CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

ELEANOR SHARPSTON

prezentate la 5 aprilie 2016 ( *1 )

Cauza C‑113/15

Breitsamer und Ulrich GmbH & Co. KG

împotriva

Landeshauptstadt München

[cerere de decizie preliminară formulată de Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Tribunalul Administrativ Superior din Bavaria, Germania)]

„Directiva 2001/110/CE — Articolul 2 alineatul (4) — Indicarea țării sau a țărilor de origine în care s‑a recoltat mierea — Directiva 2000/13/CE — Articolul 1 alineatul (3) litera (b) — Noțiunea «produs alimentar preambalat» (pre‑packaged foodstuff) — Indicarea sau neindicarea țării de origine pe porțiile individuale de miere vândute în ambalaje de carton unităților de restaurație colectivă și ulterior vândute separat sau ca parte a unor feluri de mâncare preparate care sunt cumpărate — Articolul 13 alineatul (4) — Domeniul de aplicare al excepției privind ambalajele mici — Regulamentul (UE) nr. 1169/2011 — Articolul 2 alineatul (2) litera (e) — Noțiunea «produs alimentar preambalat» (pre‑packed food) — Articolul 16 alineatul (2) — Domeniul de aplicare al excepției privind ambalajele mici”

1. Prezenta cauză privește etichetarea unor porții individuale de miere care sunt ambalate și vândute împreună într‑un ambalaj de carton pe a cărui etichetă se indică țara de origine a mierii. Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Tribunalul Administrativ Superior din Bavaria, Germania) urmărește, în esență, să se stabilească dacă legislația Uniunii impune ca țara de origine a mierii să fie precizată și pe fiecare porție individuală care ulterior este fie vândută separat, fie inclusă într‑un fel de mâncare preparat care este cumpărat. Această chestiune a fost ridicată în contextul unei proceduri inițiate de o întreprindere care produce și ambalează miere (Breitsamer und Ulrich GmbH & Co. KG, denumită în continuare „Breitsamer”) împotriva Landeshauptstadt München (municipalitatea orașului München). În 2012, Breitsamer a primit o amendă pentru introducerea pe piață în prima jumătate a anului 2011 a unor porții individuale fără a indica țara de origine a mierii.

Dreptul Uniunii

Etichetarea produselor alimentare: Directiva 2000/13 și Regulamentul nr. 1169/2011

2. Directiva 2000/13/CE ( *2 ) (denumită în continuare „Directiva privind etichetarea produselor alimentare”) a codificat reglementările anterioare privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora ( *3 ). Obiectul său consta în adoptarea normelor cu caracter general ale Uniunii aplicabile tuturor produselor alimentare introduse pe piață ( *4 ). Normele cu caracter special, care privesc numai anumite produse alimentare determinate, urmau să fie stabilite în cadrul unor dispoziții separate referitoare la aceste produse ( *5 ). Orice reglementare cu privire la etichetarea produselor alimentare trebuia să se întemeieze, înainte de orice, pe imperativul informării și protecției consumatorului ( *6 ). O etichetare detaliată privind natura exactă și caracteristicile produselor, care permite consumatorului să aleagă în cunoștință de cauză, a fost considerată cea mai adecvată, în măsura în care acesta creează cele mai puține obstacole în calea libertății schimburilor ( *7 ).

3. Articolul 1 alineatul (1) prevedea că Directiva privind etichetarea produselor alimentare are ca obiect, printre altele, etichetarea produselor alimentare destinate a fi livrate ca atare consumatorului final. Articolul 1 alineatul (2) a extins domeniul de aplicare al directivei asupra produselor alimentare destinate a fi livrate restaurantelor, spitalelor, cantinelor și altor colectivități similare (denumite în continuare, împreună, în cadrul directivei „colectivități”).

4. Articolul 1 alineatul (3) litera (a) definea „etichetarea” ca fiind „[…] mențiunile, indicațiile, mărcile de fabrică sau de comerț, imaginile sau semnele care se referă la un produs alimentar și care figurează pe orice ambalaj, document, anunț, etichetă, inel sau manșetă care însoțesc sau se referă la acest produs alimentar”. Articolul 1 alineatul (3) litera (b) prevedea că „produs alimentar preambalat” înseamnă o „unitate de vânzare destinată a fi prezentată ca atare consumatorului final și colectivităților, constituită dintr‑un produs alimentar și din ambalajul în care a fost introdus înaintea prezentării sale pentru vânzare, pe care acest ambalaj îl acoperă în întregime sau parțial, dar în asemenea mod încât conținutul să nu poată fi modificat fără ca ambalajul să fie deschis sau să suporte o modificare”.

5. În conformitate cu articolul 2 alineatul (1) litera (a) punctul (i), etichetarea nu trebuie să fie de natură a induce cumpărătorul în eroare, în special asupra caracteristicilor produsului alimentar, inclusiv originea sa. Articolul 2 alineatul (3) litera (a) preciza că această regulă se aplică de asemenea prezentării produselor alimentare, în special formei sau aspectului dat acestora sau ambalajului lor, materialului de ambalaj utilizat, modului în care ele sunt prezentate, precum și mediului în care ele sunt expuse.

6. Articolul 3 alineatul (1) prevedea că „etichetarea produselor alimentare conține, în condițiile și sub rezerva derogărilor prevăzute la articolele 4-17, numai […] mențiunile obligatorii [enumerate la punctele 1-10] ( *8 ). Punctul 8 din lista respectivă era formulat după cum urmează: „locul de origine sau de proveniență în cazurile în care omiterea acestei mențiuni ar putea induce consumatorul în eroare cu privire la originea sau proveniența reală a produsului alimentar”.

7. Potrivit articolului 4 alineatul (2), dispozițiile din dreptul Uniunii aplicabile anumitor produse alimentare determinate pot să prevadă alte mențiuni obligatorii, în plus față de cele enumerate la articolul 3. În absența lor, statele membre însele pot prevedea totuși precizarea unor asemenea mențiuni în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 19 ( *9 ).

8. Articolul 13 alineatul (1) litera (a) impunea ca mențiunile prevăzute la articolul 3 și la articolul 4 alineatul (2) să fie precizate pe preambalaj sau pe o etichetă atașată preambalajului. Prin derogare de la această cerință și fără să aducă atingere dispozițiilor din dreptul Uniunii cu privire la cantitățile nominale, articolul 13 alineatul (1) litera (b) prevedea că, atunci când asemenea produse alimentare sunt destinate „consumatorului final, dar comercializate într‑o etapă anterioară vânzării către acesta și atunci când această etapă nu este vânzarea către o colectivitate [prima liniuță], [sau] a fi livrate colectivităților pentru a fi preparate, prelucrate, fracționate sau debitate [a doua liniuță] […]”, mențiunile în cauză pot figura doar pe documentele comerciale care se referă la ele, atunci când este sigur că aceste documente, care cuprind toate mențiunile de etichetare, fie însoțesc produsele alimentare la care se referă, fie au fost trimise înaintea livrării sau în același timp cu aceasta ( *10 ).

9. Articolul 13 alineatul (4) stabilea împrejurările în care trebuie să fie specificate mai puține informații obligatorii. În special, numai mențiunile de la articolul 3 alineatul (1) punctele 1, 4 și 5 ( *11 ) trebuiau să fie indicate în cazul „[…] ambalajelor sau al recipientelor a căror cea mai mare față are o suprafață mai mică de 10 cm2 […]”.

10. Articolul 14 primul paragraf prevedea că „pentru produsele alimentare prezentate nepreambalate la vânzare către consumatorul final și către colectivități sau pentru produsele alimentare ambalate pe locurile de vânzare la cererea cumpărătorului sau preambalate în vederea vânzării lor imediate, statele membre stabilesc normele de aplicare în conformitate cu care mențiunile prevăzute la articolul 3 și la articolul 4 alineatul (2) sunt indicate”. Al doilea paragraf al articolului 14 autoriza statele membre să nu facă obligatorii aceste mențiuni sau unele dintre ele, cu condiția să se asigure informarea cumpărătorului.

11. Regulamentul (UE) nr. 1169/2011 ( *12 ) a abrogat, printre altele, Directiva privind etichetarea produselor alimentare, de la 13 decembrie 2014 ( *13 ).

