g ravității încălcării 
aduse libertăților și drepturilor fundamentale” 
Punctul 95 di n cererea de recurs în cauza C-478/11 P, punctul 93 di n cererea de recurs în cauza C-479/11 P și punctul 92 di n cererile de 
recurs în cauzele C-480/11 P, C-481/11 P și C-482/11 P..
37. Acest mod de a c ritica actele în temeiul cărora au fost ad optate m ăsurile restrictive împotriva 
recurenților nu dă însă naștere unei cereri formale de examinare a v alidității actelor în cauză și, dacă 
este cazul, de declarare a n evalidității acestora. Dimpotrivă, repetând că respectivele „acte” ad uc 
atingere dr epturilor și libertăților lor, recurenții concluzionează că, „[î]n consecință, Curtea nu poate 
decât să constate că Regulamentul de procedură încalcă tratatele […] și Convenția […], astfel încât nu 
poate fi aplicat […]” (punctul 97 di n cererile de recurs). Presupusa încălcare a dr epturilor nu este 
imputată, așadar , actelor C onsiliului atacate în fața T ribunalului, ci însuși Regulamentului de 
procedură, care pe rmite atacarea actelor me nționate într-un termen determinat. În realitate, încălcarea 
drepturilor nu este imputată nici Regulamentului de procedură în sine, ci aplicării sale în prezentele 
cauze.
38. În consecință, nu există baza m inimă necesară pe ntru a c onsidera c ă se pune în di scuție 
Regulamentul de procedură sau că recurenții solicită ca, pe l ângă validitatea ordonanțelor prin care a 
fost declarată inadmisibilitatea, Curtea să se pronunțe și cu privire la fondul unei chestiuni pe c are nu 
au putut să o d ezbată în fața Tribunalului. Conținutul literal al concluziilor enunțate în cererile de 
recurs trebuie să fie determinant în această privință, iar î n cererile me nționate figurează numai 
concluzii referitoare la anularea ordonanțelor atacate și la trimiterea cauzelor spre rejudecare 
Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe pe f ond.
39. Este o p roblemă distinctă faptul că, în temeiul articolului 61 di n Regulamentul de procedură, 
Curtea ar p utea eve ntual să se pronunțe în cadrul acestei proceduri cu privire la validitatea măsurilor 
în litigiu. Evident, la această posibilitate ne putem r eferi numai după ce ne vom o cupa de criticile 
îndreptate împotriva deciziilor care au împiedicat realizarea acestei examinări a v alidității de către 
însuși Tribunalul.
40. Obiectul prezentului litigiu fiind astfel delimitat, vom începe p rin a ar ăta care este, în opinia 
noastră, abordarea cea mai ad ecvată pentru examinarea problemelor ridi cate în prezentele recursuri.
18
18—
ECLI:EU:C:2012 :831 9CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
41. Întrucât, după cum am ar ătat, obiectul prezentei proceduri nu este legalitatea măsurilor adoptate 
de C onsiliu împotriva recurenților, ci corectitudinea abordării T ribunalului, care a d eclarat 
inadmisibile acțiunile introduse împotriva acestor măsuri, ar p utea părea că, în principiu, nu este 
necesar să se spună nimic cu privire la m ăsurile în cauză. Dar n u este așa. Dacă, astfel cum a m 
anunțat, considerăm c ă al doilea m otiv pe c are se întemeiază prezentele recursuri trebuie ad mis, 
aceasta se da torează caracterului special, dacă nu excepțional, al circumstanțelor care au condus la 
adoptarea măsurilor atacate.
42. Prin urmare, trebuie, în primul rând, să se determine natura, conținutul și sfera d e aplicare a 
măsurilor în litigiu pe ntru a s e stabili în ce mod și în ce măsură aduc atingere drepturilor recurenților. 
De aceste aspecte depind cerințele formale și materiale privind comunicarea m ăsurilor me nționate 
persoanelor vizate în mod specific.
43. Dacă, astfel cum anticipăm, concluzia va fi că, având în ve dere conținutul lor, măsurile în litigiu ar 
fi trebuit să fie no tificate pe rsonal persoanelor vizate, problema care ar t rebui ridi cată în continuare 
este dacă, în circumstanțele speței, erau ad misibile alte forme d e comunicare.
44. Dacă se va concluziona, în final, că dreptul Uniunii ad mite în anumite cazuri forme a lternative d e 
notificare, va trebui să se examineze, în continuare, problema termenului disponibil pentru atacarea 
măsurilor astfel no tificate. Atunci va trebui să se analizeze în ce moment începe s ă curgă termenul 
menționat și în special da că, în circumstanțele speței, era a plicabilă una di ntre cauzele care ar f i 
împiedicat curgerea sa no rmală, și anume f orța majoră.
45. Prin cele de m ai sus – i nsistăm – n u pretindem s ă ne pronunțăm c u privire la abordarea 
Consiliului, ci dorim numai să subliniem c ă problema termenului disponibil pentru atacarea măsurilor 
acestuia la Tribunal nu era atât de simplă precum a c onsiderat acesta și, în consecință, nu se putea 
vorbi despre o s ituație de inadmisibilitate „vădită”.
B – Natura, conținutul și întinderea măsurilor în litigiu. Necesitatea notificării personale
46. Astfel cum am ar ătat, m ăsurile ad optate împotriva recurenților cuprind interzicerea intrării sau a 
tranzitării lor pe t eritoriul statelor mem bre și înghețarea tuturor fondurilor și a c elorlalte resurse 
economice aflate în proprietatea sau sub controlul dir ect sau indirect al acestora în U niunea 
Europeană.
47. Este vorba, inutil să precizăm, despre măsuri care aduc atingere, cel puțin și prima facie, unui drept 
fundamental al recurenților, și anume dr eptul de proprietate, garantat pe ntru „orice pe rsoană” prin 
articolul 17 a lineatul (1) din C arta dr epturilor fundamentale a U niunii Europene (denumită în 
continuare „CDFUE”) 
Potrivit jurisprudenței Curții Europene a D repturilor Omului, constantă începând cu Hotărârea din 7 decembrie 1976 , Handyside împotriva 
Regatului Unit (cererea nr. 5493 /72, punctul 62), măsurile care împiedică folosința temp orară a b unurilor de către proprietar intră sub 
incidența articolului 1 a lineatul (2) din Protocolul nr. 1 la CEDO., independent de faptul că pot ad uce atingere și altor dr epturi și interese 
legitime.
