Cauza T‑186/06

Solvay SA

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență — Înțelegeri — Peroxid de hidrogen și perborat de sodiu — Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE — Durata încălcării — Noțiunile «acord» și «practică concertată» — Acces la dosar — Amenzi — Comunicarea privind cooperarea — Egalitate de tratament — Încredere legitimă — Obligația de motivare”

Sumarul hotărârii

1. Concurență — Înțelegeri — Acorduri între întreprinderi — Noțiune — Concurs de voințe în privința comportamentului care urmează să fie adoptat pe piață — Includere

[art. 81 alin. (1) CE]

2. Concurență — Înțelegeri — Practică concertată — Noțiune — Schimb de informații în cadrul unei înțelegeri sau în vederea pregătirii acesteia

[art. 81 alin. (1) CE]

3. Concurență — Înțelegeri — Încălcare complexă care prezintă elementele unui acord și elementele unei practici concertate — Calificare unică drept „acord și/sau practică concertată” — Admisibilitate

[art. 81 alin. (1) CE]

4. Concurență — Înțelegeri — Atingere adusă concurenței — Criterii de apreciere — Obiect anticoncurențial — Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE]

5. Concurență — Înțelegeri — Acorduri și practici concertate care constituie o încălcare unică

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Concurență — Înțelegeri — Interzicere — Înțelegeri care continuă să producă efecte după încetarea lor formală

(art. 81 CE)

7. Concurență — Înțelegeri — Probă — Indicii prezentate de Comisie — Participare la reuniuni având un obiect anticoncurențial

[art. 81 alin. (1) CE]

8. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Acces la dosar — Domeniu de aplicare — Lipsa comunicării unui document — Consecințe

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]

9. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Comunicarea răspunsurilor la o comunicare privind obiecțiunile — Condiții — Limite

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]

10. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3)]

11. Concurență — Amenzi — Decizie de aplicare a unor amenzi — Obligația de motivare — Conținut

[art. 253 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3)]

12. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Obligația de a lua în considerare impactul real asupra pieței — Conținut

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

13. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator — Luarea în considerare a dimensiunii întreprinderii sancționate — Pertinență

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

14. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Luarea în considerare a cooperării cu Comisia a întreprinderii incriminate în afara cadrului stabilit de Comunicarea privind cooperarea — Condiții — Limite

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3, și Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei, punctul 23 lit. (b) al treilea paragraf]

15. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate — Determinarea datei cererii de clemență — Criterii

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei, punctul 21 și punctul 23 lit. (b)]

16. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Aprecierea gradului de cooperare a fiecărei întreprinderi în cursul procedurii administrative — Respectarea principiului egalității de tratament

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei)

17. Procedură — Cheltuieli de judecată — Cheltuieli recuperabile — Noțiune

[Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 91 lit. (b)]

1. Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod.

Se poate considera că s‑a încheiat un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE în cazul în care există un concurs de voințe cu privire la însuși principiul unei restrângeri a concurenței, chiar dacă elementele specifice ale restricției avute în vedere fac încă obiectul negocierilor.

În această privință, în cazul în care discuțiile au fost clar ghidate de o voință comună a participanților de a se pune de acord cu privire la însuși principiul unei restrângeri a concurenței, această considerație nu poate fi infirmată de faptul că anumite elemente specifice ale restricției avute în vedere au făcut obiectul unor negocieri între participanți și că modalitățile de încheiere a acordului ferm au fost ulterior diferite de cele discutate în cursul reuniunilor anterioare. Astfel, Comisia a putut constata în mod întemeiat că respectivele comportamente ale participanților care țineau de faza inițială a înțelegerii se înscriu în același proiect anticoncurențial și, prin urmare, intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE.

(a se vedea punctele 85, 86, 139, 142 și 143)

2. Noțiunea de practică concertată vizează o formă de coordonare între întreprinderi care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între ele.

În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune oricărui contact direct sau indirect între operatorii economici de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care o întreprindere a decis să îl adopte ea însăși pe piață sau pe care intenționează să îl adopte pe piață, atunci când aceste contacte au ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței.

Faptul de a comunica informații concurenților săi în vederea pregătirii unui acord anticoncurențial este suficient pentru a dovedi existența unei practici concertate în sensul articolului 81 CE.

În această privință, chiar dacă Comisia nu reușește să demonstreze că întreprinderile au încheiat un acord în sensul strict al termenului, este suficient, pentru a se constata o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE, ca concurenții să fi stabilit contacte directe în scopul de a stabiliza piața.

În orice caz, trebuie să se prezume, sub rezerva dovezii contrare care este în sarcina operatorilor interesați, că întreprinderile care participă la concertare și rămân active pe piață țin seama de informațiile transmise reciproc cu concurenții lor pentru a‑și stabili comportamentul pe această piață.

(a se vedea punctele 87-89, 147, 148 și 160)

3. Noțiunile de acord și de practică concertată, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, cuprind forme de coluziune care au aceeași natură și nu se disting decât prin intensitatea lor și prin formele în care se manifestă.

În cadrul unei încălcări complexe, care a implicat timp de mai mulți ani mai mulți producători care urmăreau un obiectiv de control în comun al pieței, nu se poate cere Comisiei să încadreze cu precizie încălcarea ca fiind acord sau practică concertată în condițiile în care, în orice caz, ambele forme de încălcare sunt prevăzute la articolul 81 CE.

Dubla calificare a încălcării drept acord „și/sau” practică concertată trebuie interpretată în sensul că desemnează un ansamblu complex de elemente de fapt, dintre care unele au fost calificate drept acord, iar altele drept practică concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, care nu prevede o calificare specifică pentru acest tip de încălcare complexă.

(a se vedea punctele 90-92 și 130)

4. În vederea aplicării articolului 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor concrete ale unui acord sau ale unei practici concertate este superfluă în cazul în care rezultă că încălcarea a avut ca obiect restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune.

În special, faptul că o practică concertată nu are o incidență directă asupra nivelului prețurilor nu se opune constatării că aceasta a limitat concurența dintre întreprinderile în cauză, în special prin eliminarea presiunilor concurențiale.

(a se vedea punctele 158 și 162)

5. În măsura în care Comisia a calificat o înțelegere drept încălcare unică, aceasta nu este ținută să indice, în contextul acestei calificări, durata diferită a actelor care au vizat una dintre piețele relevante. În măsura în care nu este vorba despre încălcări distincte, ea nu are nici obligația de a ține seama de această diferență la stabilirea duratei încălcării, privită în ansamblu.

Astfel, ar fi artificial să se subdivizeze un comportament continuu, caracterizat printr‑o singură finalitate, în mai multe încălcări distincte pentru motivul că practicile coluzive au variat în intensitate în funcție de piața relevantă. Aceste elemente nu trebuie luate în considerare decât la aprecierea gravității încălcării și, dacă este cazul, la stabilirea cuantumului amenzii.

(a se vedea punctele 165 și 166)

6. Articolul 81 CE este aplicabil acordurilor care continuă să producă efecte după încetarea lor formală. În special, Comisia poate constata în mod legal că înțelegerea continuă să producă efecte după încetarea formală a reuniunilor coluzive, în măsura în care creșterile de prețuri prevăzute cu ocazia acestor reuniuni se aplică într‑o perioadă ulterioară.

(a se vedea punctele 174 și 175)

7. În fața unei serii de indicii concordante care demonstrează existența înțelegerii, este necesară o explicație cu adevărat convingătoare pentru a demonstra că, în cursul unei anumite reuniuni, s‑au produs fapte total diferite de cele întâmplate în cursul reuniunilor anterioare, deși toate aceste întruniri reuneau același cerc de participanți, aveau loc în cadrul unor circumstanțe exterioare omogene și aveau în mod incontestabil același obiectiv.

(a se vedea punctul 181)

8. Dreptul de acces la dosar, corolar al principiului respectării dreptului la apărare, presupune ca, într‑o procedură administrativă în materie de aplicare a normelor de concurență, întreprinderii în cauză să i se acorde de către Comisie posibilitatea de a examina toate înscrisurile care figurează în dosarul de investigare și care ar putea fi pertinente pentru apărarea sa.

Acestea cuprind atât documentele incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale.

În ceea ce privește probele incriminatoare, lipsa comunicării unui document constituie o încălcare a dreptului la apărare doar dacă întreprinderea vizată demonstrează că, pe de o parte, Comisia s‑a întemeiat pe acest document pentru a‑și susține obiecțiunea privind existența încălcării și că, pe de altă parte, această obiecțiune putea fi dovedită doar prin referire la documentul respectiv. Astfel, revine întreprinderii în cauză sarcina să demonstreze că rezultatul la care a ajuns Comisia în decizia sa ar fi fost diferit dacă acest document care nu a fost comunicat ar fi trebuit să fie îndepărtat ca mijloc de probă.

În schimb, în ceea ce privește lipsa comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentele dezincriminatoare respective în apărare, dovedind în special că ar fi putut invoca elemente care nu concordau cu aprecierile efectuate de Comisie în etapa comunicării privind obiecțiunile și ar fi putut influența, așadar, într‑un fel sau altul, aprecierile din decizie.

(a se vedea punctele 205-208)

9. În cadrul unei proceduri administrative în materie de concurență, răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile nu fac parte din dosarul de investigare propriu‑zis. În ceea ce privește documentele care nu fac parte din dosarul constituit la momentul notificării comunicării privind obiecțiunile, Comisia nu are obligația de a divulga răspunsurile respective altor părți în cauză decât dacă rezultă că acestea conțin noi elemente incriminatoare sau dezincriminatoare.

În plus, deși nu poate reveni numai Comisiei obligația de a stabili înscrisurile utile pentru apărarea întreprinderii în cauză, această apreciere, referitoare la înscrisurile din dosarul Comisiei, nu se poate aplica răspunsurilor date de celelalte întreprinderi în cauză la obiecțiunile comunicate de Comisie.

În consecință, considerațiile întemeiate pe respectarea principiului egalității armelor și pe respectarea dreptului la apărare nu pot conduce, în principiu, la o obligație a Comisiei de a divulga altor părți răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile pentru ca acestea să poată verifica lipsa unor eventuale elemente dezincriminatoare.

În măsura în care întreprinderea în cauză, în calitate de reclamantă, invocă în fața Tribunalului existența pretinselor elemente dezincriminatoare în răspunsuri care nu au fost divulgate, revine acesteia obligația de a furniza un prim indiciu privind utilitatea acestor documente pentru apărarea sa. Reclamanta trebuie să indice în special eventualele elemente dezincriminatoare în discuție sau să furnizeze un indiciu care să ateste existența acestora și, în consecință, utilitatea lor pentru necesitățile procedurii. În această privință, simplul fapt că celelalte întreprinderi în cauză au invocat, în esență, aceleași argumente ca și întreprinderea respectivă în ceea ce privește durata încălcării nu este suficient pentru a considera aceste argumente drept elemente dezincriminatoare. De asemenea, împrejurarea că anumite întreprinderi au reușit să demonstreze, în răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile, că participarea lor la încălcările invocate nu este dovedită în suficientă măsură nu implică în niciun mod faptul că aceste răspunsuri conțin elemente de natură să conducă la o interpretare diferită a probelor scrise directe pe care Comisia se întemeiază cu privire la alte întreprinderi.