12. Potrivit considerentului (3) al Regulamentului nr. 1169/2011, pentru asigurarea unui nivel ridicat de protecție a sănătății consumatorilor și pentru garantarea dreptului acestora la informare, este necesar să se asigure informarea lor corespunzătoare cu privire la produsele alimentare pe care le consumă. Considerentul (8) precizează că cerințele generale de etichetare sunt completate de o serie de dispoziții aplicabile tuturor produselor alimentare în circumstanțe speciale sau anumitor categorii de produse alimentare și că, în plus, există norme specifice care sunt aplicabile unor produse alimentare specifice. În conformitate cu considerentul (17), solicitarea de informații obligatorii referitoare la produsele alimentare ar trebui să permită consumatorilor, înainte de orice, să identifice și să utilizeze corespunzător produsul alimentar și să facă o alegere adecvată nevoilor de alimentație individuale. Considerentul (20) precizează că legislația privind informațiile referitoare la produsele alimentare ar trebui să interzică utilizarea de informații care ar induce consumatorul în eroare în special în ceea ce privește caracteristicile produselor alimentare, efectele sau proprietățile lor. Pentru a fi eficientă, această interdicție trebuie să fie extinsă asupra publicității și a prezentării produselor alimentare. Considerentul (22) identifică necesitatea elaborării unei liste a tuturor informațiilor obligatorii care ar trebui furnizate în principiu pentru toate produsele alimentare destinate consumatorului final și unităților de restaurație colectivă. Această listă ar trebui să mențină informațiile impuse deja de legislația existentă a Uniunii, considerate în general un acquis valoros în domeniul informării consumatorului. Considerentul (32) menționează că dispozițiile privind indicarea obligatorie a originii au fost elaborate pe baza unor „abordări verticale” – precum cele pentru miere – și face referire în acest sens la Directiva 2001/110/CE a Consiliului ( *14 ) (denumită în continuare „Directiva privind mierea”).

13. În conformitate cu articolul 1 alineatul (2), Regulamentul nr. 1169/2011 „[…] prevede mijloacele pentru garantarea dreptului consumatorilor la informare și procedurile pentru furnizarea informațiilor referitoare la produsele alimentare […]”. Articolul 1 alineatul (3) prevede că regulamentul se aplică „[…] operatorilor din sectorul alimentar în toate etapele lanțului alimentar, în cazul în care activitățile acestora privesc informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare” și „tuturor produselor alimentare destinate consumatorului final, inclusiv produselor alimentare livrate de unitățile de restaurație colectivă și produselor alimentare destinate a fi furnizate acestora”. Articolul 1 alineatul (4) precizează că regulamentul se aplică fără a aduce atingere cerințelor de etichetare prevăzute în dispozițiile specifice ale Uniunii aplicabile anumitor produse alimentare.

14. „Introducere pe piață” înseamnă „[…] deținerea produselor alimentare […] în scopul vânzării, inclusiv oferirea pentru vânzare sau orice altă formă de transfer, indiferent dacă este gratuită sau nu, și însăși vânzarea, distribuția și alte forme de transfer” [articolul 2 alineatul (1) litera (a)] ( *15 ). „Informații obligatorii referitoare la produsele alimentare” înseamnă „[…] mențiunile pe care le impun dispozițiile Uniunii pentru a fi furnizate consumatorului final” [articolul 2 alineatul (2) litera (c)]. Noțiunea „produs alimentar preambalat” („pre‑packed food”) corespunde noțiunii anterioare „produs alimentar preambalat” („pre‑packaged foodstuff”) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare: definiția sa de la articolul 2 alineatul (2) litera (e) este similară cu cea de la articolul 1 alineatul (3) litera (b) din aceasta din urmă [deși articolul 2 alineatul (2) litera (e) face referire la „produs alimentar” („food”) și „consumator final” („final consumer”) în loc de „produs alimentar” („foodstuff”) și „ultimate consumer”). Definiția „produsului alimentar preambalat” („pre‑packed food”) nu acoperă produsele alimentare ambalate în spațiul de comercializare la cererea consumatorului, respectiv preambalate în vederea vânzării directe [articolul 2 alineatul (2) litera (e)]. Articolul 2 alineatul (3) prevede că țara de origine a unui produs alimentar se referă la originea unui produs alimentar, astfel cum este stabilită în conformitate cu articolele 23-26 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 ( *16 ).

15. Potrivit articolului 3 alineatul (1), „furnizarea informațiilor referitoare la produsele alimentare urmărește asigurarea unui nivel ridicat de protecție a sănătății și intereselor consumatorilor, oferind consumatorilor finali o bază pentru a face o alegere în cunoștință de cauză și pentru a utiliza în mod sigur produsele alimentare […]”.

16. Cerința de bază, prevăzută la articolul 6, este ca orice produs alimentar destinat consumatorului final sau unităților de restaurație colectivă să fie însoțit de informații referitoare la produsul respectiv în conformitate cu regulamentul.

17. Articolul 8 este intitulat „Responsabilități”. Alineatul (6) se referă la informațiile privind produsele alimentare care nu sunt preambalate și care sunt destinate consumatorului final. În ceea ce privește această categorie de produse alimentare, în cadrul întreprinderilor pe care le gestionează, operatorii din sectorul alimentar asigură transmiterea unor asemenea informații către operatorul din sectorul alimentar care recepționează produsele alimentare respective pentru a permite, atunci când este necesar, furnizarea informațiilor obligatorii referitoare la produsele alimentare către consumatorul final.

18. Articolul 9 alineatul (1) punctul (i) impune ca, în cazurile menționate la articolul 26 ( *17 ) (în conformitate cu articolele 10-35 și sub rezerva excepțiilor prevăzute în capitolul IV privind informațiile obligatorii referitoare la produsele alimentare), să fie precizate țara de origine sau locul de proveniență.

19. În cazul produselor alimentare preambalate, articolul 12 alineatul (2) impune ca informațiile obligatorii să apară direct pe ambalaj sau pe eticheta atașată la acesta.

20. Articolul 16 alineatul (2) prevede că, în cazul ambalajelor sau al recipientelor la care cea mai mare față prezintă o suprafață mai mică de 10 cm2, numai mențiunile prevăzute la articolul 9 alineatul (1) literele (a), (c), (e) și (f) ( *18 ) sunt obligatorii pe ambalaj sau pe etichetă. Mențiunile prevăzute la articolul 9 alineatul (1) litera (b) ( *19 ) trebuie să fie furnizate prin alte mijloace sau să fie puse la dispoziție la cererea consumatorului. Considerentul (39) precizează că scopul scutirii în cauză este evitarea unor obligații inutile pentru operatorii din sectorul alimentar și că ea este aplicabilă cu excepția cazului în care obligația de a furniza respectivele informații este prevăzută de alte norme ale Uniunii.

21. Articolul 26 cuprinde dispoziții detaliate privind printre altele indicarea țării de origine a produsului alimentar. Articolul 26 alineatul (1) prevede că el se aplică fără a aduce atingere cerințelor de etichetare stabilite prin dispoziții specifice ale Uniunii. În conformitate cu articolul 26 alineatul (2) litera (a), mențiunile privind țara de origine sau locul de proveniență sunt obligatorii „în cazul în care lipsa acestor informații ar putea induce consumatorul în eroare în ceea ce privește adevărata țară de origine sau adevăratul loc de proveniență a produsului alimentar, în special dacă informațiile care însoțesc produsul alimentar sau eticheta în ansamblul ei ar sugera în alt fel că produsul are o altă țară de origine sau un alt loc de proveniență” ( *20 ).

22. Pentru produsele alimentare prezentate nepreambalate la vânzare către consumatorul final sau către unitățile de restaurație colectivă sau pentru produsele alimentare ambalate în locul în care sunt vândute la cererea cumpărătorului sau preambalate în vederea vânzării lor directe, articolul 44 alineatul (1) prevede că a) este obligatorie includerea mențiunilor specificate la articolul 9 alineatul (1) litera (c) și că b) nu este obligatorie includerea altor mențiuni prevăzute la articolele 9 și 10 ( *21 ), cu excepția cazului în care statele membre adoptă măsuri naționale care impun includerea unora sau a tuturor mențiunilor respective, precum și a unor elemente din mențiunile respective. Potrivit articolului 44 alineatul (2), statele membre pot adopta măsuri naționale privind mijloacele prin care trebuie puse la dispoziție mențiunile specificate la alineatul (1) sau elemente din mențiunile respective și, după caz, forma de exprimare și de prezentare a acestora.