48. Măsurile me nționate sunt în plus, iar a cest fapt este deosebit de relevant în analiza no astră, măsuri 
adoptate de p lano, fără ascultarea pe rsoanelor vizate și fără nicio posibilitate pe ntru acestea de a s e 
opune aplicării lor. Fără îndoială, nu lipsesc motivele pe ntru a j ustifica o p rocedură atât de expeditivă 
în cadrul unor operațiuni internaționale de me nținere sau de restabilire a p ăcii sau a s tabilității în 
regiuni în care pot fi în pe ricol drepturile cele m ai elementare ale pe rsoanelor. Însă aceasta nu
19
20
21
19—
20—
21—
10 ECLI:EU:C:2012 :831CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
 permite să se facă abstracție de faptul că, în interesul eficacității acestor obiective, sunt sacrificate prin 
acest mod de a p roceda a numite garanții inerente no țiunii de stat de drept 
Este redundantă orice referire, chiar ș i foarte sumară, la literatura privind statul de drept, dar n e par foarte clare și oportune considerațiile 
lui Thomas Bingham în „The Rule of Law”, The sixth Sir David W illiams Lecture, Centre for Public Law, 16 noiembrie 2006 .. Prima dintre acestea este 
cea încifrată în principiul că nu se poate aduce atingere drepturilor și intereselor nimănui fără a i s e da 
posibilitatea de a f i ascultat.
49. Pe scurt, suntem î n prezența unor măsuri ad optate în cadrul unei proceduri pe c are pe rsoanele și 
entități vizate nu au putut să o c unoască și la care nu au putut să participe și al cărei conținut aduce 
o atingere imediată drepturilor și intereselor legitime a le acestora.
50. Această ultimă considerație nu poate decât să se repercuteze puternic asupra dr eptului la protecție 
jurisdicțională. Astfel, având în ve dere această atingere, este ev ident că, în orice caz, trebuie să li se 
asigure pe rsoanelor în cauză dreptul fundamental la o p rotecție jurisdicțională efectivă a dr epturilor și 
libertăților lor afectate, drept fundamental pe c are articolul 47 C DFUE îl recunoaște pe ntru „orice 
persoană” în raport cu posibilele încălcări imputabile puterii p ublice a U niunii.
51. În acest sens, considerăm c ă natura e xcepțională, pentru a n e exprima astfel, a p rocedurii d e 
adoptare a a cestor măsuri nu poate, în m ăsura în care se poate ev ita, să se extindă la privarea de 
dreptul la apărare față de m ăsurile sancționatorii o dată ce acestea au fost ad optate și aplicate. Pe 
scurt, trebuie să se justifice caracterul excepțional al procedurii d e ad optare a m ăsurii d e sancționare, 
dar n u se poate face niciodată excepție de la dreptul efectiv la apărare împotriva măsurii înseși.
52. Cu alte cuvinte, garanțiile statului de drept asigură oricărei persoane, în cadrul Uniunii, controlul 
jurisdicțional al deciziilor puterii p ublice susceptibile să îi a fecteze dr epturile, libertățile și interesele. 
La aceasta trebuie ad ăugat că de obicei această garanție a dr eptului la apărare este precedată de multe 
alte garanții incluse chiar în procedura prin care se impun sancțiunile sau se restrâng dr epturile. Din 
acest motiv, având în ve dere dispariția în m are parte sau chiar t otală a a cestor garanții, garantarea 
protecției jurisdicționale capătă o i mportanță deosebită.
53. Altfel spus, chiar da că m otive foarte specifice de ordine publică și de securitate națională pot 
justifica derogarea de la garanțiile obișnuite prevăzute de lege în cursul procedurii d e elaborare a 
actelor și a di spozițiilor prin care se restrâng drepturi, această derogare pare posibilă numai cu condiția 
ca, pentru a n e exprima astfel, drept compe nsare necesară a a cestei restrângeri să se creeze posibilitatea 
unui ultim control jurisdicțional al acestor acte și dispoziții în momentul aplicării lor 
În acest sens, recenta Hotărâre din 15 noiembrie 2012 , Consiliul/Bamba (C-417/11 P), subliniază că, în măsura în care pe rsoana vizată de o 
decizie de înghețare a f ondurilor nu di spune de dr eptul de a f i ascultată anterior ad optării d eciziei me nționate, respectarea obligației de 
motivare a a cestei decizii este cu atât mai importantă cu cât constituie unica garanție care îi pe rmite pe rsoanei vizate să se prevaleze de 
căile de atac pe c are le are la dispoziție pentru a c ontesta legalitatea deciziei respective (punctul 51)..
54. Prin urmare, după cum vom ve dea în continuare, trebuie să fim deosebit de exigenți atunci când, 
precum în speță, ne confruntăm cu cazuri în care, într-un fel, statul de drept este prezent pe d eplin 
numai în m omentul controlului unei măsuri care este rezultatul unor proceduri care, repetăm, în 
termeni de garanții individuale, sunt în m od clar d eficitare di n pe rspectiva unor situații d e 
normalitate.
55. Astfel cum C urtea a a vut ocazia să amintească, „principiul protecției jurisdicționale efective 
presupune că autoritatea Uniunii care ad optă un act prin care se iau măsuri restrictive împotriva unei 
persoane sau a u nei entități comunică motivele pe c are se întemeiază acest act, în măsura în care este 
posibil, fie în m omentul în care acest act este ad optat, fie, cel puțin, cât mai ra pid p osibil după 
adoptare, pentru a l e permite acestor persoane sau entități exercitarea dreptului lor la acțiune” 
Hotărârea Bank M elli Iran, citată anterior, punctul 47, care citează Hotărârea din 3 septembrie 2008 , Kadi ș i Al Barakaat International 
Foundation/Consiliul și Comisia, citată anterior, punctul 336..