(a se vedea punctele 224, 225, 228-231, 233 și 234)

10. Gravitatea unei încălcări a normelor de concurență se stabilește ținând seama de numeroase elemente, cum ar fi circumstanțele particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, cu privire la care Comisia dispune de o marjă de apreciere.

Deși cuantumul de plecare al amenzii este stabilit în funcție de gravitatea încălcării în ansamblu, în cazul unei încălcări unice și continue se poate dovedi adecvat să se reflecte, în acest stadiu al stabilirii cuantumului amenzii, intensitatea variabilă a comportamentelor ilicite.

(a se vedea punctele 255 și 260)

11. Referitor la motivarea unei decizii a Comisiei în ceea ce privește stabilirea cuantumului de plecare al amenzii aplicate pentru încălcarea normelor de concurență, cerințele acestei norme fundamentale de procedură sunt îndeplinite în cazul în care Comisia arată, în decizia sa, elementele de apreciere care i‑au permis să evalueze gravitatea și durata încălcării. Comisia îndeplinește aceste cerințe în cazul în care precizează, în decizia sa, elementele legate de natura încălcării, de întinderea și de dimensiunea piețelor relevante și explică aplicarea acestora în speță.

În plus, în ceea ce privește motivarea cuantumului de plecare în termeni absoluți, amenzile constituie un instrument al politicii de concurență a Comisiei, care trebuie să poată dispune de o marjă de apreciere la stabilirea cuantumului acestora pentru a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență. Prin urmare, nu se poate impune Comisiei să furnizeze în această privință alte motive decât cele referitoare la gravitatea și la durata încălcării.

(a se vedea punctele 271-273)

12. În cadrul stabilirii cuantumului unei amenzi aplicate pentru încălcarea normelor de concurență, deși existența unui impact real al încălcării asupra pieței este un element care trebuie luat în considerare pentru evaluarea gravității încălcării, este vorba despre un criteriu între numeroase alte criterii, precum natura specifică a încălcării și întinderea pieței geografice. De asemenea, din cuprinsul punctului 1 A primul paragraf din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO reiese că acest impact trebuie luat în considerare numai atunci când poate fi măsurat.

Înțelegerile orizontale cu privire la prețuri sau la repartizări de piețe pot fi calificate drept încălcări foarte grave numai pe baza naturii lor, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței. Impactul real al încălcării nu constituie decât un element printre altele care, dacă poate fi măsurat, poate permite Comisiei să majoreze cuantumul de plecare al amenzii dincolo de cuantumul minim posibil.

Pe de altă parte, întrucât este vorba despre un element facultativ în cadrul stabilirii cuantumului amenzii, nu se poate reproșa în mod valabil Comisiei faptul că nu a explicitat motivele constatării sale în ceea ce privește caracterul nemăsurabil al impactului real al încălcării.

Astfel, stabilind cuantumul de plecare al amenzii aplicate, Comisia poate, în mod întemeiat, să înlăture factorul în cauză și să se bazeze pe alte elemente, precum natura încălcării, întinderea geografică și dimensiunea pieței, fără a fi ținută să justifice această alegere.

(a se vedea punctele 277, 278, 288 și 289)

13. La stabilirea cuantumului amenzii aplicate pentru încălcarea normelor de concurență, Comisia trebuie să asigure caracterul descurajator al acesteia. În această privință, Comisia poate lua în considerare în special dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză.

Având în vedere că încălcarea sancționată corespunde unor comportamente a căror ilegalitate a fost afirmată de Comisie în mai multe rânduri de la primele sale intervenții în materie, Comisia poate stabili cuantumul amenzii la un nivel suficient de descurajator, fără a avea obligația de a evalua probabilitatea de recidivă din partea reclamantei.

(a se vedea punctele 297, 298 și 300)

14. În ceea ce privește încălcările normelor de concurență care țin de domeniul de aplicare al Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri, în principiu, o întreprindere nu poate reproșa în mod valabil Comisiei că nu a luat în considerare drept circumstanță atenuantă gradul cooperării sale în afara cadrului juridic al Comunicării privind cooperarea. Astfel, în cazul în care Comisia a luat în considerare cooperarea unei întreprinderi, reducând cuantumul amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea, nu se poate reproșa în mod valabil Comisiei că nu a aplicat o reducere suplimentară a cuantumului amenzii impuse acestei întreprinderi, în afara domeniului de aplicare al comunicării menționate.

(a se vedea punctele 314 și 315)

15. În vederea aplicării marjelor de reducere a cuantumului amenzii prevăzute la punctul 23 litera (b) din Comunicarea privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri, Comisia trebuie să stabilească momentul la care întreprinderea i‑a furnizat efectiv elemente de probă care au o valoare adăugată semnificativă în raport cu cele aflate deja în posesia sa. Comisia are obligația de a stabili momentul exact la care condițiile de reducere a cuantumului amenzii sunt îndeplinite de întreprinderea în cauză, prin compararea elementelor de probă furnizate cu cele aflate deja în posesia sa la data cererii, și trebuie, astfel, să dispună efectiv de elementele respective.

În această privință, trebuie să se considere că întreprinderile care formulează o cerere de clemență în temeiul Comunicării privind cooperarea se află în situații similare, indiferent de modalitățile de prezentare a elementelor de probă, care țin de alegerea autorului cererii. În consecință, aceste situații trebuie să fie tratate în același mod.

Astfel, în cazul în care o întreprindere contactează Comisia în scopul de a face o declarație orală, dar nu prezintă elemente de probă referitoare la încălcarea vizată decât a doua zi, Comisia poate constata, în mod întemeiat, că această din urmă dată este data la care întreprinderea a îndeplinit condiția prevăzută la punctul 21 din Comunicarea privind cooperarea.

Tocmai pentru că transmiterea orală de informații se dovedește a fi o modalitate de cooperare în principiu mai puțin rapidă decât cea constând în transmiterea informațiilor în scris, o întreprindere, atunci când decide să transmită informații pe cale orală, trebuie să țină seama de riscul ca o altă întreprindere să transmită Comisiei, în scris și înaintea sa, elemente determinante pentru dovedirea existenței înțelegerii.

(a se vedea punctele 365, 366, 370-372 și 374)

16. Deși, în cadrul aprecierii cooperării furnizate de membrii unei înțelegeri, Comisia nu poate încălca principiul egalității de tratament, totuși aceasta beneficiază de o marjă largă de apreciere pentru evaluarea calității și a utilității cooperării unei anumite întreprinderi. În consecință, numai o eroare vădită de apreciere din partea Comisiei este susceptibilă de a fi cenzurată. În acest sens, o întreprindere nu se poate limita să propună în anexa la cererea introductivă propria apreciere a contribuțiilor aduse de celelalte întreprinderi, ci trebuie să demonstreze, printr‑o argumentare concretă, în ce mod aprecierea Comisiei este afectată de o eroare vădită.

(a se vedea punctele 394 și 395)

17. Cheltuielile aferente constituirii și menținerii unei garanții bancare în vederea evitării executării forțate a unei decizii a Comisiei nu constituie cheltuieli de judecată.

(a se vedea punctul 444)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șasea extinsă)

16 iunie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Peroxid de hidrogen și perborat de sodiu – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Durata încălcării – Noțiunile «acord» și «practică concertată» – Acces la dosar – Amenzi – Comunicarea privind cooperarea – Egalitate de tratament – Încredere legitimă – Obligația de motivare”

În cauza T‑186/06,

Solvay SA, cu sediul în Bruxelles (Belgia), reprezentată inițial de O. W. Brouwer și de D. Mes, avocați, de domnul M. O’Regan și de doamna A. Villette, solicitors, și ulterior de O. W. Brouwer, de A. Stoffer, avocat, de M. O’Regan și de doamna A. Villette,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnul F. Arbault și ulterior de domnii V. Di Bucci și V. Bottka, în calitate de agenți, asistați de doamna M. Gray, barrister,

pârâtă,

având ca obiect, pe de o parte, o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2006) 1766 final a Comisiei din 3 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.620 – Peroxid de hidrogen și perborat) și, pe de altă parte, o cerere de anulare sau de reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantei,

TRIBUNALUL (Camera a șasea extinsă),

compus din domnii V. Vadapalas (raportor), îndeplinind funcția de președinte, A. Dittrich și L. Truchot, judecători,

grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 3 martie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Situația de fapt

1 Reclamanta, Solvay SA, este o societate de drept belgian care fabrica la data faptelor, între altele, peroxid de hidrogen (denumit în continuare „PH”) și perborat de sodiu (denumit în continuare „PBS”).

2 La 7 mai 2002, reclamanta a dobândit controlul în proporție de 100 % asupra societății Ausimont SpA (în prezent Solvay Solexis SpA), care la data faptelor era controlată în proporție de 100 % de Montedison SpA (în prezent Edison SpA).

3 În noiembrie 2002, Degussa AG a informat Comisia Comunităților Europene cu privire la existența unei înțelegeri pe piețele PH și PBS și a solicitat aplicarea Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

4 Degussa a prezentat Comisiei probe materiale care au permis acesteia să realizeze inspecții, la 25 și la 26 martie 2003, la sediile a trei întreprinderi, inclusiv la sediul reclamantei.

5 În urma acestor inspecții, mai multe întreprinderi, între care în special EKA Chemicals AB, Arkema SA (fostă Atofina SA) și reclamanta, au solicitat aplicarea Comunicării privind cooperarea și au transmis Comisiei elemente de probă privind înțelegerea în cauză.

6 La 26 ianuarie 2005, Comisia a transmis o comunicare privind obiecțiunile reclamantei și celorlalte întreprinderi vizate.

7 Prin scrisorile din 29 aprilie și din 27 iunie 2005, reclamanta a solicitat accesul, pe de o parte, la versiunile neconfidențiale ale răspunsurilor date de celelalte întreprinderi vizate la comunicarea privind obiecțiunile și, pe de altă parte, la anumite documente confidențiale din dosar furnizate de Degussa.

8 Prin scrisorile din 4 mai și din 20 iulie 2005, Comisia, pe de o parte, a respins cererea de acces la răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile și, pe de altă parte, a divulgat parțial documentele furnizate de Degussa.

9 Ca urmare a audierii întreprinderilor în cauză, care s‑a desfășurat la 28 și la 29 iunie 2005, Comisia a adoptat Decizia C(2006) 1766 final din 3 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE împotriva Akzo Nobel NV, a Akzo Nobel Chemicals Holding AB, a EKA Chemicals, a Degussa, a Edison, a FMC Corp., a FMC Foret SA, a Kemira Oyj, a L’Air liquide SA, a Chemoxal SA, a SNIA SpA, a Caffaro Srl, a reclamantei, a Solvay Solexis, a Total SA, a Elf Aquitaine SA și a Arkema (cazul COMP/F/38.620 – Peroxid de hidrogen și perborat) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 13 decembrie 2006 (JO L 353, p. 54). Aceasta a fost notificată reclamantei printr‑o scrisoare din 8 mai 2006.

Decizia atacată

10 Comisia a precizat în decizia atacată că destinatarii acesteia au participat la o încălcare unică și continuă a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) referitoare la PH și la produsul din aval, PBS [considerentul (2) al deciziei atacate].

11 Încălcarea constatată a constat în principal în realizarea, între concurenți, a unui schimb de informații importante din punct de vedere comercial și de informații confidențiale privind piețele și întreprinderile, în limitarea și în controlul producției și al capacităților potențiale și reale ale acesteia, în împărțirea cotelor de piață și a clienților, precum și în stabilirea și în supravegherea respectării obiectivelor privind prețurile.