23. Articolul 54 stabilește măsuri tranzitorii. Articolul 54 alineatul (1) primul paragraf prevede că produsele alimentare introduse pe piață sau etichetate înainte de 13 decembrie 2014 care nu respectă cerințele prevăzute de Regulamentul nr. 1169/2011 pot fi comercializate până la epuizarea stocurilor respective.

Producerea și comercializarea mierii: Directiva privind mierea

24. Directiva privind mierea a reformat Directiva 74/409/CEE ( *22 ) pentru a face mai accesibile normele privind condițiile de producere și de comercializare a mierii, precum și pentru a alinia aceste norme cu legislația generală a Uniunii în materie de alimente, inclusiv și în special cu legislația în materie de etichetare ( *23 ). Potrivit considerentului (5), normele generale cu privire la etichetarea alimentelor prevăzute de Directiva privind etichetarea produselor alimentare trebuie să se aplice în anumite condiții. Datorită strânsei legături dintre calitatea mierii și originea sa, este indispensabilă furnizarea unor informații complete în acest sens (și anume despre calitatea și originea mierii), astfel încât consumatorul să nu fie indus în eroare cu privire la calitatea produsului. Interesul special al consumatorilor cu privire la caracteristicile geografice ale mierii și transparența completă în acest sens impun necesitatea includerii pe etichetă a țării de origine (și anume unde a fost recoltată mierea).

25. Articolul 1 prevede că Directiva privind mierea se aplică produselor menționate în anexa I („Denumirea produselor, caracteristici și definiții”). Aceste produse trebuie să respecte normele prevăzute în anexa II („Criteriile de compoziție pentru miere”).

26. Articolul 2 confirmă faptul că Directiva privind etichetarea produselor alimentare se aplică produselor menționate în anexa I la Directiva privind mierea, în anumite condiții enumerate în cuprinsul său. Condiția impusă la articolul 2 alineatul (4) litera (a) este că „țara sau țările de origine unde s‑a recoltat mierea sunt indicate pe etichetă”. Articolul 2 alineatul (4) litera (a) precizează de asemenea că, „[…] în cazul în care mierea provine din mai multe state membre sau țări terțe, mențiunea respectivă se poate înlocui cu una dintre următoarele mențiuni, după caz: «amestec de miere provenită din CE», «amestec de miere provenită din spațiul extracomunitar», «amestec de miere provenită din CE și [din] spațiul extracomunitar»”. Articolul 2 alineatul 4 litera (b) prevede că, în sensul Directivei privind etichetarea produselor alimentare, în special al articolelor 13, 14, 16 și 17, elementele care trebuie indicate în conformitate cu articolul 2 alineatul (4) litera (a) sunt considerate ca elemente în sensul articolului 3 din directiva privind etichetarea produselor alimentare.

27. Directiva privind mierea a fost modificată prin Directiva 2014/63/UE ( *24 ), care a intrat în vigoare la 23 iunie 2014, deci după introducerea pe piață a porțiilor individuale de miere în discuție. Articolul 2 alineatele (1) și (2) din Directiva 2014/63 a impus statelor membre să aplice actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma articolului 1 („Modificări”) punctele 1, 2 și 6 și articolului 3 („Măsuri tranzitorii”) din Directiva 2014/63 până la 24 iunie 2015. Potrivit articolului 3, produsele introduse pe piață sau etichetate înainte de 24 iunie 2015 în conformitate cu Directiva privind mierea pot fi comercializate în continuare, până la epuizarea stocurilor ( *25 ). În orice caz, în ceea ce privește mențiunea țării de origine, Directiva 2014/63 doar adaptează Directiva privind mierea în raport cu intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, înlocuind referirea la „CE” de la articolul 2 alineatul (4) litera (a) din Directiva privind mierea cu o referire la „UE” ( *26 ).

Dreptul german

28. „Preambalajul” este definit la articolul 42 alineatul (1) din Gesetz über das Inverkehrbringen und die Bereitstellung von Messgeräten auf dem Markt, ihre Verwendung und Eichung sowie über Fertigpackungen (Legea privind comercializarea și punerea la dispoziție a instrumentelor de măsurare, privind utilizarea și calibrarea lor, precum și privind preambalarea) din 25 iulie 2013 ca fiind un ambalaj de orice tip în care produsele sunt împachetate în lipsa cumpărătorului și este închis în lipsa cumpărătorului, cantitatea produselor conținute de acestea neputând fi modificată fără deschiderea sau alterarea substanțială a ambalajului. Instanța națională afirmă că atât legislația Uniunii, cât și legislația națională consideră unitatea de vânzare ca element esențial atât al „produsului alimentar preambalat”, cât și, respectiv, al „preambalajului”.

29. Articolul 1 alineatul (1) din Lebensmittel‑Kennzeichnungsverordnung (Regulamentul privind etichetarea produselor alimentare) ( *27 ) prevede că regulamentul respectiv se aplică în cazul etichetării produselor alimentare ambalate în preambalaje care sunt destinate a fi livrate consumatorilor. Restaurantele, unitățile de restaurație colectivă și întreprinderile, în măsura în care acestea furnizează produse alimentare care urmează să fie consumate în localurile lor, sunt considerate „consumatori”.

30. Articolul 3 alineatul (4) din Honigverordnung (Regulamentul privind mierea) din 16 ianuarie 2004, care corespunde, potrivit instanței de trimitere, articolului 2 alineatul (4) litera (a) din Directiva privind mierea, prevede că, pe lângă indicațiile prevăzute de Regulamentul privind etichetarea produselor alimentare, etichetarea produselor menționate în anexa 1 (care cuprinde definițiile și denumirile sub care mierea poate fi vândută și, potrivit instanței de trimitere, include produsul în discuție) trebuie să menționeze țara sau țările de origine în care s‑a recoltat mierea. În cazul existenței mai multor țări de origine și dacă mierea a fost recoltată pe teritoriul țărilor respective, pot fi utilizate inclusiv mențiunile: (a) „amestec de miere provenită din CE”, (b) „amestec de miere provenită din spațiul extracomunitar”, (c) „amestec de miere provenită din CE și din spațiul extracomunitar”.

31. Articolul 3 alineatul (3) prima teză din Regulamentul privind etichetarea produselor alimentare – care (în conformitate cu articolul 3 alineatul (5) din Regulamentul privind mierea) se aplică de asemenea în cazul informațiilor care trebuie să fie incluse pe etichetă potrivit articolului 3 alineatul (4) din Regulamentul privind mierea – prevede că informațiile trebuie să fie prezentate pe ambalaj sau pe o etichetă atașată acestuia, în limba germană și într‑un loc accesibil, astfel încât să fie ușor de înțeles, ușor vizibile și să nu poată fi șterse. Articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul privind mierea interzice introducerea pe piață a produselor care nu îndeplinesc cerințele obligatorii de la articolul 3 alineatul (4) din regulamentul respectiv.

Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare

32. Unul dintre produsele comercializate de Breitsamer este „Breitsamer Imkergold”. Acest produs constă în miere de același tip ambalată în 120 de porții individuale de câte 20 g, care sunt prevăzute fiecare cu un capac din aluminiu sigilat. Pe etichetele sau ambalajele porțiilor individuale nu se precizează țara de origine a mierii. Cele 120 de porții sunt amplasate într‑un singur ambalaj de carton. Eticheta de pe fiecare ambalaj colectiv conține informațiile necesare, inclusiv țara de origine a mierii.

33. La 30 octombrie 2012, municipalitatea orașului München a aplicat o amendă administratorului societății Breitsamer pentru motivul că a comercializat porții individuale de miere pe ale căror ambalaje individuale sau etichete nu era menționată țara de origine a mierii. La 5 noiembrie 2012, Breitsamer a adresat municipalității orașului München o plângere administrativă împotriva amenzii respective. În aceeași zi, a introdus o acțiune administrativă la Verwaltungsgericht München (Tribunalul Administrativ München), solicitând instanței să constate că nu este necesară menționarea țării de origine, întrucât porțiile individuale nu sunt destinate să fie vândute separat pe piață și, prin urmare, nu sunt produse alimentare preambalate. La cererea societății Breitsamer, municipalitatea orașului München a suspendat procedura administrativă aflată în fața sa. La 25 septembrie 2013, Verwaltungsgericht München (Tribunalul Administrativ din München) a respins acțiunea în constatare a societății Breitsamer. Breitsamer a formulat apel împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere.