22
23
24
25
22—
23—
24—
25—
ECLI:EU:C:2012 :831 11CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
56. După cum se impune, dispozițiile în discuție în prezenta cauză îndeplinesc această cerință. Astfel, 
articolul 7 alineatul (3) din D ecizia 2010 /656 p revede, în ultima ve rsiune, că „Consiliul comunică 
decizia sa, inclusiv m otivele includerii pe rsoanei sau entității respective, fie dir ect, da că dispune de 
adresa acestora, fie prin publicarea unui anunț care să ofere pe rsoanei sau entității în cauză 
posibilitatea de a p rezenta observații”. În termeni similari, la rândul său, articolul 11a alineatul (3) din 
Regulamentul nr. 560/2005 , de asemenea în ultima versiune, prevede că „Consiliul comunică decizia sa, 
inclusiv motivele includerii pe l istă, persoanei fizice sau juridice, entității sau organismului me nționate 
la alineatele (1) și (2), fie dir ect, da că dispune de adr esa acestora, fie prin publicarea unui anunț, 
oferind pe rsoanei fizice sau juridice, entității sau organismului în cauză posibilitatea de a p rezenta 
observații”.
57. În lumina dreptului la un control jurisdicțional al acestor măsuri, o c omunicare „directă”, în sensul 
dispozițiilor citate anterior, nu poate fi, în principiu, decât rezultatul unei no tificări pe rsonale sau 
individuale, deoarece finalitatea comunicării n u este alta decât aceea de a f ace posibilă exercitarea 
dreptului la apărare în ra port cu m ăsurile ad optate împotriva pe rsoanei vizate. Es te vorba, în 
consecință, despre o c omunicare în interesul protecției drepturilor și libertăților cărora li se ad uce 
atingere prin asemenea măsuri 
A se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 9 ianuarie 1997 , Comisia/Socurte și alții (C-143/95, Rec., p. I-1, punctul 31), în care se afirmă 
că „notificarea actelor comunitare […] implică în m od necesar comunicarea unei expuneri detaliate a c onținutului și a m otivelor actului 
notificat. Astfel, în lipsa unei asemenea expuneri, terțul vizat nu ar p utea să cunoască cu precizie conținutul și motivele actului în cauză, 
care i-ar pe rmite să introducă în mod util o c ale de atac împotriva acestei decizii”.. Se impune, prin urmare, în cea mai m are măsură posibilă, realizarea 
unei comunicări reale și efective, ceea ce exclude, de principiu, simpla publicare oficială.
58. Curtea s- a pronunțat în acest sens în cauza Bank M elli Iran, concluzionând că, deși no rma 
aplicabilă în acest caz nu prevedea „forma în care […] [este] «adus[ă] la cunoștinț[ă]»” de către 
Consiliu m otivarea unei măsuri ad optate împotriva unei entități, obligația impusă în acest sens 
Consiliului trebuie îndeplinită „printr-o comunicare individuală” 
Hotărârea Bank M elli Irán, punctul 52. Dispoziția în discuție era ar ticolul 15 a lineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 423/2007 a l Consiliului 
din 19 aprilie 2007 p rivind măsuri restrictive împotriva Iranului (JO L 103, p. 1)..
59. În plus, în acest sens este relativ secundar f aptul că măsurile în litigiu au fost adoptate în temeiul 
unor rezoluții care, ca și deciziile, au natura u nui regulament și, prin urmare, astfel cum a mintea 
Curtea în H otărârea Bank M elli Iran 
Punctul 45., dobândesc valoare juridică deplină numai p rin publicarea 
oficială. Cel m ai important este că, independent de natura f ormală a p revederii î n care sunt 
încorporate măsurile în litigiu, acestea, prin conținutul lor, aduc atingere în m od dir ect drepturilor și 
libertăților pe rsoanelor pe c are le vizează dir ect și pe rsonal. Impe rativele ra țiunii dr eptului la o 
protecție jurisdicțională efectivă trebuie, așadar , să prevaleze în ra port cu orice altă considerație 
formală 
Subscriem l a considerațiile avocatului general Mengozzi din Concluziile prezentate în cauza Bank M elli Iran, care subliniază la punctul 39 
„natura p rofund hibridă a a ctelor privind ad optarea unor măsuri restrictive p recum cele în di scuție în cauza no astră”. Este vorba, astfel, 
despre acte care au în același timp o a plicabilitate generală (în m ăsura în care toți destinatarii l or sunt obligați să aplice m ăsurile 
sancționatorii p revăzute) și o a plicabilitate specifică (întrucât sunt îndreptate în m od specific împotriva pe rsoanelor cărora li se adr esează 
măsurile respective)..
60. În definitiv și ca o p rimă concluzie, considerăm c ă, prin conținutul lor, măsurile ad optate de 
Consiliu împotriva recurenților din prezentele cauze ar f i trebuit să le fie comunicate dir ect, printr-o 
notificare personală.
C – Posibilitatea unor mo dalități de c omunicare alternative
61. În cazurile de față însă, este cert că, în m od contrar c oncluziei anterioare, măsurile restrictive 
adoptate de Consiliu nu au fost notificate pe rsonal persoanelor vizate.
26
27
26—
27—
12 ECLI:EU:C:2012 :831CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
62. Trebuie observat că, în temeiul articolului 7 a lineatul (3) din Decizia 2010 /656 ș i al articolului 11a 
alineatul (3) din Regulamentul nr. 560/2005 , astfel cum am ar ătat, în cazul în care nu este posibilă 
comunicarea dir ectă întrucât nu este cunoscută „adresa” pe rsoanei vizate, trebuie să se procedeze la 
„publicarea unui anunț care să ofere pe rsoanei sau entității în cauză posibilitatea de a p rezenta 
observații” 
Articolul 7 alineatul (3) din Decizia 2010 /656., „oferind pe rsoanei fizice sau juridice, entității sau organismului în cauză posibilitatea de 
a prezenta observații.” 
Articolul 11a alineatul (3) din Regulamentul nr. 560/2005 .63. Dorim s ă anticipăm d eja că, în circumstanțele me nționate, această posibilitate alternativă de 
comunicare nu este în sine conformă cu dr eptul la o p rotecție jurisdicțională efectivă, dar e ste 
obligatorie, chiar da că nu este, pentru a n e exprima astfel, întotdeauna suficientă. Este vorba, astfel, și 
mai presus de orice alte considerații, despre înștiințarea pe rsoanei vizate prin m odalități alternative 
despre faptul că Uniunea a ad optat, di n m otive c u privire la care este de asemenea informată, o 
măsură care afectează drepturile sale. Destinată funcțional să pe rmită exercitarea dreptului la apărare, 
comunicarea se impune în orice caz, chiar da că sub o a ltă formă, fără ca puterea publică să se poată 
declara s atisfăcută prin faptul că a r ecurs, fără succes, la forma de no tificare impusă de principiu. În 
cazul în care no tificarea pe rsonală eșuează, se impune, în consecință, orice altă formă care, în lipsa 
acesteia, permite efectiv comunicarea respectivă.