12 În scopul calculării cuantumului amenzilor, Comisia a aplicat metodologia prezentată în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”).

13 Comisia a stabilit cuantumurile de bază ale amenzilor în funcție de gravitatea și de durata încălcării [considerentul (452) al deciziei atacate], aceasta fiind calificată drept foarte gravă [considerentul (457) al deciziei atacate].

14 Prin aplicarea unui tratament diferențiat, reclamanta, în calitate de cel mai important operator pe piețele relevante din SEE, a fost clasată în prima categorie, care corespunde unui cuantum de plecare de 50 de milioane de euro [considerentul (460) al deciziei atacate].

15 În scopul asigurării unui efect suficient de descurajator, s‑a aplicat la acest cuantum de plecare un coeficient de multiplicare de 1,5, având în vedere cifra de afaceri semnificativă a reclamantei [considerentul (463) al deciziei atacate].

16 Întrucât, potrivit Comisiei, reclamanta a luat parte la încălcare între 31 ianuarie 1994 și 31 decembrie 2000, și anume pentru o perioadă de șase ani și unsprezece luni, cuantumul de plecare al amenzii sale a fost majorat cu 65 % [considerentul (467) al deciziei atacate].

17 Având în vedere circumstanțele agravante, cuantumul de bază al amenzii a fost majorat cu 50 % pentru recidivă [considerentul (469) al deciziei atacate].

18 Comisia a considerat că reclamanta era a treia întreprindere care a îndeplinit condiția prevăzută la punctul 21 din Comunicarea privind cooperarea și i‑a acordat în acest temei o reducere a cuantumului amenzii de 10 % [considerentele (501)-(524) ale deciziei atacate].

19 Articolul 1 litera (m) din decizia atacată prevede că reclamanta a încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea la încălcare între 31 ianuarie 1994 și 31 decembrie 2000.

20 Cuantumul final al amenzii aplicate reclamantei în temeiul articolului 2 litera (h) din decizia atacată se ridică la 167,062 milioane de euro.

Procedura și concluziile părților

21 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 17 iulie 2006, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

22 Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a șasea și, după ascultarea părților, prezenta cauză a fost atribuită Camerei a șasea extinse.

23 În cadrul măsurilor de organizare a procedurii din 22 iulie 2009 și din 6 ianuarie 2010, Tribunalul a adresat părților întrebări scrise la care acestea au răspuns la 15 septembrie 2009 și la 29 ianuarie 2010.

24 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul a decis deschiderea procedurii orale. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința care a avut loc la 3 martie 2010.

25 Potrivit articolului 32 din Regulamentul de procedură, deoarece doi membri ai camerei au fost împiedicați să asiste la deliberări, în consecință, la deliberările Tribunalului au participat cei trei judecători care au semnat prezenta hotărâre.

26 Reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate în tot sau în parte, în special în măsura în care Comisia a constatat prin aceasta participarea sa la încălcare în perioada 31 ianuarie 1994-august 1997, precum și în perioada 18 mai-31 decembrie 2000;

– anularea sau reducerea substanțială a amenzii care i‑a fost aplicată, precum și a amenzii aplicate Solvay Solexis;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor aferente constituirii unei garanții bancare referitoare la plata amenzii.

27 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

28 Prin înscrisul din 15 septembrie 2009, reclamanta a renunțat în parte la cel de al doilea capăt de cerere din concluziile sale, în măsura în care prin acesta se urmărea anularea sau reducerea amenzii aplicate Solvay Solexis. Această renunțare a fost confirmată în ședință și a fost consemnată în procesul‑verbal de ședință.

În drept

29 În susținerea acțiunii, reclamanta invocă cinci motive, întemeiate pe erori de drept și de apreciere a faptelor în ceea ce privește, în primul rând, constatarea participării sale la încălcare în perioada 31 ianuarie 1994-august 1997, în al doilea rând, constatarea participării sale la încălcare în perioada 18 mai-31 decembrie 2000, în al treilea rând, aplicarea Comunicării privind cooperarea, în al patrulea rând, stabilirea cuantumului amenzii și, în al cincilea rând, respingerea cererii sale de acces la anumite elemente din dosar.

30 Din argumentarea reclamantei reiese că motivele referitoare la durata participării sale la încălcare (primul și al doilea motiv) și la accesul la dosar (al cincilea motiv) sunt prezentate în susținerea cererii sale de anulare a deciziei atacate, în timp ce motivele privind stabilirea cuantumului amenzii (al patrulea motiv) și reducerea acesteia în temeiul Comunicării privind cooperarea (al treilea motiv) sunt invocate în susținerea cererii sale de anulare a amenzii sau de reducere a cuantumului acesteia.

31 Astfel, este necesară examinarea acestora în această ordine.

Cu privire la durata participării reclamantei la încălcare

Argumentele părților

32 Prin intermediul primului și al celui de al doilea motiv, reclamanta contestă constatarea participării sale la încălcare în perioada inițială și în perioada finală a înțelegerii, și anume în perioada 31 ianuarie 1994-august 1997 și, respectiv, în perioada 18 mai-31 decembrie 2000.

– Cu privire la perioada 31 ianuarie 1994-august 1997

33 Reclamanta pune în discuție concluzia Comisiei referitoare la participarea sa la încălcare în perioada 31 ianuarie 1994-august 1997. Aceasta face distincție între perioada anterioară lunii mai 1995 și perioada mai 1995-august 1997.

34 În ceea ce privește perioada 31 ianuarie 1994-mai 1995, potrivit reclamantei, Comisia nu a demonstrat participarea sa la niciun fel de discuții sau de schimburi de informații cu concurenții.

35 În primul rând, în privința întâlnirii de la Stockholm dintre EKA Chemicals și Kemira din 31 ianuarie 1994, reținute ca dată de început a încălcării, nu s‑ar fi stabilit în mod clar că aceasta ar fi avut efectiv loc, deoarece nu ar fi fost confirmată de Kemira.

36 În plus, însemnările EKA Chemicals din cursul acestei reuniuni, care fac referire la discuții purtate de Kemira cu alte întreprinderi, între care reclamanta, nu ar demonstra că discuțiile respective ar fi prezentat un caracter ilegal. Acest element nu ar fi susținut de nicio altă probă care să permită stabilirea unei legături între înțelegerea bilaterală dintre EKA Chemicals și Kemira pe piața scandinavă și pretinsa înțelegere pusă în aplicare la nivel european.

37 Întrucât însemnările EKA Chemicals arată că rezultatele discuțiilor cu Air Liquide „nu erau foarte bune”, iar discuțiile cu reclamanta „progresau, în ce le privește, în mod mai satisfăcător”, acestea ar demonstra că Kemira nu ajunsese la niciun acord nici cu Air Liquide, nici cu reclamanta. Având în vedere constatarea Comisiei potrivit căreia Air Liquide nu participase la încălcare la această dată, ea ar fi trebuit să ajungă la aceeași concluzie cu privire la reclamantă.

38 În al doilea rând, în ceea ce privește reuniunea de la Göteborg din 2 noiembrie 1994, aceasta nu ar fi avut un obiectiv anticoncurențial. Teza Comisiei referitoare la schimbul de informații comerciale care ar fi avut loc în cursul acestei reuniuni nu ar fi confirmată de probele prezentate de EKA Chemicals și ar fi contrazisă de informațiile furnizate de reclamantă.

39 În al treilea rând, referitor la contactele care ar fi avut loc cu ocazia reuniunilor European Chemical Industry Council (CEFIC) desfășurate la 29 aprilie 1994, la Roma, și la 25 noiembrie 1994, la Zaventem, doar declarațiile Degussa cu privire la schimbul de „informații sensibile privind concurența” nu ar fi suficiente pentru a demonstra caracterul ilicit al acestora.

40 În ceea ce privește perioada mai 1995-august 1997, reclamanta admite că a făcut schimb de informații cu concurenții săi, dar susține că aceste schimburi de informații nu pot fi calificate drept acord sau practică concertată.

41 Simplul fapt că a dorit să restrângă concurența nu ar constitui o încălcare a articolului 81 CE. Comisia ar fi trebuit să dovedească existența unui acord care să rezulte dintr‑o voință comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod. Or, fiecare dintre reuniunile prezentate în decizia atacată, care au avut loc până în luna august 1997, s‑ar fi încheiat fără ca întreprinderile să se fi pus de acord cu privire la adoptarea vreunui comportament ilicit.

42 Astfel, contrar cerințelor care rezultă din jurisprudența invocată în considerentul (305) al deciziei atacate, Comisia nu ar fi demonstrat că întreprinderile în cauză s‑au pus de acord cu privire la vreo linie de conduită specifică de natură să restrângă concurența.

43 Comisia nu ar fi stabilit nici faptul că schimburile de informații din perioada în cauză constituiau o practică concertată.

44 Potrivit reclamantei, o practică concertată presupune acordul concurenților cu privire la adoptarea unui anumit comportament, existența unor contacte între întreprinderi care să le permită acestora să înlăture orice incertitudine referitoare la conduita reciprocă și la existența unor repercusiuni asupra comportamentului pe piață.

45 În opinia reclamantei, jurisprudența invocată în considerentul (298) al deciziei atacate, potrivit căreia schimbul de informații în vederea pregătirii unui cartel poate fi considerat drept practică concertată, nu este aplicabilă decât în cazul în care un acord a fost deja încheiat, iar schimbul se desfășoară pentru a permite punerea sa în aplicare. Or, în speță, nu ar fi existat un acord sau o practică concertată anterioare schimbului de informații în cauză.

46 Astfel, disensiunile dintre participanții la reuniunile menționate ar fi fost atât de importante încât nu putea exista o cooperare practică între aceștia și, în consecință, nu putea exista o practică concertată.

47 În plus, informațiile schimbate nu ar fi fost de natură să influențeze comportamentul concurenților, nici să reducă în mod substanțial incertitudinea cu privire la comportamentul celorlalte întreprinderi pe piață.

48 În perioada în cauză, discuțiile ar fi vizat în special capacitățile și volumele diferiților furnizori, soluționarea problemei noilor capacități și modul de repartizare a cererii suplimentare. Schimbul de informații ar fi privit volumele de producție și ar fi fost destinat elaborării unor modele referitoare la modul de repartizare a volumelor menționate în vederea asigurării unui nivel rezonabil de utilizare a capacităților, iar nu împărțirea pieței. Aceste informații nu ar fi putut permite întreprinderilor să își adapteze comportamentul comercial.

49 Întrucât Comisia ar fi omis să examineze dacă informațiile schimbate ar fi putut fi utilizate în scopuri anticoncurențiale, aceasta nu ar fi putut să stabilească legătura de cauzalitate dintre pretinsele practici concertate și comportamentul pe piață.

50 Precizarea Degussa privind schimbul de „informații sensibile privind concurența” nu ar fi suficientă pentru a demonstra caracterul ilicit al acestuia.