34. În acest context, instanța de trimitere a adresat Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Porțiile individuale de miere, care sunt [împachetate] într‑un ambalaj exterior ce conține toate elementele de etichetare, inclusiv indicarea țării de origine, și care nu sunt vândute ca atare ca porții individuale consumatorului final și nici nu sunt destinate a fi livrate individual colectivităților, constituie un «produs alimentar preambalat» în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (b) din [Directiva privind etichetarea produselor alimentare], precum și al articolului 2 alineatul (2) litera (e) din Regulamentul (UE) nr. 1169/2011, supus unei obligații de etichetare corespunzătoare, sau, dat fiind că nu este vorba despre unități de vânzare, asemenea porții individuale de miere nu reprezintă produse alimentare preambalate supuse obligației de etichetare? 2) Răspunsul la această întrebare este diferit în cazul în care aceste porții individuale sunt furnizate în cadrul unităților de restaurație colectivă nu numai ca parte a unor feluri de mâncare preparate, la un preț forfetar, ci sunt vândute și în mod separat?”

35. Breitsamer, Landesanwaltschaft Bayern (Ministerul Public al landului Bavaria, Germania), municipalitatea orașului München și Comisia Europeană au depus observații scrise și au prezentat observații orale în cadrul ședinței din 28 ianuarie 2016.

Apreciere

Considerații introductive

36. Prin intermediul celor două întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă legislația Uniunii impune menționarea țării de origine a mierii pe porțiile individuale de miere care sunt ambalate și vândute împreună într‑un ambalaj de carton colectivităților, atunci când ele fie sunt vândute ulterior separat consumatorului final de miere, fie sunt furnizate acestuia ca parte a unui fel de mâncare preparat care a fost cumpărat. Considerăm că din decizia de trimitere și din observațiile scrise depuse, în pofida formulării primei întrebări, nu rezultă cu claritate dacă porțiile individuale de miere în discuție în procedura principală erau (și sunt în continuare) vândute în final separat consumatorilor finali. În orice caz, aceasta este o chestiune de fapt în privința căreia trebuie să se pronunțe instanța națională competentă. Mai mult, aspectul dacă situația de fapt în discuție este vizată de prima sau de a doua întrebare nu este semnificativ pentru analiza noastră referitoare la ambele; în opinia noastră, răspunsul la oricare dintre întrebări implică luarea în considerare a celeilalte ca premisă factuală.

37. Instanța de trimitere solicită clarificări privind cerințele de etichetare pentru miere impuse atât de Directiva privind etichetarea produselor alimentare, cât și de Regulamentul nr. 1169/2011. Este general acceptat faptul că, la momentul când a fost aplicată amenda contestată, era aplicabilă Directiva privind etichetarea produselor alimentare ( *28 ). Prin urmare, directiva respectivă este relevantă pentru soluționarea plângerii administrative depuse de Breitsamer, iar nu Regulamentul nr. 1169/2011 ( *29 ). Acțiunea introdusă de Breitsamer care a determinat prezenta trimitere preliminară urmărește însă obținerea unei hotărâri prin care să se constate că introducerea pe piață a unor porții individuale de miere grupate împreună într‑un ambalaj exterior comun nu este supusă cerinței ca țara de origine să fie precizată pe fiecare porție individuală. Instanța de trimitere observă că Breitsamer intenționează să mențină în continuare această practică (în cazul în care ea este legală, presupunem). Regulamentul nr. 1169/2011 (inclusiv normele sale tranzitorii ( *30 )) este relevant pentru activitățile societății Breitsamer începând de la 13 decembrie 2014. Prin urmare, vom analiza întrebările preliminare în conformitate atât cu Directiva privind etichetarea produselor alimentare, cât și cu Regulamentul nr. 1169/2011.

Directiva privind mierea și Directiva privind etichetarea produselor alimentare

38. Instanța de trimitere arată că mierea în discuție intră sub incidența anexei I la Directiva privind mierea ( *31 ). Directiva privind etichetarea produselor alimentare se aplică și mierii respective, în anumite condiții ( *32 ). Astfel, ambele directive se aplică împreună, chiar dacă Directiva privind mierea stabilește norme mai concrete în domeniile reglementate de ambele directive.

39. Interpretată în mod izolat, Directiva privind mierea nu răspunde la întrebările care preocupă instanța de trimitere. Deși Directiva privind mierea impune să se menționeze pe etichetă țara sau țările de origine a mierii și cuprinde norme care prevăd elementele care trebuie să fie incluse ( *33 ), ea nu precizează pe care anume produs sau în ce etapă concretă a lanțului de distribuție trebuie să fie aplicată eticheta respectivă. Directiva privind etichetarea produselor alimentare, în măsura în care se aplica în mod orizontal tuturor produselor alimentare introduse pe piață ( *34 ), prevedea asemenea cerințe detaliate?

40. În opinia noastră, răspunsul la această întrebare este afirmativ.

41. Directiva privind etichetarea produselor alimentare avea ca obiect etichetarea produselor alimentare „destinate a fi livrate ca atare consumatorului final”, precum și a celor „destinate a fi livrate […] colectivităților” ( *35 ). Cerințele de etichetare erau diferite în funcție de aspectul dacă produsele alimentare erau preambalate. Dacă produsele alimentare erau ambalate într‑o etapă anterioară vânzării lor, atunci se aplicau anumite cerințe de etichetare obligatorii ( *36 ). În cazul în care erau nepreambalate, ambalate pe locurile de vânzare la cererea cumpărătorului sau preambalate în vederea vânzării lor imediate, statele membre trebuiau să stabilească modalitățile în conformitate cu care trebuiau indicate mențiunile prevăzute la articolul 3 și la articolul 4 alineatul (2) și puteau să nu facă obligatorii aceste mențiuni sau pe unele dintre ele, cu condiția să se asigure informarea cumpărătorului ( *37 ).

42. Rezultă că, dacă porțiile individuale de miere în discuție erau produse alimentare preambalate, pe ambalajul sau pe eticheta lor trebuiau să fie indicate în principiu „locul de origine sau de proveniență în cazurile în care omiterea acestei mențiuni ar putea induce consumatorul în eroare cu privire la originea sau proveniența reală a produsului alimentar” ( *38 ). Deși articolul 3 alineatul (1) punctul 8 din Directiva privind etichetarea produselor alimentare sugera astfel că această cerință este în principiu condiționată, considerăm că respectiva cerință era îndeplinită în mod automat atunci când produsul alimentar era mierea. Motivul este că legiuitorul a acceptat în mod expres în Directiva privind mierea că este indispensabilă furnizarea unor informații complete referitoare la originea mierii, astfel încât consumatorul să nu fie indus în eroare cu privire la calitatea produsului (care este strâns legată de originea sa) ( *39 ). Astfel, potrivit Directivei privind mierea, indicarea originii pe etichetă este în principiu o obligație categorică ( *40 ).

43. Este general recunoscut faptul că porțiile individuale de miere în discuție sunt vizate de al doilea și de al treilea element al definiției mierii „preambalate” din Directiva privind etichetarea produselor alimentare ( *41 ). Se pare că mierea este ambalată într‑un recipient de mici dimensiuni care este prevăzut cu un capac din aluminiu sigilat, că este necesară deschiderea capacului sigilat pentru modificarea conținutului său și că mierea a fost ambalată în acest mod înainte de prezentarea sa pentru vânzare (în mod individual sau într‑un ambalaj exterior cu mai multe porții individuale). Atunci când orice porție individuală de miere ajungea în etapa lanțului de distribuție în care urma să fie consumată, mierea era ambalată în acest mod. În etapa anterioară, această miere ambalată era inclusă, împreună cu alte porțiile individuale de miere similare, într‑un ambalaj exterior.

44. Dezacordul principal dintre părți privește aspectul dacă, atunci când o porție individuală de miere este furnizată de o unitate de restaurație colectivă consumatorului final ca parte a unui fel de mâncare preparat care este cumpărat de acesta din urmă, ea trebuie să fie etichetată corespunzător, astfel încât să fie precizată țara de origine a mierii. Acest aspect face obiectul primei întrebări adresate de instanța de trimitere. Breitsamer și Comisia susțin că asemenea porții individuale nu intră sub incidența definiției produselor alimentare preambalate; Landesanwaltschaft Bayern și municipalitatea orașului München au adoptat o poziție contrară.