64. Desigur, „posibilitatea de a p rezenta observații” conferită la articolul 7 alineatul (3) din Decizia 
2010 /656 ș i la articolul 11a alineatul (3) din Regulamentul nr. 560/2005 n u este în sine o p osibilitate 
de a a taca măsurile în fața unei autorități jurisdicționale, dar , din punctul de vedere al dreptului la o 
protecție jurisdicțională efectivă, contează numai că informația furnizată pe ntru a „prezenta observații” 
în fața autorității care adoptă măsura pe rmite și atacarea măsurii la Tribunal.
65. În acest moment, este necesar să ne focalizăm asupra unei considerații fundamentale. Măsurile în 
discuție răspund unei cauze singulare și au ca destinatari, în m ăsura în care le vizează, persoane și 
entități care se găsesc într-o situație cel puțin foarte particulară. Este vorba, astfel, despre m ăsuri 
adoptate în cadrul unei operațiuni internaționale desfășurate sub auspiciile Națiunilor Unite în scopul 
de a a sigura pacea și stabilitatea internaționale într-o regiune a c ontinentului african. Într-un context 
de război civil – s au cel puțin de maximă insecuritate și confuzie într-un teritoriu cu privire la care 
nu este garantată efectivitatea unei puteri publice instituite în m od ad ecvat –, este ev ident că nu se 
poate pretinde funcționarea no rmală a c ăilor și a m odalităților de comunicare obișnuite într-o situație 
de conviețuire ordonată și pacifică. La râ ndul lor, destinatarii m ăsurilor sunt tocmai pe rsoanele și 
entitățile cărora li se impută un anumit grad d e participare la circumstanțele care au făcut posibilă 
situația de instabilitate care se dorește a f i combătută.
66. În situații precum cele din cazul examinat trebuie să se admită că este foarte probabil ca no tificarea 
personală să nu fie posibilă și că, în consecință, având în ve dere cele arătate, se impune să se recurgă la 
alte modalități de comunicare. În acest sens, articolul 11a alineatul (3) din Regulamentul nr. 560/2005 
prevede ca alternativă la comunicarea la adr esă „publicarea unui anunț”. Potrivit Consiliului, această 
publicare trebuia să se facă în Jurnalul Oficial al Uniunii Eu ropene și a p rocedat la aceasta la da tele 
menționate la punctul 19 di n prezentele concluzii. Poate fi lăsată deoparte problema da că ar f i trebuit
28
29
30
28—
29—
30—
ECLI:EU:C:2012 :831 13CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
 încercat alt tip de „publicitate”, eve ntual în me diile de comunicare locale. În orice caz, di n moment ce 
acesta nu este un aspect care trebuie clarificat aici, iar c hestiunea este relativ minoră, cum se va vedea 
în continuare, criteriul principal trebuie să fie, în circumstanțe precum cele de față, momentul în care 
persoanele vizate au avut cunoștință despre măsurile în litigiu 
Cel mai frecvent, atunci când este vorba despre măsuri de înghețare a f ondurilor, acest moment coincide cu m omentul în care pe rsoana 
vizată încearcă fără succes să realizeze o o perațiune bancară. În acest sens, informația furnizată de entitățile bancare poate fi foarte utilă 
pentru a p roba declarațiile pe rsoanelor vizate referitoare la momentul în care au luat cunoștință. Directiva 2005 /60/CE a P arlamentului 
European și a C onsiliului din 26 octombrie 2005 p rivind prevenirea utilizării s istemului financiar î n scopul spălării b anilor și finanțării 
terorismului (JO L 309, p. 15, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 214) este o b ună dovadă a g radului de implicare impus entităților bancare în 
cadrul aplicării m ăsurilor Uniunii în ceea ce privește transferurile depozitelor bancare. În acest sens, în considerentul (4) se amintește că 
Directiva 91 /308/CEE a C onsiliului din 10 iunie 1991 p rivind prevenirea folosirii s istemului financiar în scopul spălării b anilor (JO L 166, 
p. 77, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 103) „solicita statelor mem bre să interzică spălarea banilor și să oblige sectorul financiar, cuprinzând 
instituțiile de credit și o g amă largă de alte instituții financiare, la identificarea clienților lor, la ținerea unor evidențe corespunzătoare, la 
stabilirea unor proceduri interne de formare a pe rsonalului și la prevenirea spălării b anilor, precum și la raportarea oricăror indicii de 
spălare a b anilor autorităților compe tente”..
67. Astfel, Uniunea are obligația de a a sigura pe c ât posibil această luare la cunoștință, întrucât numai 
din momentul în care aceasta are loc, persoanele vizate pot să reacționeze efectiv 
A se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Socurte și alții, citată anterior, punctul 31. și se poate calcula 
termenul disponibil pentru exercitarea căii de atac aferente împotriva măsurilor în litigiu. Uniunea are 
de asemenea obligația să se străduiască în m od activ să realizeze acest obiectiv, deoarece pe b aza 
acestor eforturi se poate constitui prezumția de cunoaștere de către pe rsoana vizată, ceea ce înseamnă 
că termenul me nționat poate începe s ă curgă.
68. Pe scurt, cu cât diligența puterii p ublice în scopul de a pe rmite cunoașterea de către pe rsoana 
vizată a m ăsurilor adoptate împotriva sa este mai m are, cu atât prezumția că această cunoaștere a a vut 
loc este mai consistentă și, în consecință, este cu atât mai di ficil ca pe rsoana vizată să poată răsturna 
respectiva prezumție dovedind că, în pofida a cestei diligențe, nu i-a fost posibil să cunoască măsurile 
care îi ad uceau un prejudiciu.
69. În acest sens, așadar , faptul că Consiliul, în încercarea de a r ealiza o c omunicare efectivă, a 
procedat la publicarea anunțurilor respective în Jurnalul Oficial permite o p rezumție puternică de 
cunoaștere de către pe rsoanele vizate, mai consistentă, desigur, decât prezumția obișnuită inerentă 
publicării oficiale a m ăsurilor sancționatorii p ropriu-zise.