51 Degussa s‑ar fi referit, în cererea de clemență și în răspunsul din 5 septembrie 2003 la solicitarea de informații adresată de Comisie, la pretinse contacte cu concurenți care ar fi avut loc timp de mai mulți ani, fără a aduce nicio precizare cu privire la conținutul informațiilor schimbate. Aceste referiri din cuprinsul unei cereri de clemență ar trebui tratate cu prudență. Declarațiile Degussa ar fi ambigue și ar avea o forță probantă îndoielnică, în măsura în care nu ar data din perioada faptelor și nu ar permite identificarea unor martori individuali. Întrucât nu ar fi confirmate de alte elemente din dosar, acestea nu ar fi suficiente pentru a stabili încălcarea.

52 Degussa însăși nu ar fi admis că a săvârșit o încălcare înainte de „jumătatea anului 1997”. Degussa ar fi precizat că „expresia «schimburi de informații sensibile privind piața» caracteriz[a] conținutul tipic al unei discuții între echipele comerciale ale unor întreprinderi concurente” și că aceasta „nu [implica] o concertare activă între întreprinderi cu privire la linia lor de conduită”. Degussa ar fi adăugat că asemenea schimburi „erau destinate numai să extindă sfera informațiilor necesare pentru viitoarele decizii ale întreprinderilor”. Acestea nu ar fi avut, așadar, alt scop decât să creeze un „climat” care să permită adoptarea unor decizii în viitor.

53 Declarațiile Degussa nu ar fi fost confirmate de celelalte întreprinderi. Documentele furnizate de EKA Chemicals ar confirma numai schimbul de informații dintre aceasta și Kemira. Arkema s‑ar fi referit numai la anumite discuții privind un model susceptibil de a fi utilizat pentru repartizarea „capacităților” de producție, discuții care s‑ar fi soldat cu un eșec. Ar rezulta din cele de mai sus că, nici la începutul anului 1997, producătorii nu ar fi ajuns la niciun acord sau înțelegere cu privire la o „organizare a pieței la scară europeană”, în pofida anumitor tentative în acest sens.

54 Inexistența unui acord sau a unei practici concertate ar fi confirmată, pe de o parte, de comportamentul adoptat de Degussa la data faptelor, în special prin planul său „WAR” vizând creșterea vânzărilor sale indiferent de preț și, pe de altă parte, de eșecul discuțiilor din cadrul reuniunii de la Sevilla din mai 1997, descrise de Degussa și de Arkema ca fiind „în impas” din cauza lipsei de încredere dintre producători. Comisia însăși ar fi admis, în considerentul (164) al deciziei atacate, că niciun acord nu fusese încă încheiat în cursul acestei reuniuni de la care reprezentantul reclamantei a „plecat trântind ușa”.

55 În absența stabilirii existenței unei concertări, Comisia nu ar fi putut prezuma că întreprinderile au ținut seama de informațiile care le fuseseră comunicate de alte întreprinderi. Spre deosebire de cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia (C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctele 161 și 162), în speță, întreprinderile în cauză nu ar fi fost în măsură să ajungă la un acord cu privire la niciun aspect al politicii lor comerciale și, în orice caz, informațiile schimbate nu ar fi putut fi luate în considerare în vederea punerii în aplicare a vreunei practici concertate.

56 Inexistența unei practici concertate ar fi confirmată și de faptul că piața PH avea un nivel concurențial foarte ridicat până în luna august 1997. În special, prețurile pentru PH ar fi scăzut considerabil la sfârșitul anului 1996 și la începutul anului 1997, ajungând sub nivelul costurilor variabile.

57 Probele aduse de mai multe întreprinderi în cursul procedurii administrative ar demonstra că piața avea un nivel concurențial foarte ridicat în perioada în cauză. Având în vedere această probă, Comisia ar fi trebuit să stabilească faptul că schimbul de informații a avut efectiv o influență asupra comportamentului întreprinderilor pe piață.

58 În sfârșit, în ceea ce privește PBS, niciun element de probă nu ar arăta că reclamanta ar fi participat la o încălcare anterior reuniunii de la Evian‑les‑Bains din 14 mai 1998. Înainte de această dată, nu s‑ar fi încheiat niciun acord și nu ar fi avut loc niciun schimb de informații comerciale sensibile între producători.

59 Comisia susține că a stabilit corespunzător cerințelor legale că, începând cu data de 31 ianuarie 1994, comportamentul reclamantei intra sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE.

60 Aceasta ar fi stabilit că, în perioada 31 ianuarie 1994-august 1997, întreprinderile în cauză au făcut schimb de informații sensibile în scopul specific de a‑și anticipa reciproc comportamentul pe piață în ceea ce privește volumele de producție, eventuala reducere a acestora și posibilitatea de a împiedica introducerea unor noi capacități pe piață [considerentele (104)-(170) și (304) ale deciziei atacate].

61 Declarațiile Degussa ar demonstra că, în cursul anilor ’90, întreprinderile au realizat schimburi de „informații sensibile privind concurența”. Ar rezulta din descrierea furnizată de Degussa că informațiile divulgate priveau comportamentul preconizat pe piață, și anume „evoluția volumelor și a prețurilor” și „intrarea sau ieșirea concurenților” [considerentul (104) al deciziei atacate].

62 Aceste elemente ar fi confirmate de anumite probe scrise furnizate de EKA Chemicals, care ar fi menționat că „furnizorii se înțeleseseră să nu pătrundă unii pe piețele celorlalți”. EKA Chemicals ar fi stabilit lista reuniunilor caracterizate, în opinia sa, printr‑un comportament coluziv. Însemnările EKA Chemicals cu ocazia unei reuniuni bilaterale cu Kemira la Stockholm, la 31 ianuarie 1994, ar menționa anumite discuții desfășurate, între altele, cu reclamanta. Din cuprinsul acestor informații ar reieși în mod clar că producătorii controlau reciproc comportamentul concurenților lor și că, în acest context, Air Liquide nu era disciplinat, în timp ce reclamanta răspundea așteptărilor celorlalți. EKA Chemicals s‑ar fi referit de asemenea la o reuniune bilaterală cu reclamanta desfășurată la Göteborg, la 2 noiembrie 1994 [considerentele (106)-(108) și (111) ale deciziei atacate].

63 Spre deosebire de susținerile reclamantei, Kemira nu ar fi contestat că a participat la întâlnirea cu EKA Chemicals din 31 ianuarie 1994, ci, dimpotrivă, ar fi admis participarea sa la încălcare începând cu această dată. Având în vedere că reuniunea bilaterală a avut un obiect ilicit, ar fi fost evident că negocierile cu alți concurenți, între care reclamanta, relatate în însemnările EKA Chemicals, erau de asemenea ilegale.

64 Reclamanta ar susține, în mod greșit, că nu există nicio probă a caracterului ilegal al întâlnirii sale cu EKA Chemicals care a avut loc la 2 noiembrie 1994 la Göteborg. Astfel, din elementele furnizate de EKA Chemicals ar reieși că în cursul acestei reuniuni au avut loc schimburi de informații comerciale [considerentul (113) al deciziei atacate].

65 Degussa ar fi precizat că schimbul de „informații sensibile privind concurența” a avut de asemenea loc cu ocazia reuniunilor CEFIC desfășurate la 29 aprilie 1994 la Roma și la 25 noiembrie 1994 la Zaventem [considerentul (114) al deciziei atacate].

66 Aceste fapte ar fi confirmate de declarațiile Arkema potrivit cărora, în aprilie sau în iunie 1995, reclamanta ar fi participat la discuții cu privire la „tendințele pieței și ale noilor sosiți”, în cadrul cărora „Degussa și [reclamanta] susțineau că piața și pozițiile lor respective existente rămân cât se poate de stabile”, iar „un model de împărțire între producători [era] în discuție fără îndoială începând din 1994-1995” [considerentele (115) și (116) ale deciziei atacate].

67 Pe de altă parte, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, reclamanta ar fi admis că a stabilit contacte cu anumiți concurenți și că a pus la dispoziție informații privind piața începând din mai 1995.

68 Aceste contacte, care ar fi avut loc în perioada inițială a înțelegerii, ar fi avut drept scop restrângerea concurenței și ar fi condus la încheierea unui acord cu privire la prețuri și la împărțirea piețelor, ar intra sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE [considerentul (305) al deciziei atacate]. S‑ar putea aprecia că acestea fac parte din același proiect de coluziune.

69 Comisia admite că nu s‑a încheiat niciun acord „ferm” cu privire la modelul de împărțire a pieței, discutat la Milano la 31 octombrie 1995 și la Sevilla în mai 1997, dar susține că faptul că un asemenea model a fost propus și a fost discutat este suficient pentru a justifica stabilirea existenței unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE.

70 Simplul fapt că, în perioada în cauză, au avut loc discuții cu privire la volume, la prețuri și la modelele de împărțire a clienților ar demonstra o voință comună de a restrânge concurența. Spre deosebire de cele susținute de reclamantă, nu ar fi existat numai o „simplă intenție”, ci un proiect comun al cărui obiectiv era stabilirea unui acord care să influențeze comportamentul lor pe piață.

71 Cu titlu subsidiar, Comisia arată că respectivul comportament al concurenților în perioada în cauză constituie o practică concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE. În consecință, acesta ar putea fi caracterizat ca intrând sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE, chiar dacă nu a ajuns în etapa în care „se poate spune că un acord [propriu‑zis] a fost încheiat” [considerentul (309) al deciziei atacate].

72 Astfel, în această perioadă, concurenții ar fi făcut schimb de informații referitoare la volumul vânzărilor, la prețuri și la clienți, care ar fi fost de natură să le permită adaptarea comportamentului lor pe piață [considerentul (308) al deciziei atacate, precum și considerentele (120), (127) și (144) ale acesteia].

73 Informațiile schimbate ar fi fost suficiente pentru a reduce incertitudinea cu privire la comportamentul concurenților pe piață. Reclamanta însăși ar fi admis că a făcut schimb de informații confidențiale cu concurenții săi, începând din luna mai 1995, și ar fi declarat că „[p]articipanții au examinat opțiunile potențiale de ameliorare a situației pieței și de anticipare a creșterii capacităților pe piață”, problema fiind „dacă era posibil să se ajungă la un acord” [punctele 130 și 133 din răspunsul reclamantei la comunicarea privind obiecțiunile și considerentele (317)-(319) ale deciziei atacate]. Această declarație ar confirma că schimburile de informații în cauză au avut ca efect să ofere concurenților posibilitatea de a‑și adapta comportamentul pe piață. În plus, aceste schimburi ar fi servit la „pregătirea terenului” pentru creșterile de prețuri și pentru practicile de împărțire a pieței.

74 În consecință, apreciată în ansamblu, seria de indicii invocate în decizia atacată ar fi îndeplinit cerințele de precizie și de coerență pentru a sta la baza convingerii ferme că reclamanta a săvârșit încălcarea începând de la 31 ianuarie 1994.

– Cu privire la perioada 18 mai-31 decembrie 2000

75 Reclamanta susține că, prin faptul că a stabilit că înțelegerea a continuat după data de 18 mai 2000, Comisia a săvârșit erori de drept și de apreciere a faptelor.

76 Pe de o parte, Comisia nu ar fi dovedit că, în cursul reuniunii desfășurate la Turku la 18 mai 2000, participanții ar fi decis să continue aplicarea unui acord sau a unei practici concertate.