45. Suntem de acord cu această din urmă opinie.

46. Este adevărat că unele părți din textul anumitor versiuni lingvistice ale articolului 1 alineatul (3) litera (b) și alte dispoziții din Directiva privind etichetarea produselor alimentare, atunci când sunt interpretate în mod izolat, ar putea sugera un sens mai restrâns, și anume că doar o porție individuală prezentată în forma sa ambalată în vederea vânzării către consumator este o „unitate de vânzare destinată a fi prezentată ca atare consumatorului final”, iar astfel trebuie să fie calificată ca fiind „produs alimentar preambalat”.

47. Astfel, în timp ce unele versiuni lingvistice ale articolului 1 alineatul (3) litera (b) utilizează termenul neutru „single item” (unitate de vânzare) (cum sunt versiunile în limbile engleză și polonă), alte versiuni lingvistice (inclusiv cele în limbile germană, spaniolă, franceză, neerlandeză și italiană) utilizează un termen care poate fi tradus în engleză prin „sales item” (articol de vânzare). Acest din urmă termen corespunde de asemenea sensului atribuit termenului „single item” (unitate de vânzare) de un grup de lucru (format din experți din statele membre) înființat de Direcția Generală „Sănătate și Consumatori” a Comisiei. Grupul de lucru respectiv a afirmat, într‑un document fără statut juridic oficial, că „[…] porțiile ambalate individual (de exemplu, gemurile, mierea, muștarul) care sunt prezentate ca parte a unui fel de mâncare preparat clienților unităților de restaurație colectivă nu trebuie să fie considerate unități de vânzare” ( *42 ), iar astfel nu se încadrează în domeniul de aplicare al articolului 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare. În cazul în care sintagma „single item” (unitate de vânzare) este interpretată în acest mod, domeniul de aplicare al articolului 1 alineatul (3) litera (b) este restrâns și include astfel doar o unitate de vânzare (altfel spus, un articol individual) care cuprinde produsul alimentar ambalat într‑o etapă anterioară vânzării sale care este prezentat ca atare pentru vânzare consumatorului final, și anume consumatorului din ultima etapă a lanțului de distribuție, care poate apoi să decidă în ceea ce privește cumpărarea produsului și în final utilizarea lui în alimentație.

48. De asemenea, se poate afirma în susținerea unei interpretări restrictive că legiuitorul, atunci când a prevăzut la articolul 14 cerințele de etichetare pentru produsele alimentare care nu sunt preambalate în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (b), a făcut referire la produsele alimentare care sunt de vânzare, și anume „produsele alimentare prezentate […] la vânzare către consumatorul final”, „produsele alimentare ambalate pe locurile de vânzare” (și deci nu într‑o etapă anterioară vânzării lor) și produse alimentare „preambalate în vederea vânzării lor imediate”. În alte părți ale Directivei privind etichetarea produselor alimentare se face referire la „cumpărător”, iar nu la„consumator” ( *43 ). Mai mult, deși articolul 5 alineatul (1) reglementa denumirea de „comercializare”, nu exista nicio dispoziție separată care să se aplice denumirii sub care produsele alimentare erau furnizate consumatorului sau să determine aplicarea articolului 5 alineatul (1) în asemenea împrejurări.

49. În plus (s‑ar putea spune), directiva menționată prevedea că, în mod excepțional, doar informații despre elementele esențiale pot să figureze pe ambalajul exterior în etapa anterioară vânzării către consumatorul final ( *44 ). Astfel, atunci când asemenea produse alimentare erau comercializate în etapa anterioară vânzării către consumatorul final și când nu era implicată vânzarea către o unitate de restaurație colectivă în etapa respectivă, nu era necesară menționarea originii produsului alimentar pe ambalaj sau pe eticheta aplicată pe acesta. Articolul 13 alineatul (1) litera (b) prevedea că este suficientă includerea informațiilor în cauză în documentele comerciale înmânate (sub rezerva anumitor condiții). Astfel, în amontele lanțului de distribuție, înainte de vânzarea către consumatorul final sau către o colectivitate, articolul 13 alineatul (1) litera (a) nu se aplica mărfurilor care erau în mod normal produse alimentare în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (b) [totuși, în opinia noastră, deși aceasta confirmă faptul că articolul 13 alineatul (1) litera (a) acoperea efectiv cel puțin porțiile individuale de miere vândute separat consumatorului final sau unei colectivități ( *45 ), nu înseamnă în mod necesar că articolul 13 alineatul (1) litera (a) nu se aplică produselor alimentare – cum sunt cele în discuție – situate în avalul lanțului de distribuție].

50. În sfârșit, cel puțin versiunea engleză a directivei inițiale privind etichetarea produselor alimentare (Directiva 79/112/CEE) prevedea că domeniul său de aplicare este limitat la produsele alimentare destinate vânzării către consumatorul final ( *46 ). Se poate spune că și acest fapt pledează în favoarea unei interpretări restrictive.

51. În opinia noastră, argumentele menționate confirmă în realitate concluzia că definiția de la articolul 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare vizează cel puțin o porție individuală de miere, cum sunt cele în discuție, dacă sau atunci când este vândută separat (a doua întrebare preliminară). Considerăm că alte părți ale articolului 1 alineatul (3) litera (b) și Directiva privind etichetarea produselor alimentare în general, precum și obiectivele și economia generală a directivei respective confirmă această concluzie și sugerează că și răspunsul la prima întrebare trebuie să fie afirmativ.

52. Aspectul că unele versiuni lingvistice ale articolului 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare utilizează termenul „sales item” (articol de vânzare), iar nu „single item” (unitate de vânzare) nu poate fi decisiv. Potrivit unei jurisprudențe constante, întrucât legislația Uniunii trebuie să fie aplicată și interpretată în mod uniform, ea trebuie să fie interpretată în funcție de voința reală a autorului și în funcție de scopul urmărit de acesta din urmă, în special în lumina tuturor versiunilor lingvistice existente ( *47 ). Astfel, în caz de divergențe între versiunile lingvistice, dispoziția în cauză trebuie să fie interpretată în raport cu economia generală și cu finalitatea reglementării din care face parte ( *48 ).

53. Potrivit Directivei privind etichetarea produselor alimentare, un produs alimentar preambalat înseamnă o unitate de vânzare care a fost prezentată ca atare consumatorului final. Această interpretare este rezonabilă. Atunci când este coroborată cu articolul 1 alineatul (1), care definea domeniul de aplicare general al Directivei privind etichetarea produselor alimentare, devine clar că primul element al articolului 1 alineatul (3) litera (b) trebuia să fie interpretat în sensul că se referă la o (un tip de) livrare a produsului alimentar către consumatorul final. Aceasta ar fi inclus atât livrarea unui produs alimentar ambalat individual în vederea oferirii sale spre vânzare consumatorului final, cât și furnizarea produsului alimentar ambalat individual consumatorului final ca parte a unui fel de mâncare preparat care a fost cumpărat. Totodată, deși definiția „produsului alimentar preambalat” de la articolul 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare impunea ca produsul alimentar să fie ambalat într‑o etapă anterioară vânzării sale, vânzarea în cauză ar fi putut să fie către consumatorul final sau către colectivități. Produsul alimentar trebuia să fie ambalat într‑un mod care să însemne că putea fi vândut ca atare; această parte a definiției nu a impus ca vânzarea să fie către consumatorul final. Astfel, produsul alimentar putea să fie ambalat într‑o etapă anterioară vânzării sale, fie ca articol individual, fie ca parte a unui ansamblu de produse alimentare, către o colectivitate, iar ulterior să fie prezentat consumatorului final de la sfârșitul lanțului de distribuție ca un produs alimentar ambalat individual ca parte a unui fel de mâncare preparat cumpărat.

54. Această interpretare a expresiei „orice unitate de vânzare destinată a fi prezentată ca atare” garantează că toate versiunile lingvistice ale articolului 1 alineatul (3) litera (b) primesc un sens uniform. Pe lângă faptul că ea asigură o interpretare a cuvântului „prezentare” care nu se limitează doar la sensul de „vânzare”, ea împiedică totodată golirea de sens a cuvântului „vânzare” în anumite versiuni lingvistice. Motivul este că, atunci când un consumator cumpără un fel de mâncare preparat, există o contraprestație. Prețul plătit acoperă toate bunurile și serviciile necesare pentru furnizarea felului de mâncare respectiv. El include astfel contraprestația pentru diferitele componente ale felului de mâncare, inclusiv, atunci când este cazul, pentru porțiile individuale de miere cum sunt cele în discuție.