70. În definitiv, ne confruntăm cu o c hestiune de intensitate a c onsistenței unei prezumții referitoare la 
un fapt (cunoașterea m ăsurilor sancționatorii) de care depinde răspunsul la întrebarea relevantă în 
prezenta procedură, și anume c ând și până la ce moment au putut fi atacate măsurile în litigiu.
D – Termenul de i ntroducere a c ăii de a tac. Dies a q uo
71. Articolul 263 T FUE prevede, la al șaselea paragraf, că „[a]cțiunile prevăzute de prezentul articol 
trebuie formulate în termen de două luni, după caz, de la publicarea actului, de la no tificarea acestuia 
reclamantului sau, în lipsă, de la data la care reclamantul a luat cunoștință de actul respectiv”.
72. Această ultimă precizare este determinantă în ceea ce privește sensul acestei no rme î n sistemul 
căilor de atac al Uniunii în cazul atacării d e către particulari a a ctelor care îi p rivesc dir ect și 
individual. În m od ev ident, având în ve dere că Uniunea este o „comunitate de dr ept” 
Pentru a u tiliza expresia p aradi gmatică di n H otărârea di n 23 aprilie 1986 , Les Ve rts/Parlamentul European (243/83, Rec., p. 1339 , 
punctul 23), recent utilizată din no u de Curte în Hotărârea din 26 iunie 2012 , Polonia/Comisia (C-335/09 P, punctul 48)., sistemul 
menționat trebuie să îndeplinească exigențe specifice accesului la justiție ca parte inerentă a dr eptului 
la o p rotecție jurisdicțională efectivă, garantat în prezent de articolul 47 C DFUE.
31
32
31—
32—
14 ECLI:EU:C:2012 :831CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
73. Măsuri precum cele examinate în acest context sunt, desigur, dispoziții care, după cum am repetat, 
trebuie să facă în principiu obiectul „notificării reclamantului”. Se poate opune celor arătate anterior 
faptul că măsurile au fost publicate și că, în consecință, data publicării lor este cea care determină 
termenul în care pot fi atacate? Faptul că se poate considera a stfel și că aceasta a f ost abordarea 
pentru care a o ptat Tribunalul demonstrează, în orice caz, că ne confruntăm cu o c hestiune cel puțin 
discutabilă. Tocmai faptul că acest aspect este discutabil demonstrează, în opinia no astră, că acțiunile 
nu ar f i trebuit să fie declarate inadmisibile de Tribunal în modul în care acesta a p rocedat.
74. În principiu, nu este di scutabil faptul că termenele procesuale trebuie să facă obiectul unei 
interpretări stricte în interesul principiului securității juridice. Această cerință de principiu nu este 
însă dusă la extrem d e tratat, care, admițând relevanța, dacă este cazul, a c unoașterii efective, admite 
și condiționarea calculului termenelor de circumstanțe foarte specifice fiecărei situații de fapt.
75. De aici rezultă și sensibilitatea regimului procesual al Tribunalului în raport cu dificultățile pe c are 
le poate reprezenta pe ntru exercitarea dreptului de acces la justiție distanța care desparte justițiabilul 
de sediul Curții. Faptul că Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede la ar ticolul 102 
alineatul (2) o p relungire a t ermenelor procesuale „pentru considerente de distanță” nu răspundea la 
origine altei cerințe decât garantarea accesului la justiție în condiții de egalitate și, în consecință, fără ca 
distanța, mai importantă în trecut, să se poată transforma într-o circumstanță de care să depindă, în 
mai m are sau mai m ică măsură, beneficiul efectiv al întregului termen acordat.
76. Deși se poate susține că această prelungire pe ntru considerente de distanță este în prezent mai 
puțin justificată decât în trecut ca urmare a p rogresului mijloacelor de comunicare, trebuie să se 
admită că, într-o situație precum cea din speță, conceptul „distanței” își redobândește semnificația ca 
realitate fizică din care decurge un anumit grad d e dificultate a c omunicării între realități separate în 
spațiu. Este vorba despre o „distanță” pe c are, în sens figurat, tehnologia nu o p oate compe nsa și 
pentru care își me nțin deplina semnificație prevederi precum cea de la articolul 102 a lineatul (2) din 
Regulamentul de procedură al Tribunalului.
77. Dacă cunoașterea actului în discuție poate fi prezumată atunci când particularul se află pe t eritoriul 
unuia di ntre statele mem bre, prezumția devine mult mai problematică atunci când pe rsoana vizată se 
află la o di stanță considerabilă de frontierele Uniunii. Astfel, aceasta este o p rezumție inseparabilă de 
prezumția d e cunoaștere inerentă publicării u nui act în Jurnalul Oficial al Uniunii Eu ropene. 
Respectiva cunoaștere nu poate fi prezumată în afara d omeniului de aplicare al dreptului Uniunii, 
care, în plus, nu a a vut niciodată pretenția de a s e exprima urbi et orbi.
78. La rândul său, Curtea Europeană a D repturilor Omului insistă dintotdeauna asupra importanței 
momentului în care pe rsoana vizată ia c unoștință „în m od real” despre conținutul actului care o 
prejudiciază, în scopul de a d etermina începutul curgerii termenelor procesuale 
A se ve dea, cu titlu de exemp lu, Curtea Europeană a D repturilor Omului, Hotărârea Papachelas împotriva Greciei din 25 martie 1999 
(cererea nr. 31423 /96, punctul 30)..
79. În definitiv, întrebarea este da că, având în ve dere circumstanțele speței, ar f i trebuit să li se ofere 
recurenților toate posibilitățile legale pe ntru a d ovedi c ă, din m otive d e forță m ajoră, au „luat 
cunoștință” efectivă despre măsurile respective n umai la o da tă ulterioară publicării, cu eve ntualele 
consecințe aferente asupra respectării termenelor pentru acțiunile lor 
Desigur, fără a a borda ai ci o p roblemă asupra căreia revine eve ntual Tribunalului sarcina de a s e pronunța, apreciem c ă nu ar f i existat 
totuși dificultăți excesive, cel puțin nu pe ntru a d ovedi m omentul de la care recurenții au luat cunoștință efectiv despre m ăsurile 
menționate. Însăși natura m ăsurii d e înghețare a f ondurilor face ca aceasta să fie efectivă sau să se concretizeze numai în momentul în care 
se încearcă realizarea unui act de dispoziție cu privire la fondurile în cauză. Referitor la acest aspect, entitățile financiare pot furniza anumite 
informații, după cum s- a arătat la no ta de subsol 28. Se pot face afirmații similare cu privire la interzicerea accesului pe t eritoriul Uniunii, a 
cărei aplicare revine statelor mem bre..