77 Comisia s‑ar fi întemeiat numai pe o probă prezentată de Arkema, neconcludentă și neconfirmată de alte probe. Informațiile furnizate de Arkema ar fi contradictorii, deoarece aceasta ar fi afirmat de asemenea că reuniunea în cauză era „pentru anumiți producători, ocazia de a arăta că timpurile se schimbaseră” și „de a semnala întreruperea cooperării”. Afirmația sa cu privire la „consensul” la care s‑ar fi ajuns în cursul reuniunii în cauză ar fi contrazisă de alte întreprinderi.

78 Înainte de reuniunea din 18 mai 2000, cu ocazia unei întruniri bilaterale desfășurate la Krefeld, reclamanta ar fi informat Degussa că nu mai era interesată de înțelegere. Comisia ar fi afirmat în mod greșit că întrunirea de la Krefeld era posterioară celei de la Turku.

79 În ceea ce privește contactul bilateral dintre reclamantă și FMC Foret stabilit la sfârșitul anului 2000, acest contact izolat, referitor la PBS, nu ar putea dovedi continuarea înțelegerii cu privire la PH. Înțelegerea ar fi încetat deja în ceea ce privește PBS, iar FMC Foret ar fi încetat participarea la înțelegere la sfârșitul anului 1999 în ceea ce privește PH.

80 Pe de altă parte, Comisia s‑ar fi bazat, în mod greșit, pe o prezumție de continuare a efectelor înțelegerii ulterior lunii mai 2000. Pentru a stabili că un acord care nu mai era în vigoare continua să producă efecte, Comisia ar fi trebuit să demonstreze efectele acestuia asupra prețurilor.

81 Comisia nu ar fi ținut cont, între altele, de elementele de probă care indicau că piața era concurențială după luna mai 2000. În ceea ce privește evoluția prețurilor, Comisia s‑ar fi întemeiat numai pe un document al Arkema, din care ar fi reieșit că prețurile sale medii au rămas relativ stabile pe parcursul întregului an 2000. Or, alte documente ale Arkema ar arăta că prețurile acesteia au scăzut în 2000 în Uniunea Europeană și că prețul mediu nu era calculat numai pe baza vânzărilor realizate în SEE. În plus, chiar dacă s‑ar presupune că prețurile au rămas stabile, acest fapt s‑ar putea explica prin creșterea puternică a cererii și prin creșterea costurilor.

82 În măsura în care a afirmat că reclamanta nu s‑a distanțat în mod clar de cartel după data de 18 mai 2000, Comisia nu ar fi ținut seama de faptul că înțelegerea se „prăbușise” la această dată și ar fi răsturnat, astfel, sarcina probei, cu încălcarea principiului prezumției de nevinovăție.

83 Comisia contestă argumentele reclamantei referindu‑se, în special, la motivele expuse în considerentele (355)-(360) ale deciziei atacate.

Aprecierea Tribunalului

84 Potrivit articolului 81 alineatul (1) CE, sunt incompatibile cu piața comună și sunt interzise orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune.

85 Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod (Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, T‑7/89, Rec., p. II‑1711, punctul 256, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB Holding și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 199).

86 Se poate considera că s‑a încheiat un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE în cazul în care există un concurs de voințe cu privire la însuși principiul unei restrângeri a concurenței, chiar dacă elementele specifice ale restricției avute în vedere fac încă obiectul negocierilor (a se vedea în acest sens Hotărârea HFB Holding și alții/Comisia, punctul 85 de mai sus, punctele 151-157 și 206).

87 Noțiunea de practică concertată vizează o formă de coordonare între întreprinderi care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între ele (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 115, și Hotărârea Curții Hüls/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctul 158).

88 În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune oricărui contact direct sau indirect între operatorii economici de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care o întreprindere a decis să îl adopte ea însăși pe piață sau pe care intenționează să îl adopte pe piață, atunci când aceste contacte au ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 87 de mai sus, punctele 116 și 117).

89 Faptul de a comunica informații concurenților săi în vederea pregătirii unui acord anticoncurențial este suficient pentru a dovedi existența unei practici concertate în sensul articolului 81 CE (Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Tréfilunion/Comisia, T‑148/89, Rec., p. II‑1063, punctul 82, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia, T‑53/03, Rep., p. II‑1333, punctul 178).

90 Potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunile de acord și de practică concertată, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, cuprind forme de coluziune care au aceeași natură și nu se disting decât prin intensitatea lor și prin formele în care se manifestă (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 87 de mai sus, punctele 131 și 132, și Hotărârea HFB Holding și alții/Comisia, punctul 85 de mai sus, punctul 190).

91 În cadrul unei încălcări complexe, care a implicat timp de mai mulți ani mai mulți producători care urmăreau un obiectiv de control în comun al pieței, nu se poate cere Comisiei să încadreze cu precizie încălcarea ca fiind acord sau practică concertată, în condițiile în care, în orice caz, ambele forme de încălcare sunt prevăzute la articolul 81 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 87 de mai sus, punctele 111-114, și Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctul 696).

92 Dubla calificare a încălcării drept acord „și/sau” practică concertată trebuie interpretată în sensul că desemnează un ansamblu complex de elemente de fapt, dintre care unele au fost calificate drept acord, iar altele drept practică concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, care nu prevede o calificare specifică pentru acest tip de încălcare complexă (Hotărârea Hercules Chemicals/Comisia, punctul 85 de mai sus, punctul 264, și Hotărârea HFB Holdings și alții/Comisia, punctul 85 de mai sus, punctul 187).

93 În ceea ce privește administrarea probei încălcării, trebuie amintit că revine Comisiei obligația de a stabili elementele de probă de natură a demonstra, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor care constituie o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58).

94 Comisia trebuie să prezinte probe precise și concordante în această privință (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctul 43 și jurisprudența citată).

95 Cu toate acestea, nu este obligatoriu ca fiecare dintre dovezile prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să îndeplinească această cerință (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 180 și jurisprudența citată).

96 Indiciile invocate de Comisie în decizie cu scopul de a dovedi existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE de către o întreprindere trebuie apreciate nu în mod izolat, ci în ansamblul lor (a se vedea Hotărârea BPB/Comisia, punctul 89 de mai sus, punctul 185 și jurisprudența citată).

97 Trebuie să se ia de asemenea în considerare faptul că activitățile anticoncurențiale se desfășoară în mod clandestin și, în consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada încălcării normelor de concurență (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 55-57).

98 Cu privire la întinderea controlului jurisdicțional, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când este sesizat cu o acțiune în anulare a unei decizii privind aplicarea articolului 81 alineatul (1) CE, Tribunalul trebuie să exercite în general un control deplin în ceea ce privește chestiunea dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 26 octombrie 2000, Bayer/Comisia, T‑41/96, Rec., p. II‑3383, punctul 62 și jurisprudența citată).

99 Orice dubiu al instanței Uniunii Europene trebuie interpretat în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a încălcării, în conformitate cu principiul prezumției de nevinovăție, care, ca principiu general al dreptului Uniunii, se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și susceptibile să se finalizeze cu aplicarea unor amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu (Hotărârea Hüls/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctele 149 și 150, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP și T‑56/02 OP, T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctele 60 și 61).

100 În lumina acestor considerații, trebuie să se analizeze dacă, în speță, Comisia a stabilit corespunzător cerințelor legale faptul că, în perioadele în litigiu, comportamentul reclamantei constituia o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE.

– Cu privire la perioada 31 ianuarie 1994-mai 1995

101 Reclamanta susține în esență că, prin faptul că a situat începutul încălcării la 31 ianuarie 1994, Comisia a săvârșit o eroare de apreciere a faptelor. Aceasta afirmă că nu s‑a stabilit că, anterior lunii mai 1995, ar fi participat la vreun contact cu concurenții care ar fi putut reprezenta o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE.

102 Reiese din considerentele (104)-(114) și (351) ale deciziei atacate că data de 31 ianuarie 1994 a fost reținută de Comisie drept data de început a participării reclamantei la încălcare pe baza declarațiilor făcute de Degussa în cererea sa de imunitate, confirmate de proba scrisă furnizată de EKA Chemicals, precum și de declarațiile Arkema.

103 Mai întâi, Comisia a arătat că, potrivit declarațiilor Degussa, în cursul anilor ’90, concurenții au făcut din ce în ce mai frecvent schimburi de „informații sensibile privind concurența” sau chiar de „informații privind piața”. Potrivit acestor declarații, „[expresia] «schimb de informații privind piața» caracteriz[a] conținutul tipic al unei discuții între echipele comerciale ale întreprinderilor concurente”. Comisia a adăugat că, potrivit acelorași declarații, „[i]nformațiile comunicate oral se refereau la evoluția volumelor și a prețurilor, la comportamentul concurenților și al clienților pe piață, la intrarea sau la ieșirea concurenților, la evoluția capacităților de producție, la inovația în termeni de produse din perspectiva cererii și a ofertei, precum și la alte aspecte de aceeași natură” [considerentul (104) al deciziei atacate]. În opinia Degussa, concurenții au întreprins asemenea discuții în special pentru a determina și pentru a controla cotele de piață ale concurenților și pentru a furniza informații cu privire la comportamentul clienților [considerentul (105) al deciziei atacate].

104 În continuare, în ceea ce privește data precisă a începutului încălcării, Comisia a precizat că prima probă care confirmă declarațiile Degussa, implicând‑o între altele pe reclamantă, se referă la întâlnirea dintre EKA Chemicals și Kemira desfășurată la 31 ianuarie 1994 la Stockholm, precum și la întâlnirea care a avut loc la aceeași dată între Degussa și EKA Chemicals. Potrivit Comisiei, această probă demonstrează că „EKA [Chemicals], Kemira, Degussa și [reclamanta luaseră] parte la comportamente coluzive cel puțin de la începutul anului 1994” [considerentele (106)-(108) și (351) ale deciziei atacate].

105 În sfârșit, Comisia a indicat existența altor contacte ilicite în 1994 și în 1995, semnalată de EKA Chemicals [considerentele (110) și (111) ale deciziei atacate], de Degussa [considerentul (114)] și de Arkema [considerentul (115) al deciziei atacate].

106 În această privință, trebuie arătat, mai întâi, că declarațiile Degussa, al căror conținut este contestat de reclamantă, nu pot constitui în sine o probă suficientă privind participarea acesteia din urmă la încălcare.

107 Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, nu se poate considera că declarația unei întreprinderi acuzate că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de alte întreprinderi acuzate, reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă dacă nu este susținută de alte elemente de probă (Hotărârea Tribunalului JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 95 de mai sus, punctul 219, și Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Grup Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 285).

108 Această considerație este cu atât mai mult aplicabilă în speță, având în vedere caracterul general al termenilor utilizați de Degussa, care se referă la ansamblul reuniunilor care au avut loc în perioada inițială a înțelegerii, între 1994 și 1996. Prin urmare, aceste declarații nu pot fi suficiente, în sine, pentru a situa data începutului participării reclamantei la încălcare la debutul anului 1994.

109 În măsura în care Comisia se referă la declarațiile Degussa, potrivit cărora „informații sensibile privind concurența” au fost schimbate în cursul contactelor multilaterale stabilite cu ocazia reuniunilor CEFIC din 29 aprilie și din 25 noiembrie 1994 [considerentul (114) al deciziei atacate], trebuie arătat că această precizare, care nu menționează în mod explicit reclamanta, face parte dintre declarațiile citate anterior de Degussa și nu poate fi considerată, așadar, un element de natură să le confirme.