55. Interpretarea pe care o propunem contribuie totodată la realizarea obiectivelor Directivei privind etichetarea produselor alimentare.

56. Directiva privind etichetarea produselor alimentare urmărea să prevină limitarea liberei circulații a produselor și condițiile de concurență inegale, precum și să impună norme cu caracter general aplicabile tuturor produselor alimentare introduse pe piață ( *49 ). În opinia noastră, o asemenea limitare putea apărea atâta timp cât un produs alimentar (ambalat) se afla pe piață și era disponibil pentru transfer, inclusiv în ultima etapă a lanțului său de distribuție atunci când era distribuit unui consumator ca parte a furnizării unui fel de mâncare preparat (care de regulă implică atât furnizarea de servicii, cât și de bunuri ( *50 )). Astfel, atât timp cât produsul alimentar (ambalat) rămânea pe piață, exista interesul apropierii legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea produsului în cauză. În situația descrisă în cadrul primei întrebări, produsul alimentar ambalat a fost ultima dată oferit spre vânzare atunci când a fost cumpărat de colectivitate. Această vânzare finală nu a avut însă ca urmare – în opinia noastră – scoaterea de pe piață a produsului alimentar ( *51 ). Dimpotrivă: furnizarea sa ulterioară către consumator (ca parte a unui fel de mâncare preparat cumpărat de acesta) a constituit o formă de distribuție cu titlu oneros, fiind astfel o formă de comercializare a produsului. În cadrul ședinței, Comisia a fost de acord cu această din urmă afirmație (în pofida poziției sale în privința primei întrebări).

57. Directiva privind etichetarea produselor alimentare a avut în vedere și imperativul informării și protecției consumatorului ( *52 ) prin furnizarea de informații (inclusiv referitoare la țara de origine a produsului alimentar) care să permită consumatorului să aleagă în cunoștință de cauză în funcție de aspectele care sunt considerate relevante pentru această alegere. O etichetare detaliată a fost considerată un instrument util, întrucât creează cele mai puține obstacole în calea libertății schimburilor ( *53 ).

58. Produsele alimentare sunt cumpărate în principal pentru ingerarea lor. Interesul unui consumator care se află la sfârșitul lanțului de distribuție de a obține informații obligatorii și de alt tip despre produsul alimentar este în egală măsură relevant pentru ambele decizii (și anume de a cumpăra și de a ingera produsul alimentar). Acest interes nu dispare doar pentru că alegerea sa este limitată la decizia privind ingerarea sau neingerarea unui anumit produs alimentar furnizat ca parte a unui fel de mâncare preparat cumpărat (situația acoperită de prima întrebare preliminară). Astfel, interesul său legat de transparența totală în ceea ce privește caracteristicile esențiale ale produsului alimentar este probabil puțin diferit în comparație cu situația în care el este liber să cumpere (sau să nu cumpere) produsul alimentar respectiv separat în vederea ingerării.

59. În sfârșit, observăm că interpretarea noastră referitoare la articolul 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare nu face respectarea directivei menționate mai dificilă sau eventual imposibilă în practică. De fapt, într‑o anumită măsură, ea previne necesitatea stabilirii unor linii de produse duble. Este adevărat că, potrivit interpretării restrictive a articolului 1 alineatul (3) litera (b), producătorii ar fi putut opta pentru un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor prin etichetarea tuturor porțiilor individuale cu informațiile obligatorii, indiferent de aspectul dacă ele sunt sau nu sunt destinate consumatorilor individuali care cumpără o porție individuală în mod separat. Cu toate acestea, producătorii ar fi putut în schimb să ia decizia comercială de a crea linii de produse duble (una pentru porțiile cu informațiile necesare pe etichetă, iar cealaltă pentru aceleași porții fără informațiile respective) ( *54 ) și poate ar fi fost necesar oricum să eticheteze al doilea tip de produs (de exemplu „produs care nu este destinat vânzării” ( *55 )) astfel încât să separe furnizarea celor două categorii de produse. În asemenea împrejurări, costuri de punere în aplicare ar fi fost suportate în diferite etape ale lanțului de distribuție pentru a menține separate cele două linii de distribuție.

60. Prin urmare, concluzionăm că porțiile individuale de miere, constând în miere ambalată (înainte de a fi oferită spre vânzare) într‑un recipient care este închis cu un capac din aluminiu sigilat care trebuie să fie deschis în cazul modificării conținutului, care sunt ambalate și vândute unor unități de restaurație colectivă împreună într‑un ambalaj exterior pe a cărui etichetă este indicată țara de origine a mierii, sunt „produse alimentare preambalate” în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare. Aceasta este situația și atunci când asemenea porții individuale sunt furnizate consumatorului final ca parte a unui fel de mâncare preparat cumpărat, în loc să fie vândute ca porții individuale consumatorilor finali sau să fie furnizate individual colectivităților.

61. Rezultă că, sub rezerva oricăror excepții aplicabile, trebuie să se indice țara sau țările de origine ale mierii pe etichetele sau pe ambalajele unor astfel de porții individuale.

62. În opinia noastră, nu există nimic în cererea de decizie preliminară care să sugereze că este aplicabilă una dintre excepții.

63. Împrejurările descrise de instanța de trimitere nu privesc porții de miere preambalate aflate într‑o etapă a lanțului de distribuție anterioară vânzării către consumatorul final și care nu implicau (încă) colectivități. Nici colectivitățile către care erau furnizate nu utilizau conținutul lor în unul dintre scopurile prevăzute la articolul 13 alineatul (1) litera (b) (și anume alte scopuri decât furnizarea porției ca atare consumatorului final). Prin urmare, nu vedem niciun temei pentru aplicarea articolului 13 alineatul (1) litera (b).

64. În observațiile sale scrise, Comisia a sugerat că este posibil să nu se ridice problema dacă porțiile individuale de miere în discuție erau „miere preambalată”, întrucât, potrivit articolului 13 alineatul (4) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare, nu este obligatorie precizarea originii produsului alimentar pe ambalajele sau recipientele a căror față cea mai mare are o suprafață mai mică de 10 cm2 (denumite în continuare „minirecipiente”).

65. Instanța de trimitere nu a menționat această excepție. Ea nu a făcut nici constatări de fapt relevante. Totuși, în cadrul ședinței, răspunzând la o întrebare adresată de Curte, părțile principale au fost de acord că excepția nu este aplicabilă întrucât recipientele utilizate de Breitsamer pentru porțiile sale individuale erau mai mari decât minirecipientele. În acest context, vom aborda doar foarte pe scurt raportul dintre articolul 2 alineatul (4) din Directiva privind mierea și articolul 13 alineatul (4) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare.

66. La prima vedere, s‑ar părea că Directiva privind etichetarea produselor alimentare nu poate fi interpretată în sensul că impune cerința de a indica țara de origine pe porțiile individuale ambalate în minirecipiente indiferent de împrejurările în care ele au fost vândute sau furnizate consumatorului final și deci indiferent de definiția produsului alimentar preambalat. O asemenea interpretare presupune că este permisă aplicarea articolului 13 alineatul (4) coroborat cu Directiva privind mierea, care nu cuprinde nicio excepție de la cerința de a preciza țara de origine. Directiva privind etichetarea produselor alimentare se aplică în cazul mierii sub rezerva condițiilor prevăzute în Directiva privind mierea (la articolul 2) ( *56 ). Așadar, obligațiile prevăzute în ambele directive erau aplicabile concomitent, sub rezerva normelor mai concrete din Directiva privind mierea. Iar articolul 2 alineatul (4) litera (a) din aceasta din urmă prevede, în termeni aparent categorici, obligația de a indica pe etichetă țara sau țările de origine unde s‑a recoltat mierea.