ECLI:EU:C:2012 :831 15CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
E – Judecarea acțiunilor de c ătre Tribunal. Aplicarea neadecvată a a rticolului 111 d in Regulamentul 
de p rocedură
80. În cauzele examinate în prezent, știm că Tribunalul a d eclarat inadmisibile în temeiul articolului 
111 di n R egulamentul de procedură acțiunile formulate de recurenți, exclusiv pe b aza cererii 
introductive și dând o a plicare strictă termenului de două luni prevăzut la articolul 263 T FUE. Pentru 
Tribunal a f ost suficientă constatarea că anunțurile m ăsurilor sancționatorii a u făcut obiectul unei 
publicări oficiale, acesta concluzionând că, în temeiul articolului 102 a lineatul (2) din Regulamentul de 
procedură, termenul de două luni a început să curgă la 14 z ile după data publicării respective.
81. Trebuie să fim d e acord c u T ribunalul (punctul 17 di n ordonanțele atacate) în sensul că 
reclamanții nici măcar nu au me nționat o p osibilă aplicare a u nui caz de forță majoră sau a u nui caz 
fortuit, conform ar ticolului 45 di n Statutul Curții de Justiție.
82. Cu toate acestea, reclamanții au invocat faptul că măsurile sancționatorii n u le-au fost no tificate 
personal, prin prezentarea unei descrieri a f aptelor (punctele 18 -36 di n cererile introductive) din care 
reiese în mod clar că contextul în care s-au făcut publice oficial măsurile me nționate era cel puțin de 
o deosebită instabilitate pe t eritoriul pe c are se aflau. Am amintit deja că însuși Consiliul, la punctul 4 
din răspunsul din 14 iunie 2012 l a întrebarea adr esată de Curte, nu ezită să caracterizeze situația di n 
Côte d’Ivoire în martie și aprilie 2011 dr ept „haotică”.
83. Desigur, considerăm că, în principiu, nu revine Curții, în cadrul unui recurs, sarcina de a a naliza în 
detaliu aceste circumstanțe. Este însă de compe tența acesteia să stabilească dacă Tribunalul, prin faptul 
că a p rocedat dir ect la declararea acțiunilor drept inadmisibile exclusiv pe b aza cererilor introductive, a 
acordat o p rotecție suficientă dr eptului la o p rotecție jurisdicțională efectivă în circumstanțele foarte 
particulare din speță.
84. În acest sens, putem a nticipa concluzia no astră în sensul că situația nu a f ost aceasta. În concret, 
considerăm că Tribunalul ar f i trebuit totuși să dea recurenților posibilitatea să își expună motivele pe 
care, în opinia lor, se putea întemeia aplicarea în speță, dintre datele prevăzute la articolul 263 T FUE, a 
datei referitoare la cunoașterea măsurilor, iar n u a c elei referitoare la publicarea lor oficială. După cum 
vom ve dea în continuare, Tribunalul dispunea de mijloacele procesuale pentru a p roceda astfel.
85. Având în ve dere gravitatea, pentru pe rsoanele vizate, a c onsecințelor care rezultă în mod inevitabil 
din declararea dir ectă a i nadmisibilității de către Tribunal, considerăm că, în raport cu circumstanțele 
particulare di n speță, se impuneau o i nterpretare și o a plicare a R egulamentului de procedură al 
Tribunalului mai ad ecvate, în termeni de rezultat, exigențelor dr eptului la protecție jurisdicțională 
garantat de articolul 47 C DFUE.
86. După cum a m ar ătat și repetăm, Tribunalul a o ptat pe ntru aplicarea ar ticolului 111 di n 
Regulamentul său de procedură, care îi pe rmite să declarare inadmisibile prin ordonanță acțiunile care 
îi par „vădit” inadmisibile. Or, pentru m otivele ar ătate, este îndoielnic faptul că, în circumstanțele 
speței, cauza de inadmisibilitate a a cțiunilor a f ost „vădită”.
87. Considerăm, astfel, că circumstanțele speței ar f i trebuit să determine Tribunalul să recurgă la 
posibilitatea oferită de articolul 113 di n același regulament, care îi pe rmite să se pronunțe din oficiu și 
oricând asupra cauzelor de inadmisibilitate pentru motive d e ordine publică, „după ascultarea părților”. 
O asemenea ședință ar f i făcut posibil ca o eve ntuală decizie privind inadmisibilitatea să fie pronunțată 
ca urmare a u nei proceduri efectuate cu respectarea garanțiilor necesare.
88. În opinia no astră, articolul 111 di n Regulamentul de procedură al Tribunalului vizează acțiunile a 
căror inadmisibilitate „vădită” este în afara o ricărei îndoieli sau di scuții și, în consecință, poate fi 
apreciată în lipsa unei proceduri contradictorii și, în special, fără a f i necesar ca părțile să își prezinte 
poziția în această privință.
16 ECLI:EU:C:2012 :831CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
89. Dimpotrivă, articolul 113 di n acest regulament pleacă de la premisa că inadmisibilitatea nu este 
vădită, ci este deschisă unor dezbateri sau di scuții, motiv pe ntru care, în m od corect, prevede o 
modalitate prin care chestiunea poate fi dezbătută. Desigur, faptul că no rma prevede „oricând” 
posibilitatea declarării inadmisibilității sugerează că pe rmite, în special, declararea inadmisibilității 
acțiunii după ce aceasta a f ost inițial admisă și când litigiul poate fi deja foarte aproape d e finalizarea 
prin pronunțarea asupra fondului. Cu toate acestea, în opinia no astră, relevant este numai faptul că 
expresia „oricând” cuprinde și momentul începerii p rocedurii, iar , în special, ideea că este posibilă 
declararea inadmisibilității atunci când litigiul este deja într-o etapă foarte avansată subliniază că 
norma vizează situațiile în care inadmisibilitatea nu este „vădită” în absolut.