110 În continuare, în ceea ce privește proba adusă de Comisie în susținerea declarațiilor Degussa referitoare la perioada în cauză, este clar că reclamanta nu a participat la reuniunile invocate în considerentul (351) al deciziei atacate, și anume întâlnirile care au avut loc între EKA Chemicals și Kemira la 31 ianuarie 1994 la Stockholm și întâlnirea care a avut loc la aceeași dată între EKA Chemicals și Degussa.

111 În contextul acestor reuniuni, Comisia s‑a referit numai la un document al EKA Chemicals, datând din perioada respectivă, potrivit căruia, în cadrul reuniunii din 31 ianuarie 1994, EKA Chemicals și Kemira au făcut schimb de informații privind piața scandinavă, iar aceasta din urmă „[a] anunțat că [purtase] negocieri cu [Air Liquide], dar că rezultatele acestor discuții nu erau foarte bune”. În opinia Comisiei, potrivit aceluiași document, „[d]iscuțiile cu [Degussa] și [reclamanta] progres[au], în ce le privește, în mod mai satisfăcător” [considerentul (106) al deciziei atacate].

112 Or, cu toate că acest document face referire, pe de o parte, la anumite schimburi de informații între producătorii scandinavi, Kemira și EKA Chemicals și, pe de altă parte, la anumite discuții între acestea din urmă și anumiți producători de pe „piața continentală”, menționarea reclamantei în acest context nu constituie o probă suficientă privind participarea sa la contactele ilicite care au fost stabilite cu ocazia reuniunii respective.

113 Astfel, este vorba despre o probă indirectă, care provine de la întreprinderea care nu a participat la pretinsele discuții cu reclamanta și care nu a fost confirmată de Kemira. În plus, referirile conținute în documentul respectiv nu permit identificarea obiectului discuțiilor în cauză.

114 În această privință, Comisia a considerat în mod greșit că nu are „niciun motiv să se îndoiască de faptul că informațiile conținute în acest document sunt reflectarea fidelă a discuțiilor purtate la acel moment” și care sunt elemente constitutive ale înțelegerii la care ar fi participat reclamanta [considerentul (317) al deciziei atacate].

115 Cu privire la alte contacte bilaterale din anul 1994, prezentate de EKA Chemicals, Comisia face referire la întâlnirea care a avut loc între EKA Chemicals și reclamantă la 2 noiembrie 1994 la Göteborg; potrivit EKA Chemicals, participanții la această întâlnire au „discutat despre piața PH în Europa” [considerentul (111) al deciziei atacate].

116 Or, trebuie arătat că această simplă referire, formulată în termeni generali, nu este suficientă pentru a stabili caracterul ilegal al reuniunii respective, pe care reclamanta îl contestă. Obiectul ilicit al acestei reuniuni nu poate fi demonstrat nici de trimiterea pe care Comisia a făcut‑o la alte declarații ale EKA Chemicals, întrucât acestea din urmă nu se raportează în mod explicit la respectiva reuniune, ci menționează doar că, „începând din anii ’90, întâlnirile dintre EKA [Chemicals] și [reclamantă] au vizat în principal aspecte generale privind piața precum informațiile privind prețurile, previziunile privind piața etc.” [considerentul (113) și nota de subsol 84 ale deciziei atacate].

117 În sfârșit, deși Comisia a considerat că declarațiile Degussa erau susținute de declarațiile Arkema referitoare la reuniunile care au avut loc în cursul anului 1995 și potrivit cărora, între altele, „un model de împărțire între producători [fusese] în discuție fără îndoială începând din 1994-1995” [considerentele (104) și (115) ale deciziei atacate], trebuie totuși să se observe că aceste din urmă declarații se raportează la reuniunea multilaterală din „aprilie sau [din] mai 1995” [considerentul (115) al deciziei atacate], precum și la contactele subsecvente și, prin urmare, nu puteau constitui probe care să confirme declarațiile Degussa în ceea ce privește participarea reclamantei la încălcare în perioadele anterioare.

118 Rezultă din toate cele de mai sus că elementele prezentate în considerentele (104)-(115) și (351) ale deciziei atacate, privite în ansamblu, nu constituie o serie de indicii suficientă pentru a constitui temeiul constatării de către Comisie a participării reclamantei la încălcare în perioada 31 ianuarie 1994-mai 1995.

119 Astfel, pe de o parte, declarațiile Degussa invocate în considerentele (104) și (105) ale deciziei atacate nu sunt suficiente, în sine, pentru a stabili că reclamanta a participat la acțiuni coluzive începând din anul 1994 și, pe de altă parte, celelalte elemente invocate în considerentele (106)-(115) și (351) ale deciziei atacate nu aduc o probă suficientă în susținerea acestor declarații în ceea ce privește participarea reclamantei la contacte ilicite anterior lunii mai 1995.

120 Prin urmare, trebuie admisă critica reclamantei întemeiată pe o eroare de apreciere a faptelor în ceea ce privește participarea sa la încălcare în perioada 31 ianuarie 1994-mai 1995.

– Cu privire la perioada mai 1995-august 1997

121 În decizia atacată, Comisia a constatat că întreprinderile destinatare, între care reclamanta, au participat la o înțelegere complexă care a constat într‑o serie de acorduri și de practici concertate având ca obiect restrângerea concurenței în sensul articolului 81 alineatul (1) CE. Principalele aspecte ale acesteia ar fi inclus schimbul de informații privind piețele, limitarea producției și a capacităților de producție, împărțirea piețelor și stabilirea prețurilor [considerentul (337) al deciziei atacate].

122 În ceea ce privește în special perioada inițială a înțelegerii, Comisia a precizat între altele că participanții la înțelegere s‑au întâlnit în mod regulat, cel puțin începând din 31 ianuarie 1994, pentru a face schimb de informații sensibile privind piața și pentru a discuta despre volumele de producție, despre eventuala reducere a acestora sau despre posibilitatea de a împiedica introducerea unor noi capacități pe piață [considerentul (304) al deciziei atacate], și că aceste contacte coluzive, care au condus la încheierea unor acorduri ferme privind prețurile și împărțirea pieței, puteau fi considerate ca făcând parte din același proiect de coluziune [considerentul (305) al deciziei atacate].

123 În plus, Comisia a apreciat că schimbul de informații cu privire la volumele de vânzări, la prețuri și la clienți, în perioada inițială a înțelegerii, era de natură să permită întreprinderilor în cauză să țină seama de aceste informații pentru a‑și stabili propriul comportament pe piață și că, prin urmare, se putea prezuma că întreprinderile respective au ținut seama de informațiile schimbate cu concurenții lor pentru a‑și stabili propriul comportament pe piață [considerentul (308) al deciziei atacate].

124 Astfel, Comisia a constatat că, „deși nu [atinsese] de la începutul încălcării faza în care se poate spune că a fost încheiat un acord [propriu‑zis], [comportamentul în cauză] p[utea] fi caracterizat cel puțin […] ca intrând sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) [CE] […,] [întrucât] ansamblul comportamentelor coluzive în diferite forme [prezintă] toate caracteristicile unui acord și/sau ale unei practici concertate” [considerentul (309) al deciziei atacate].

125 În susținerea acestor constatări, în ceea ce privește perioada mai 1995-august 1997, Comisia a menționat în special următoarele fapte:

– reuniunea multilaterală desfășurată în aprilie sau în mai 1995 la Paris a fost organizată în scopul de a stabili contacte permanente între concurenți, Degussa și reclamanta exprimându‑și dorința de a stabiliza, în măsura posibilului, pozițiile existente pe piață [considerentele (115)-(117) ale deciziei atacate];

– contactele bilaterale stabilite cu ocazia reuniunii CEFIC desfășurate la 11 sau la 12 mai 1995 la Dresda au vizat problema scăderii prețurilor, preconizată din cauza finalizării noilor instalații de producție [considerentele (118) și (119) ale deciziei atacate];

– reuniunile bilaterale care au avut loc în iunie 1995 între Atofina și Air Liquide [considerentul (120) al deciziei atacate], între Atofina și Degussa [considerentul (121) al deciziei atacate], precum și între Degussa și EKA Chemicals [considerentul (122) al deciziei atacate] au fost consacrate unor discuții referitoare la supracapacitatea pe piața PH și la posibilitățile de cooperare între producători, pe baza unui tabel cu date detaliate pe client și pe producător, care includea datele reclamantei;

– în general, în jurul anului 1995, mai multe propuneri referitoare la cotele de vânzări și la controlul supracapacității au „circulat” timp de mai mult de un an și au făcut obiectul unor discuții între Atofina, Degussa și reclamantă [considerentele (123) și (124) ale deciziei atacate];

– reuniunea care a avut loc între Atofina, Degussa și Chemoxal la Paris, la 23 octombrie 1995, a vizat în special o propunere exprimată în cifre de limitare a noilor capacități, între care cea provenind de la o nouă uzină a reclamantei, precum și o propunere de acord privind prețurile [considerentele (126) și (127) ale deciziei atacate];

– producătorii au fost împărțiți în două grupuri, „A” și „B”, coordonate de reclamantă și, respectiv, de Degussa, grupul „B” având rolul de a împărți cotele de piață definite de grupul „A”, care reunea „liderii pieței”, și anume Degussa și reclamanta, precum și întreprinderile scandinave, EKA Chemicals și Kemira [considerentele (130) și (131) ale deciziei atacate];

– reuniunea grupului „B”, desfășurată la 31 octombrie 1995 la Milano, a vizat „bazele unui model care să permită repartizarea creșterii”, iar însemnările luate cu această ocazie fac referire, în special, la informații cu privire la reclamantă [considerentele (132) și (133) ale deciziei atacate];

– anumite contacte bilaterale, care o includ de asemenea pe reclamantă, stabilite cu ocazia reuniunii CEFIC desfășurate la 21 și la 22 noiembrie 1995 la Bruxelles, precum și reuniunea din Italia au implicat schimbul de informații privind piața și definirea nivelului prețurilor PH pentru anul următor, care, totuși, nu a fost respectat [considerentele (134)-(136) ale deciziei atacate];

– reuniunea bilaterală care a avut loc între Atofina și reclamantă la începutul anului 1996 la Paris a avut drept obiectiv compararea pozițiilor grupurilor „A” și „B” [considerentul (139) al deciziei atacate];

– întâlnirile desfășurate cu ocazia reuniunilor CEFIC, cu participarea reclamantei, la 24 mai 1996 la Göteborg și la 27 noiembrie 1996 la Bruxelles, au vizat propuneri exprimate în cifre de împărțire a pieței și privind prețurile, fără a se finaliza însă printr‑un acord concret [considerentele (141)-(145) ale deciziei atacate];

– numeroase contacte bilaterale stabilite în 1996 și în 1997, între care întâlnirea desfășurată între EKA Chemicals și reclamantă, în aprilie sau în mai 1997 la Copenhaga, în cadrul cărora reclamanta a întrebat dacă EKA Chemicals era pregătită să se alăture efortului coordonat al celorlalți producători de reducere a capacităților, indică planuri de reducere a capacităților [considerentele (154) și (155) ale deciziei atacate];

– întrunirile desfășurate la 28 sau la 29 mai 1997, cu ocazia întâlnirii CEFIC de la Sevilla, au reunit grupurile „A” și „B” și au vizat un model structurat de împărțire a pieței PH, însă nu s‑a ajuns la niciun acord final și discuțiile au fost amânate pentru luna august 1997 [considerentele (156)-(167) ale deciziei atacate];

– anumite contacte bilaterale între reclamantă, EKA Chemicals și Degussa au urmat reuniunilor menționate în vara anului 1997 [considerentele (168)-(170) ale deciziei atacate].