67. Cu toate acestea, articolul 2 alineatul (4) litera (a) din Directiva privind mierea nu precizează care sunt produsele (din miere) pe care trebuie să fie aplicată eticheta (cu informațiile necesare) ( *57 ). Articolul 2 alineatul (4) litera (b) confirmă că obligațiile prevăzute de Directiva privind etichetarea produselor alimentare (inclusiv articolul 13 din cuprinsul său) guvernează acest aspect fără să supună această aplicare condiției ca articolul 13 alineatul (4) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare să nu fie aplicabil. Rezultă (chiar dacă, în opinia noastră, în mod ușor alambicat) că excepția de la articolul 13 alineatul (4) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare, care reflecta recunoașterea de către legiuitorul Uniunii a faptului că este imposibilă includerea unor informații care nu sunt foarte limitate pe minirecipiente (indiferent de produsul alimentar pe care îl conțin), era aplicabilă în principiu.

Directiva privind mierea și Regulamentul nr. 1169/2011

68. Răspunsurile la ambele întrebări diferă atunci când Directiva privind mierea este interpretată coroborat cu Regulamentul nr. 1169/2011?

69. În opinia noastră, răspunsul este negativ.

70. În prezent, Regulamentul nr. 1169/2011 are legătură și se aplică împreună cu Directiva privind mierea în mod similar cu Directiva privind etichetarea produselor alimentare. El prevede norme aplicabile tuturor produselor alimentare, inclusiv norme care impun indicarea țării de origine pe ambalaj sau pe eticheta aplicată pe acesta ( *58 ), care sunt completate de norme speciale aplicabile anumitor produse alimentare ( *59 ). Astfel, se aplică fără a aduce atingere cerințelor de etichetare stabilite de asemenea alte norme ( *60 ).

71. Textul Regulamentului nr. 1169/2011, care definește „produsul alimentar preambalat” în același mod în care articolul 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare definea anterior „produsele alimentare preambalate” ( *61 ), este însă în general chiar mai favorabil unui răspuns afirmativ la prima întrebare. Astfel, obiectivul principal al Regulamentului nr. 1169/2011 este asigurarea informării corespunzătoare a consumatorilor cu privire la produsele alimentare pe care aceștia le consumă și a posibilității lor de a identifica și de a utiliza corespunzător produsul alimentar făcând o alegere adecvată nevoilor de alimentație individuale ( *62 ). El se aplică tuturor produselor alimentare destinate consumatorului final, inclusiv celor furnizate de colectivități ( *63 ). Orice produs alimentar destinat consumatorului final trebuie să fie însoțit de informații referitoare la produsul respectiv în conformitate cu regulamentul ( *64 ). Mai mult, spre deosebire de Directiva privind etichetarea produselor alimentare, Regulamentul nr. 1169/2011 definește noțiunea „introducere pe piață” ( *65 ). Definiția nu face referire doar la vânzarea produselor alimentare: ea acoperă și alte forme de transfer și distribuție. În sfârșit, deși articolul 8 alineatul (6) obligă operatorii din sectorul alimentar să asigure, atunci când este necesar, furnizarea informațiilor obligatorii referitoare la produsele alimentare către consumatorul final, această dispoziție presupune că produsele alimentare în cauză nu sunt preambalate. Astfel, nu putem accepta că produsele alimentare nu trebuie să fie calificate ca fiind „produse alimentare preambalate” întrucât operatorii din sectorul alimentar sunt ținuți să furnizeze informații obligatorii referitoare la produsele alimentare către consumatorul final.

72. În opinia noastră, Regulamentul nr. 1169/2011 confirmă astfel că țara de origine a mierii trebuie să fie precizată în mod normal pe ambalajul sau pe eticheta porțiilor individuale, inclusiv cele care sunt furnizate unui consumatorilor ca parte a unor feluri de mâncare preparate cumpărate. Totuși, în conformitate cu Regulamentul nr. 1169/2011, precum și potrivit Directivei privind etichetarea produselor alimentare, nu există obligația de a indica țara de origine a unui produs alimentar pe minirecipiente. Excepția de la articolul 16 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1169/2011 este formulată în termeni aproape identici cu cea prevăzută anterior la articolul 13 alineatul (4) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare. Deși lista informațiilor obligatorii din primul act normativ este ceva mai lungă, articolul 16 alineatul (2) nu impune obligația de a menționa țara de origine [și anume articolul 9 alineatul (1) litera (i)] pe asemenea ambalaje sau recipiente. Prin urmare, în prezent, ca și anterior, excepția referitoare la minirecipiente continuă să fie aplicabilă în cazul mierii ambalate în asemenea recipiente.

Concluzie

73. Având în vedere considerațiile precedente, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Tribunalul Administrativ Superior din Bavaria) după cum urmează: „Porțiile individuale de miere, constând în miere ambalată (înainte de a fi oferită spre vânzare) într‑un recipient mai mare de 10 cm2 care este închis cu un capac din aluminiu sigilat care trebuie să fie deschis în cazul modificării conținutului, care sunt ambalate și vândute unor colectivități împreună într‑un ambalaj exterior pe a cărui etichetă este indicată țara de origine a mierii, sunt «produse alimentare preambalate» în sensul articolului 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2000/13/CE Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora, astfel cum a fost modificată ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 596/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 iunie 2009, și în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (e) din Regulamentul (UE) nr. 1169/2011 Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2011 privind informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1924/2006 și (CE) nr. 1925/2006 ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Directivei 87/250/CEE a Comisiei, a Directivei 90/496/CEE a Consiliului, a Directivei 1999/10/CE a Comisiei, a Directivei 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului, a Directivelor 2002/67/CE și 2008/5/CE ale Comisiei și a Regulamentului (CE) nr. 608/2004 al Comisiei. Acest lucru este valabil și atunci când asemenea porții individuale sunt furnizate sau vândute consumatorului final ca parte a unui fel de mâncare preparat cumpărat, în loc să fie vândute ca porții individuale consumatorilor finali sau să fie furnizate individual colectivităților. În consecință, sub rezerva oricăror excepții aplicabile, trebuie să se indice țara sau țările de origine a mierii pe etichetele sau pe ambalajele unor asemenea porții individuale în conformitate cu articolul 2 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2001/110/CE a Consiliului din 20 decembrie 2001 privind mierea, cu articolul 1 alineatul (3) litera (b), cu articolul 3 alineatul (1) punctul 8 și cu articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2000/13 și cu articolul 2 alineatul (2) litera (e), cu articolul 9 alineatul (1) punctul (i), cu articolul 12 alineatul (2) și cu articolul 26 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1169/2011.”

( *1 ) Limba originală: engleza.

( *2 ) Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora (JO 2000, L 109, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 9), astfel cum a fost modificată ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 596/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 iunie 2009 (JO 2009, L 188, p. 14). Directiva privind etichetarea produselor alimentare a fost între timp abrogată prin Regulamentul (UE) nr. 1169/2011: a se vedea punctele 11-23 de mai jos.

( *3 ) Considerentul (1).

( *4 ) Considerentul (4).

( *5 ) Considerentul (5).

( *6 ) Considerentul (6).

( *7 ) Considerentul (8).

( *8 ) A se vedea și considerentul (9). Printre celelalte mențiuni se aflau denumirea vânzării (punctul 1), lista ingredientelor (punctul 2), cantitățile de anumite (categorii de) ingrediente (punctul 3), cantitatea netă (punctul 4), data valabilității minime sau data limită a consumării (punctul 5), condițiile speciale de conservare și de utilizare (punctul 6), informații despre fabricant, cel care ambalează produsul sau vânzător (punctul 7), modul de folosire (punctul 9) și (atunci când este cazul) mențiunea titlului alcoolmetric (punctul 10).

( *9 ) Detaliile acestei proceduri nu sunt relevante în prezenta cauză.

( *10 ) A se vedea și considerentul (15).

( *11 ) Mențiunile respective erau (reamintim): denumirea vânzării (punctul 1), pentru produsele alimentare preambalate, cantitatea netă (punctul 4) și data valabilității minime sau, în cazul anumitor produse alimentare, data limită a consumării (punctul 5).

( *12 ) Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2011 privind informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1924/2006 și (CE) nr. 1925/2006 ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Directivei 87/250/CEE a Comisiei, a Directivei 90/496/CEE a Consiliului, a Directivei 1999/10/CE a Comisiei, a Directivei 2000/13, a Directivelor 2002/67/CE și 2008/5/CE ale Comisiei și a Regulamentului (CE) nr. 608/2004 al Comisiei (JO 2011, L 304, p. 18).

( *13 ) A se vedea considerentele (6) și (11), precum și articolul 53 alineatul (1) și articolul 55.