90. În definitiv, modul în care a p rocedat Tribunalul a p rivat recurenții de exercitarea dr eptului de 
acces la justiție fără a f i explorat toate posibilitățile procesuale de care dispunea pe ntru a d etermina cu 
maximă certitudine da că recurenții au recurs sau nu au recurs în termenul corespunzător la justiție 
începând din momentul în care au luat cunoștință despre măsurile care îi v izau.
91. Acest simplu motiv este suficient, în opinia no astră, pentru ad miterea prezentelor recursuri, nu atât 
deoarece Tribunalul nu a pe rmis atacarea actelor în litigiu, cât din cauză că nu a f ăcut tot ce îi s tătea în 
putință pe ntru a o feri recurenților posibilitatea de a p rezenta cea mai bună apărare posibilă în ceea ce 
privește introducerea în termen, în circumstanțele speței, a c ererilor lor introductive. În termeni pur 
procesuali, Tribunalul a a plicat articolul 111 di n Regulamentul de procedură al Tribunalului unei 
cauze de inadmisibilitate căreia ar f i trebuit să îi a plice, în lumina articolului 47 C DFUE, articolul 113 
din același regulament.
92. În acest moment, trebuie să semnalăm c ă ar gumentul privind securitatea juridică invocat de 
Tribunal la punctul 16 di n ordonanțele atacate nu ni se pare concludent. Es te ev ident că expirarea 
termenelor procesuale vizează să garanteze securitatea juridică prin ev itarea posibilității de a s e repune 
în di scuție în orice m oment validitatea unor acte și dispoziții care produc efecte juridice și, în 
consecință, să dea naștere unor speranțe din partea terților sau chiar u nor drepturi. Însă, în cazul 
unor măsuri precum cele în di scuție în prezentul litigiu, principiul securității juridice trebuie să fie 
pus în balanță cu alte drepturi constituționale.
93. Pe de altă parte, trebuie să insistăm asupra aspectului că, într-o situație precum cea din speță, în 
care pe rsoanele vizate suportă efectele unor măsuri ad optate printr-o procedură la care nu au putut 
participa, se impune „maximizarea” posibilităților pe rmise de lege pe ntru a s e realiza un control 
jurisdicțional al acestora. Recurgerea, în aceste cazuri, la instrumente procesuale care fac posibilă 
exercitarea efectivă a dr eptului de acces la acest control dobândește caracter impe rativ, atât din 
punctul de ve dere al protecției drepturilor fundamentale, cât și din punctul de ve dere al exercitării 
legitime a p uterii U niunii.
F – Cu privire la conduita reprezentanților legali ai recurenților în cadrul prezentei proceduri și la 
posibilele consecințe ale acesteia asupra soluționării cauzelor
94. În sfârșit, vom a borda a numite circumstanțe survenite în cursul procedurii d esfășurate în fața 
Curții. Fără nicio îndoială, o m ai m are diligență din partea recurenților le-ar fi permis acestora să 
dezvolte chiar î n cererile lor argumentele care în opinia acestora ar f i trebuit să susțină respectarea 
termenelor la depunerea cererilor me nționate. Nu este mai puțin ad evărat că nu o di ligență sporită, ci 
pur și simplu di ligența minimă cuvenită interesului mandanților lor ar f i trebuit să îi d etermine pe 
reprezentanții legali ai r ecurenților să se prezinte la ședința publică decisă de Curte în prezenta 
procedură și care, din cauza acestora, nu a p utut avea loc. În ședința publică me nționată, aceștia ar f i 
putut prezenta Curții circumstanțele și motivele pe c are nu le-au putut expune în fața Tribunalului.
33
33—
ECLI:EU:C:2012 :831 17CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
95. Toate cele prezentate m ai sus sunt foarte clare. Trebuie totuși să insistăm a supra c aracterului 
singular al măsurilor adoptate de Consiliu împotriva recurenților (măsuri de restrângere a dr epturilor 
și libertăților), asupra p rocedurii d e elaborare a a cestor m ăsuri (în lipsa oricărei ascultări sau 
posibilități de apărare a pe rsoanelor vizate), asupra faptului că acțiunea introdusă la Tribunal este 
unicul mijloc de apărare de care dispun pe rsoanele vizate (o excepție clară de la sistemul obișnuit de 
garanții propriu unui stat de dr ept), asupra imposibilității unei notificări pe rsonale a m ăsurilor unor 
persoane care, în plus, se aflau în afara t eritoriului Uniunii și într-o situație pe c are Consiliul a 
descris-o dr ept „haotică”. Toate acestea sunt circumstanțe care, dacă separat constituie elemente care 
pot ad uce atingeri d eparte de a f i neglijabile dr epturilor și garanțiilor conferite de U niune, în 
ansamblu au creat o s ituație foarte delicată și critică din punctul de ve dere al cerințelor principiului 
statului de drept.
96. În sfârșit, da că lipsa de prevedere a r ecurenților la prezentarea cererilor lor în fața Tribunalului, pe 
de o p arte, și neprezentarea lor nejustificată la ședința în fața Curții, pe d e altă parte, ar t rebui să 
conducă la imposibilitatea definitivă a r ecurenților de a s e apăra împotriva m ăsurilor impuse de 
Consiliu, s-ar ad ăuga circumstanțelor speciale descrise anterior o u ltima consecință cu siguranță 
evitabilă.
97. Astfel, după cum a m ar ătat, recurenții au furnizat în cererile depuse indicii suficiente privind 
caracterul singular al circumstanțelor speței, astfel încât Tribunalul să fie avertizat că măsurile atacate 
nu puteau fi cunoscute și nici materialmente atacabile de către aceștia di n m omentul publicării lor 
oficiale. Având în ve dere natura cauzei cu care a f ost sesizat, Tribunalul ar f i trebuit să confere în 
această privință nu atât o m ai m are sau m ai m ică flexibilitate interpretării termenelor procesuale, cât 
o m ai m are atenție respectării p rincipiilor constituționale în di scuție, în special principiul privind 
dreptul la apărare. În consecință, ar f i trebuit să acorde recurenților posibilitatea de a j ustifica 
necesitatea ca termenul prevăzut la ar ticolul 263 T FUE să înceapă să curgă de la o da tă care nu 
coincidea în mod necesar cu da ta publicării o ficiale a m ăsurilor. Ar fi fost suficient în acest sens să se 
pronunțe cu privire la inadmisibilitatea cererilor în temeiul articolului 113 di n Regulamentul său de 
procedură.