126 Reclamanta nu contestă nici materialitatea contactelor respective, nici conținutul discuțiilor prezentat în considerentele deciziei atacate, citate anterior.

127 Aceasta susține totuși că faptele menționate nu permit să se stabilească existența unui acord sau a unei practici concertate anterior datei reuniunii multilaterale desfășurate în luna august 1997 la Bruxelles, care a condus la un acord ferm referitor la o creștere a prețului PH [considerentele (171)-(174) ale deciziei atacate] și pe care reclamanta o recunoaște ca marcând începutul participării sale la încălcare.

128 În primul rând, reclamanta arată, referindu‑se la elementele prezentate în considerentele (115)-(170) ale deciziei atacate, că, până la reuniunea din luna august 1997, participanții la discuțiile în cauză nu au putut încheia un acord privind împărțirea piețelor sau prețurile și nu s‑au angajat în practici concertate.

129 În această privință, în opinia reclamantei, Comisia s‑a întemeiat pe o interpretare eronată a noțiunilor de acord și de practică concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE și a săvârșit o eroare de apreciere a faptelor.

130 Referitor la pretinsa eroare de drept, trebuie amintit că, în cadrul unei încălcări complexe, Comisia nu este ținută să califice fiecare dintre comportamentele constatate drept acord sau practică concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, în ceea ce privește formele de coluziune care au aceeași natură. În plus, nu se poate cere Comisiei să încadreze cu precizie încălcarea ca fiind acord sau practică concertată în condițiile în care, în orice caz, ambele forme de încălcare sunt prevăzute de dispoziția citată anterior (a se vedea punctele 90 și 91 de mai sus).

131 În speță, nu se poate invoca, așadar, împotriva Comisiei un motiv de drept întemeiat pe faptul că a definit ansamblul comportamentelor în cauză ca prezentând toate elementele constitutive „ale unui acord și/sau ale unei practici concertate”, în măsura în care acestea puteau fi considerate ca intrând sub incidența uneia sau a alteia dintre aceste forme de coluziune prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE.

132 În ceea ce privește pretinsa eroare de apreciere a faptelor, reclamanta susține în esență că, anterior lunii august 1997, concurenții, pe de o parte, nu au ajuns la un acord privind comportamentul specific pe piață și, pe de altă parte, nu au adoptat o formă de coordonare care să poată fi calificată drept practică concertată.

133 Reclamanta se referă, în special, la informațiile prezentate în decizia atacată potrivit cărora, în 1996, discuțiile „se învârteau în cerc de un an” și păreau „în impas”. Aceasta subliniază că, încă în mai 1997, „[o] lipsă de încredere era motiv suplimentar pentru lipsa unui acord privind menținerea unui statu quo în termeni de cote de piață”, „producătorii cei mai puțin importanți […] [votând] împotriva stabilirii unor cote de piață” [considerentele (140), (142) și (164) ale deciziei atacate].

134 Or, cu toate că elementele invocate de reclamantă indică faptul că producătorii care au participat la reuniunile din perioada mai 1995-august 1997 nu au reușit să încheie un acord „propriu‑zis” cu privire la împărțirea pieței, ceea ce Comisia însăși a constatat în considerentul (309) al deciziei atacate, nu este mai puțin adevărat că aceștia au purtat, pentru o lungă perioadă, discuții regulate cu privire la proiectul unui asemenea acord.

135 Astfel, reiese din faptele necontestate de reclamantă că în cursul lunii mai 1995 au avut loc întâlniri în scopul de a stabili contacte permanente între concurenți, ca urmare a invitațiilor recurente ale Degussa și ale reclamantei adresate concurenților lor pe piața PH. Participanții au discutat despre tendințele pieței și despre noii‑sosiți pe piața europeană a PH, Degussa și reclamanta dorind ca pozițiile existente pe piață să rămână cât mai stabile posibil [considerentele (115)-(117) ale deciziei atacate].

136 În perioada mai 1995-august 1997 au avut loc discuții regulate, acestea având ca obiect propuneri referitoare la cotele de vânzări și la controlul supracapacității [considerentele (123) și (124) ale deciziei atacate], o propunere exprimată în cifre de limitare a noilor capacități, între care cele aparținând reclamantei, precum și o propunere de acord privind prețurile [considerentele (126) și (127) ale deciziei atacate], „bazele unui model care să permită repartizarea creșterii” [considerentele (132) și (133) ale deciziei atacate], propuneri exprimate în cifre de împărțire a pieței și un acord privind prețurile [considerentele (143)-(145) ale deciziei atacate], un efort coordonat de reducere a capacităților [considerentele (154) și (155) ale deciziei atacate] sau un model structurat de împărțire a pieței PH [considerentele (159)-(167) ale deciziei atacate].

137 Conținutul convorbirilor, care nu este repus în discuție de reclamantă, evidențiază existența unei voințe comune de a restrânge concurența.

138 Astfel, această succesiune de reuniuni regulate, în cursul cărora întreprinderile s‑au întâlnit pentru a discuta despre proiecte de limitare a noilor capacități, despre împărțirea cotelor de piață și despre un acord privind prețurile, nu ar fi fost posibilă dacă nu exista, la acel moment, o voință comună a participanților la aceste reuniuni de a stabiliza piața prin măsuri de restrângere a concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, Dansk Rørindustri/Comisia, T‑21/99, Rec., p. II‑1681, punctul 46).

139 Întrucât discuțiile în cauză au fost clar ghidate de o voință comună a participanților de a se pune de acord cu privire la însuși principiul unei restrângeri a concurenței, această considerație nu poate fi infirmată de faptul că elementele specifice ale restricției avute în vedere au făcut obiectul unor negocieri între participanți până în luna august 1997 și că modalitățile de încheiere a acordului ferm din luna august 1997 privind o creștere coordonată a prețurilor PH au fost diferite de cele discutate în cursul reuniunilor anterioare.

140 Implicarea reclamantei în aceste contacte coluzive rezultă de altfel în mod clar din participarea sa activă la discuții. Aceasta a participat la majoritatea reuniunilor în perioada în cauză, „făcând sinteza” propunerilor [considerentele (123) și (124) ale deciziei atacate] și coordonând grupul compus din „liderii pieței” [considerentele (130) și (131) ale deciziei atacate].

141 În această privință, menționarea de către reclamantă a faptului că, în cursul reuniunii care a avut loc în mai 1997 [considerentul (162) al deciziei atacate], reprezentantul său a „plecat trântind ușa, […] iritat de cererile micilor producători”, nu constituie un indiciu de natură să demonstreze că participarea sa la reuniunea vizată și – a fortiori – la ansamblul contactelor în cauză era lipsită de orice spirit anticoncurențial.

142 Având în vedere aceste considerații, Comisia a putut constata în mod întemeiat că respectivele comportamente care țineau de faza inițială a înțelegerii, la care reclamanta a participat, se înscriau în același proiect anticoncurențial și, prin urmare, intrau sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE.

143 Astfel, pe de o parte, trebuie amintit că se poate considera că s‑a încheiat un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE în cazul în care există un concurs de voințe cu privire la însuși principiul unei restrângeri a concurenței, chiar dacă elementele specifice ale restricției avute în vedere fac încă obiectul negocierilor (a se vedea punctul 86 de mai sus).

144 În speță, reclamanta nu poate susține, așadar, în mod valabil că, în măsura în care întreprinderile nu au convenit să adopte linii de conduită specifice pe piață, comportamentele în cauză constituie, cel mult, o simplă intenție de a restrânge concurența, care nu intră sub incidența formelor de coluziune prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE.

145 În măsura în care elementele prezentate mai sus demonstrează că respectivii concurenți dispuneau deja de un proiect comun al cărui obiectiv era realizarea unui acord anticoncurențial, trebuie să se considere că aceste discuții depășesc nivelul unei simple intenții sau tentative de realizare a unui acord.

146 Pe de altă parte, trebuie arătat că respectivele contacte din perioada în cauză puteau fi calificate, în orice caz, ca intrând sub incidența articolului 81 alineatul (1) CE, cu titlu de practică concertată.

147 Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, faptul de a comunica informații concurenților săi în vederea pregătirii unui acord anticoncurențial este suficient pentru a dovedi existența unei practici concertate în sensul articolului 81 CE (a se vedea punctul 89 de mai sus).

148 În această privință, chiar dacă Comisia nu reușește să demonstreze că întreprinderile au încheiat un acord în sensul strict al termenului, este suficient, pentru a se constata o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE, concurenții să fi stabilit contacte directe în scopul de a „stabiliza piața” (a se vedea în acest sens Hotărârea BPB/Comisia, punctul 89 de mai sus, punctul 170).

149 Având în vedere aceste considerații, trebuie respinsă teza susținută de reclamantă, potrivit căreia comunicarea de informații concurenților nu poate fi considerată drept practică concertată decât în cazul în care un acord anticoncurențial a fost deja încheiat și se poartă negocieri numai pentru a permite punerea sa în aplicare.

150 În speță, Comisia a stabilit că reclamanta a participat la anumite reuniuni cu concurenții săi și că, în cursul acestora, s‑au schimbat informații privind condițiile pieței, s‑a discutat nivelul prețurilor, iar participanții și‑au prezentat strategia comercială pe care intenționau să o adopte pe piață. În plus, este cert că schimbul de informații în cauză a avut loc în scopul pregătirii unui acord privind împărțirea pieței sau prețurile, obiectul acestuia fiind, așadar, în mod vădit anticoncurențial.

151 Prin urmare, Comisia a putut constata în mod întemeiat că reclamanta a participat la o practică concertată care a avut drept obiect restrângerea concurenței.

152 Această considerație nu este repusă în discuție de argumentul reclamantei potrivit căruia, având în vedere lipsa de încredere reciprocă între concurenți, era de neconceput ca aceștia să se fi putut angaja în practici concertate.

153 Astfel, diferențele de poziție dintre participanți sau chiar lipsa de încredere dintre aceștia nu sunt, în sine, suficiente pentru a exclude existența unei concertări susceptibile de a fi calificată drept practică concertată. Or, argumentele reclamantei nu infirmă faptele stabilite de Comisie, din care reiese că, în pofida unei anumite lipse de încredere între ei, concurenții s‑au întâlnit în mod regulat în perioada în cauză și au făcut schimb de informații privind condițiile pieței și privind strategia lor comercială în scopul de a pregăti un acord anticoncurențial.

154 Spre deosebire de cele afirmate de reclamantă, nu se poate reproșa Comisiei că nu a stabilit faptul că informațiile schimbate, având în vedere conținutul lor, erau susceptibile de a fi utilizate în scopuri anticoncurențiale.

155 Astfel, obiectul anticoncurențial al comportamentului în cauză rezultă în mod clar din natura informațiilor schimbate cu ocazia reuniunilor din perioada în cauză, acestea conținând cifre de vânzări aferente anilor anteriori și previziuni pentru viitor [considerentul (120) al deciziei atacate], precum și din conținutul propunerilor discutate, care au vizat menținerea unui statu quo pe piață, împărțirea noilor capacități de producție și definirea nivelului prețurilor pentru PH (a se vedea, de exemplu, considerentele (115), (127), (133), (136) și (144) ale deciziei atacate].