( *14 ) Directiva Consiliului din 20 decembrie 2001 privind mierea (JO 2002, L 10, p. 47, Ediție specială, 13/vol. 33, p. 107).

( *15 ) Aceasta este definiția de la articolul 3 punctul 8 din Regulamentul (CE) nr. 178/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 28 ianuarie 2002 de stabilire a principiilor și a cerințelor generale ale legislației alimentare, de instituire a Autorității Europene pentru Siguranța Alimentară și de stabilire a procedurilor în domeniul siguranței produselor alimentare (JO 2002, L 31, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 8, p. 68), la care face trimitere articolul 2 alineatul (1) litera (a).

( *16 ) Regulamentul Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO 1992, L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), cu modificările ulterioare. Articolele 23-26 privesc stabilirea originii nepreferențiale a mărfurilor.

( *17 ) A se vedea punctul 21 de mai jos.

( *18 ) Și anume denumirea produsului alimentar [litera (a)], anumite ingrediente sau adjuvante tehnologice [litera (c)], cantitatea netă de produs alimentar [litera (e)] și data durabilității minimale sau data limită de consum [litera (f)].

( *19 ) Și anume lista ingredientelor.

( *20 ) A se vedea și considerentul (29).

( *21 ) Articolul 10 privește mențiunile obligatorii suplimentare pentru anumite tipuri sau categorii de produse alimentare și nu este relevant pentru prezenta procedură.

( *22 ) Directiva Consiliului din 22 iulie 1974 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind mierea (JO 1974, L 221, p. 10).

( *23 ) Considerentul (4).

( *24 ) Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 de modificare a Directivei 2001/110/CE a Consiliului privind mierea (JO 2014, L 164, p. 1).

( *25 ) A se vedea de asemenea articolul 2 alineatul (1) și considerentele (11) și (12).

( *26 ) A se vedea articolul 1 alineatul (1) și considerentul (6).

( *27 ) Instanța de trimitere se întemeiază pe versiunea publicată la 15 decembrie 1999 (BGBl 1999 I, p. 2464) și modificată ultima dată prin articolul 2 din Verordnung (Regulamentul) din 25 februarie 2014 (BGBl 2014 I, p. 218).

( *28 ) Directiva privind etichetarea produselor alimentare a fost abrogată de la 13 decembrie 2014: a se vedea articolul 53 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1169/2011.

( *29 ) A se vedea punctul 33 de mai sus.

( *30 ) A se vedea în special articolul 54 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 1169/2011

( *31 ) A se vedea articolul 1 din Directiva privind mierea.

( *32 ) A se vedea articolul 2 din Directiva privind mierea. A se vedea și articolul 4 alineatul (2) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare.

( *33 ) A se vedea articolul 2 alineatul (4) litera (a) din Directiva privind mierea.

( *34 ) A se vedea considerentul (4) al Directivei privind etichetarea produselor alimentare.

( *35 ) Articolul 1 alineatele (1) și (2) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare.

( *36 ) Articolul 2, articolul 4 alineatul (2) și articolul 13 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare.

( *37 ) Articolul 14 din Directiva privind etichetarea produselor alimentare.

( *38 ) Articolul 1 alineatul (3) litera (b), articolul 3 alineatul (1) punctul 8 și articolul 13 alineatul (1) litera (a) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare.

( *39 ) Considerentul (5) al Directivei privind mierea.

( *40 ) Articolul 2 punctul 4 litera (a) din Directiva privind mierea.

( *41 ) Articolul 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare.

( *42 ) „Questions and Answers on the application of the Regulation (EU) No 1169/2011 on the provision of food information to consumers” („Întrebări și răspunsuri referitoare la aplicarea Regulamentului (UE) nr. 1169/2011 privind informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare”). Acest document răspunde la anumite întrebări legate de aplicarea Regulamentului nr. 1169/2011 (definiția „produsului alimentar preambalat” din cuprinsul său este formulată la fel ca definiția de la articolul 1 alineatul (3) litera (b) din Directiva privind etichetarea produselor alimentare; a se vedea punctul 14 de mai sus și punctul 71 de mai jos). Coperta sa confirmă faptul că „[…] nu are un statut juridic oficial și în cazul unui litigiu, responsabilitatea finală pentru interpretarea legislației revine Curții de Justiție a Uniunii Europene” (pentru o versiune a acestui document în limba engleză, a se vedea site‑ul http://ec.europa.eu/food/safety/docs/labelling_legislation_qanda_application_reg1169‑2011_en.pdf).

( *43 ) A se vedea de exemplu articolul 2 alineatul (1) litera (a) și articolul 14 al doilea paragraf din Directiva privind etichetarea produselor alimentare.

( *44 ) A se vedea articolul 13 alineatul (1) litera (b) și considerentul (15) al Directivei privind etichetarea produselor alimentare.

( *45 ) Observăm în treacăt că, în opinia noastră, este în sine improbabil ca o colectivitate să cumpere în mod obișnuit porții individuale de miere vândute separat, una câte una. Pare mai plauzibil să considerăm că aceasta ar cumpăra probabil un „pachet pentru restaurație”, care conține mai multe porții individuale de miere vândute împreună la un preț unitar redus.

( *46 ) Considerentul (5) al Directivei Consiliului din 18 decembrie 1978 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora (JO 1979, L 33, p. 1).

( *47 ) A se vedea de exemplu Hotărârea Internetportal und Marketing, C‑569/08, EU:C:2010:311, punctul 35 și jurisprudența citată.

( *48 ) A se vedea de exemplu Hotărârea M și alții, C‑340/08, EU:C:2010:232, punctul 44 și jurisprudența citată.

( *49 ) Considerentele (2) și (4) ale Directivei privind etichetarea produselor alimentare.

( *50 ) Pentru o ilustrare a diferitor servicii și bunuri implicate în asemenea operațiuni, a se vedea (în contextul taxei pe valoarea adăugată) Hotărârea Bog și alții, C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 și C‑502/09, EU:C:2011:135, punctele 64-81.

( *51 ) Din nou, pare improbabil să se presupună că în cazul în care colectivitatea are nevoie de cantități mari de miere pentru a realiza anumite produse alimentare preparate (cum ar fi o prăjitură), ea va cumpăra un ambalaj colectiv care conține 120 de porții individuale și le va deschide una câte una, în loc să cumpere un recipient mai mare, pentru restaurație, cu miere. Rațiunea economică pentru cumpărarea ambalajului colectiv cu 120 de porții individuale este, mai plauzibil, aceea că unitatea de restaurație colectivă economisește astfel costurile cu forța de muncă necesară pentru dozarea mierii. Iar porțiile individuale sunt oferite consumatorului final fără a fi modificate.

( *52 ) A se vedea considerentul (6) al Directivei privind etichetarea produselor alimentare.

( *53 ) A se vedea considerentul (8) al Directivei privind etichetarea produselor alimentare.

( *54 ) O asemenea decizie ar putea (de exemplu) să fie luată împreună cu o decizie comercială de a umple recipientele pentru porționare corespunzătoare celor două linii de distribuție diferite cu miere din surse diferite și deci de calitate sau de valoare diferită.

( *55 ) De fapt, în ședință, o mare parte a discuțiilor au avut ca obiect necesitatea aplicării unei asemenea etichete astfel încât să se beneficieze de libertatea de a nu trebui să se atașeze o altă etichetă care să indice țara de origine a produsului alimentar.

( *56 ) Considerentul (5) al Directivei privind mierea.

( *57 ) A se vedea punctul 39 de mai sus.

( *58 ) A se vedea articolul 9 alineatul (1) punctul (i), articolul 12 alineatul (2) și articolul 26 din Regulamentul nr. 1169/2011.

( *59 ) A se vedea în special considerentele (6), (8) și (22) ale Regulamentului nr. 1169/2011.

( *60 ) Articolul 1 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1169/2011. A se vedea și considerentul (32).

( *61 ) Articolul 2 alineatul (2) litera (e) din Regulamentul nr. 1169/2011.

( *62 ) A se vedea considerentele (3) și (17) și articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1169/2011.

( *63 ) Articolul 1 alineatul (3) și considerentul (22) al Regulamentului nr. 1169/2011.

( *64 ) Articolul 6 din Regulamentul nr. 1169/2011.

( *65 ) Articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1169/2011.