98. În ceea ce privește neprezentarea la ședință me nționată m ai s us, aceasta este o c onduită 
inexcuzabilă din partea reprezentantului legal al recurenților, însă me rită să fie scuzată întrucât poate 
cauza grave p rejudicii dr epturilor acestora di n urmă. Astfel, având în ve dere că sunt supuși unor 
măsuri care le afectează libertatea de acces pe t eritoriul Uniunii și de înghețare a f ondurilor lor în 
statele mem bre, recurenții nu ar t rebui să suporte într-o m ăsură atât de extremă consecințele 
conduitei procesuale a r eprezentanților lor, de ale căror servicii cu siguranță nu sunt în situația de a 
se dispensa în aceiași termeni precum u n cetățean care nu se află în circumstanțe singulare precum 
ei 
Într-un anumit sens, apreciem c ă se poate face o c omparație cu jurisprudența Curții Europene a D repturilor Omului referitoare la dreptul 
unui justițiabil de a n u îi f i prejudiciată apărarea într-un proces pe nal ca urmare a c onduitei neglijente a a vocatului său di n oficiu. A s e 
vedea în acest sens Hotărârea Kamasinski împotriva Au striei din 19 decembrie 1989 ( cererea nr. 9783 /82).. În interesul asigurării u nei protecții jurisdicționale cu ad evărat efective, considerăm că o pe rsoană 
aflată într-o situație precum cea a r ecurenților me rită, în m od just, să fie valorificate până la extrem 
posibilitățile de apărare oferite de Uniune. Posibilități care, ca atare și astfel cum am ar ătat, sunt în 
aceste situații foarte restrânse.
99. În acest moment, se impune să precizăm m odul în care trebuie soluționate cererile formulate de 
recurenți în cererile de recurs.
18 ECLI:EU:C:2012 :831CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
100. În opinia no astră, se impune ad miterea celui de al doilea motiv, întemeiat pe a plicarea strictă a 
articolului 263 T FUE, deoarece, deși nu au dezvoltat prezentarea consecințelor acesteia așa cum ar f i 
trebuit, recurenții au me nționat expres că măsurile restrictive n u le-au fost no tificate pe rsonal. Acest 
fapt ar f i trebuit să fie suficient pe ntru ca Tribunalul să înțeleagă că acțiunile nu erau „vădit” 
inadmisibile și, în consecință, articolul 111 di n Regulamentul său de procedură nefiind aplicabil, 
îndoielile pe c are le putea suscita ad misibilitatea cererilor trebuiau soluționate în temeiul articolului 
113 di n același regulament și, în consecință, după ascultarea părților.
101. Admiterea celui de al doilea motiv face în m od logic inutilă pronunțarea cu privire la primul 
motiv, întrucât m omentul procesual ad ecvat pe ntru ca Tribunalul să se pronunțe cu privire la 
eventuala existență a u nui caz de forță majoră va fi tocmai m omentul în care va soluționa chestiunea 
admisibilității acțiunilor, după ascultarea părților.
VI – Cu privire la soluționarea de finitivă a l itigiului de c ătre Curte
102. Conform ar ticolului 61 di n Statutul Curții, „[î]n cazul în care recursul este întemeiat, Curtea 
anulează decizia T ribunalului”, putând „fie să soluționeze ea însăși în m od definitiv litigiul, atunci 
când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a s e pronunța asupra 
acesteia”.
103. În opinia no astră, în prezentele cauze, Curtea nu poate soluționa definitiv litigiul. Aceasta în 
condițiile în care se consideră că obiectul litigiului este numai inadmisibilitatea cererilor prezentate 
împotriva m ăsurilor în di scuție și nicidecum m ăsurile me nționate sau actele prin care au fost 
adoptate.
104. Curtea va trebui să se limiteze, în opinia no astră, la anularea ordonanțelor de declarare a 
inadmisibilității, trimițând cauzele Tribunalului spre rejudecare pe ntru ca acesta, oferind recurenților 
și altor părți posibilitatea de a-și prezenta pozițiile, în conformitate cu articolul 113 di n Regulamentul 
de procedură al Tribunalului, cu privire la eve ntuala introducere tardivă a c ererilor, să soluționeze 
definitiv problema admisibilității sau a i nadmisibilității cererilor.
105. În acest context, T ribunalul, având în ve dere pozițiile prezentate, va trebui să examineze 
circumstanțele speței și, în special, să ia î n considerare natura s pecifică a m ăsurilor în litigiu, 
procedura prin care au fost adoptate, mijloacele de apărare disponibile, modul și momentul în care au 
putut fi cu ad evărat cunoscute de pe rsoanele vizate și, în sfârșit și în special, intervalul scurt de timp 
scurs între începerea curgerii termenului prevăzut la ar ticolul 263 T FUE și introducerea cererilor 
(între trei luni și șase zile, după caz).
106. În ultimul rând, considerăm că faptul că recurenta Boni-Claverie a f ost exclusă de pe l ista din 
anexa II la Decizia 2010 /656/PESC nu înseamnă în m od necesar că acțiunea sa și-a pierdut obiectul, 
deoarece o d ecizie favorabilă poate constitui un eve ntual temei pentru solicitarea unei despăgubiri 
pentru prejudiciile suferite.
VII – Cheltuielile de j udecată
107. În conformitate cu articolul 184 a lineatul (2) din Regulamentul de procedură, propunem C urții să 
dispună soluționarea cererii cu privire la cheltuielile de judecată odată cu fondul.
ECLI:EU:C:2012 :831 19CONCLUZIILEAVOCATULUIGENERALCRUZVILLALÓN–CAUZELECONEXATEC-478/11P-C-482/11P
GBAGBOȘIALȚII
VIII – Concluzie
108. Având în ve dere considerațiile prezentate, propunem C urții să ad mită cel de al doilea motiv de 
recurs și, în consecință:
1) să anuleze Ordonanțele Tribunalului din 13 iulie 2011 p rin care au fost declarate inadmisibile 
cererile înregistrate cu numerele T-348/11-T-352/11;
2) să trimită cauzele spre rejudecare Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe cu privire la 
admisibilitatea cererilor după ascultarea p ărților, în c onformitate cu ar ticolul 113 di n 
Regulamentul de procedură al Tribunalului;
3) cererea privind cheltuielile de judecată se fie soluționată odată cu fondul.