156 Prin urmare, Comisia a stabilit corespunzător cerințelor legale că schimbul de informații în cauză, care a servit la „pregătirea terenului” în vederea creșterilor de prețuri și a practicilor de împărțire a piețelor care au rezultat din acest schimb, constituia o formă de coluziune prevăzută la articolul 81 alineatul (1) CE.

157 Din aceste considerații reiese că, în mod întemeiat, Comisia a constatat că se poate considera că respectivele comportamente în litigiu intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE, în măsura în care fac parte dintr‑un ansamblu care prezintă elementele constitutive ale unui acord „și/sau” ale unei practici concertate [considerentele (308) și (309) ale deciziei atacate].

158 În ceea ce privește argumentul reclamantei întemeiat pe faptul că piața PH a rămas concurențială până în luna august sau până în luna septembrie 1997, având în vedere că prețurile PH au scăzut considerabil la începutul anului 1997, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea aplicării articolului 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor concrete ale unui acord sau ale unei practici concertate este superfluă în cazul în care rezultă că încălcarea a avut ca obiect restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune (Hotărârea Curții din 19 martie 2009, Archer Daniels Midland/Comisia, C‑510/06 P, Rep., p. I‑1843, punctul 140, și Hotărârea Curții din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands și alții, C‑8/08, Rep., p. I‑4529, punctul 29).

159 În speță, în măsura în care Comisia a constatat că reclamanta a participat la un acord anticoncurențial și/sau la o practică concertată având ca obiect restrângerea concurenței pe piața PH, aceasta nu era ținută să ia în considerare efectele concrete ale comportamentelor în cauză.

160 În orice caz, în ceea ce privește în special o practică concertată, potrivit unei jurisprudențe constante, trebuie să se prezume, sub rezerva dovezii contrare care este în sarcina operatorilor interesați, că întreprinderile care participă la concertare și rămân active pe piață țin seama de informațiile transmise reciproc cu concurenții lor pentru a‑și stabili comportamentul pe această piață (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 87 de mai sus, punctele 118 și 121, și Hotărârea Hüls/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctele 161 și 162).

161 În această privință, chiar dacă se presupune că este cert că respectivele comportamente nu au avut influență asupra prețurilor în perioada în cauză, aceasta nu ar conduce la repunerea în discuție a legalității aprecierilor Comisiei.

162 În special, faptul că o practică concertată nu are o incidență directă asupra nivelului prețurilor nu se opune constatării că aceasta a limitat concurența dintre întreprinderile în cauză, în special prin eliminarea presiunilor concurențiale (a se vedea în acest sens Hotărârea Dansk Rørindustri/Comisia, punctul 138 de mai sus, punctele 139 și 140).

163 În consecință, argumentul reclamantei potrivit căruia Comisia nu ar fi luat în considerare proba faptului că piața a rămas concurențială în perioada în cauză nu poate fi primit.

164 Referitor la argumentul reclamantei potrivit căruia faptele invocate în decizia atacată în ceea ce privește perioada în cauză vizează în principal piața PH, iar nu piața PBS, trebuie amintit că decizia atacată se întemeiază pe constatarea unei încălcări unice care se raportează la ambele piețe relevante [considerentul 328 și următoarele ale deciziei atacate], calificare pe care reclamanta nu o contestă în speță.

165 Or, în măsura în care Comisia a calificat înțelegerea în cauză drept încălcare unică, aceasta nu era ținută să indice, în contextul acestei calificări, durata diferită a actelor care au vizat numai piața PBS. În măsura în care nu este vorba despre încălcări distincte, ea nu avea nici obligația de a ține seama de această diferență la stabilirea duratei încălcării, privită în ansamblu.

166 Astfel, ar fi artificial să se subdivizeze un comportament continuu, caracterizat printr‑o singură finalitate, în mai multe încălcări distincte pentru motivul că practicile coluzive au variat în intensitate în funcție de piața relevantă. Aceste elemente nu trebuie luate în considerare decât la aprecierea gravității încălcării și, dacă este cazul, la stabilirea cuantumului amenzii (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 87 de mai sus, punctul 90).

167 În speță, în lumina acestor considerații, Comisia a precizat că, la stabilirea cuantumului amenzii, a ținut seama de faptul că, în ceea ce privește PBS, înțelegerea a început mai târziu decât în ceea ce privește PH și a luat sfârșit mai devreme [considerentul (331) al deciziei atacate].

168 Prin urmare, argumentul reclamantei întemeiat pe insuficiența probelor referitoare la actele anticoncurențiale de pe piața PBS în ceea ce privește perioada în cauză nu poate fi primit.

169 În sfârșit, întrucât reclamanta nu a demonstrat că decizia atacată era afectată de o eroare de drept în aplicarea articolului 81 alineatul (1) CE, se impune de asemenea respingerea argumentului său, întemeiat în esență pe aceeași premisă, potrivit căruia Comisia a interpretat această dispoziție în mod prea extensiv, cu încălcarea principiului legalității sancțiunilor.

170 Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, critica referitoare la constatarea încălcării pentru perioada mai 1995-august 1997 nu poate fi primită.

– Cu privire la perioada 18 mai-31 decembrie 2000

171 În ceea ce privește perioada finală a încălcării, Comisia a arătat, în considerentul (356) al deciziei atacate, că articolul 81 alineatul (1) CE se aplică unei înțelegeri care continuă să producă efecte după încetarea sa formală și că situația este aceasta în special în cazul în care anumite întreprinderi nu renunță la aplicarea prețurilor de referință convenite în cadrul reuniunilor cartelului.

172 Aplicând în speță aceste considerații, Comisia a precizat că, potrivit declarațiilor Arkema, care sunt concordante cu alte probe, în cursul reuniunii multilaterale care a avut loc la Turku la 18 mai 2000 s‑a ajuns la un consens general în favoarea menținerii nivelului prețurilor pentru întregul an 2000 și că, în consecință, se putea estima că efectul asupra prețurilor a persistat cel puțin în cel de al doilea semestru al anului 2000 [considerentul (357) al deciziei atacate]. Data de 31 decembrie 2000 a fost reținută, astfel, ca dată a încetării încălcării, în special cu privire la reclamantă [considerentul (360) al deciziei atacate].

173 Reclamanta susține în esență că, prin constatarea faptului că înțelegerea a continuat după data reuniunii din 18 mai 2000, Comisia a săvârșit o eroare de drept și o eroare de apreciere a faptelor.

174 În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 81 CE este de asemenea aplicabil acordurilor care continuă să producă efecte după încetarea lor formală (Hotărârea Curții din 3 iulie 1985, Binon, 243/83, Rec., p. 2015, punctul 17, și Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, Montedipe/Comisia, T‑14/89, Rec., p. II‑1155, punctul 231).

175 În special, Comisia poate constata în mod legal că înțelegerea continuă să producă efecte după încetarea formală a reuniunilor coluzive, în măsura în care creșterile de prețuri prevăzute cu ocazia acestor reuniuni se aplică într‑o perioadă ulterioară (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2007, Bolloré și alții/Comisia, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02, Rep., p. II‑947, punctul 186).

176 În speță, în măsura în care Comisia a stabilit că reuniunea din 18 mai 2000 a ajuns la un consens general în ceea ce privește menținerea nivelului prețurilor pentru cel de al doilea semestru al anului 2000, aceasta a putut stabili în mod întemeiat că efectele înțelegerii au persistat până la 31 decembrie 2000.

177 Această concluzie nu este repusă în discuție de argumentele reclamantei întemeiate, în primul rând, pe insuficiența probelor prezentate de Comisie.

178 Trebuie arătat că reclamanta nu contestă existența reuniunii informale în cauză, nici participarea sa la reuniunea respectivă. În această privință, reclamanta susține în mod greșit că declarațiile Arkema, care fac referire la un „consens”, nu implică existența unei voințe comune a participanților în ceea ce privește continuarea efectelor acordului. Un asemenea argument este astfel contrazis de termenii acestei declarații, care relatează existența unor „discuții finale” privind prețurile pentru 1 ianuarie 2001 și a unui „consens general” cu privire la menținerea nivelului acestora [considerentul (282) al deciziei atacate].

179 Reclamanta invocă de asemenea în mod greșit o pretinsă contradicție între afirmația Arkema referitoare la consensul privind prețurile și celelalte declarații ale acesteia, potrivit cărora reuniunea de la Turku a reprezentat „pentru anumiți producători ocazia de a arăta că timpurile se schimbaseră” și „de a semnala întreruperea cooperării și de a pune astfel capăt organizării controlate a pieței”. Aceste din urmă declarații, referitoare la intenția de a înceta comportamentul anticoncurențial și care atestă astfel încetarea formală a înțelegerii, nu contrazic existența unui consens cu privire la menținerea efectelor acesteia până la sfârșitul anului.

180 În plus, spre deosebire de cele susținute de reclamantă, declarațiile Arkema concordă cu alte elemente din dosar, în special cu informația, confirmată de mai multe întreprinderi și necontestată de reclamantă, potrivit căreia, în cadrul reuniunilor care au avut loc cu ocazia reuniunilor bianuale ale CEFIC, prețurile erau de regulă stabilite pentru următoarele șase luni [considerentul (357) al deciziei atacate].

181 Trebuie arătat, în această privință, că, în fața unei serii de indicii concordante care demonstrează existența înțelegerii, este necesară o explicație cu adevărat temeinică pentru a demonstra că, în cursul unei anumite reuniuni, s‑au produs fapte total diferite de cele întâmplate în cursul reuniunilor anterioare, deși toate aceste întruniri reuneau același cerc de participanți, aveau loc în cadrul unor circumstanțe exterioare omogene și aveau în mod incontestabil același obiectiv (Concluziile prezentate de judecătorul Vesterdorf, îndeplinind funcția de avocat general, în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Tribunalului din 24 octombrie 1991, Rhône‑Poulenc/Comisia, T‑1/89, Rec., p. II‑867, II‑954).

182 În orice caz, afirmația potrivit căreia mai mulți concurenți au continuat coluziunea cel puțin până la sfârșitul anului 2000, în pofida încetării sale formale, a fost confirmată de existența anumitor contacte bilaterale ulterioare reuniunii din 18 mai 2000 [considerentul (357) al deciziei atacate].

183 Argumentul reclamantei prin care se urmărește stabilirea caracterului legal al unuia dintre aceste contacte, și anume întâlnirea sa cu FMC Foret, nu este în această privință de natură să repună în discuție constatarea Comisiei referitoare la continuarea efectelor înțelegerii, întrucât constatarea menționată nu se bazează pe acest fapt izolat, care constituie numai un element secundar în seria de indicii invocată de Comisie.

184 Reclamanta nu poate susține în mod valabil nici că a precizat, în cursul unei reuniuni bilaterale cu Degussa din mai sau din iunie 2000 [considerentele (283)-(285) ale deciziei atacate], că „nu mai era posibil să se procedeze, pe baza discuțiilor dintre producătorii de pe piață, la împărțirea capacităților și la realocarea acestora”.

185 Este suficient să se constate, în această privință, că poziția exprimată de reclamantă cu ocazia unui contact bilateral, care poate fi interpretată de altfel în sensul că rezuma dificultățile în menținerea înțelegerii, nu demonstrează că reclamanta s‑a distanțat în mod public de încălcare, punând astfel capăt participării sale la înțelegere.