ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 15 noiembrie 2007 — Sunplus Technology/OAPI — Sun Microsystems (SUNPLUS)

(Cauza T-38/04)

„Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative SUNPLUS — Marca națională verbală anterioară SUN — Risc de confuzie — Similitudine a produselor — Similitudine a semnelor”

Marcă comunitară — Definirea și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție din partea titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 43-44)

Obiectul

Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 7 octombrie 2003 (cauza R 642/2000-4) privind o procedură de opoziție între Sun Microsystems, Inc. și Sunplus Technology Co. Ltd

Date privind cauza

Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare: Sunplus Technology Co. Ltd Marca comunitară vizată: Marca figurativă SUNPLUS pentru anumite produse din clasa 9 — cererea nr. 214346 Titularul mărcii sau semnului invocat în susținerea opoziției: Sun Microsystems, Inc. Marca sau semnul invocat în susținerea opoziției: Marca verbală și figurativă națională SUN pentru produse din clasa 9 Decizia diviziei de opoziție: Respinge cererea Decizia camerei de recurs: Respinge recursul

Dispozitivul

1) Respinge acțiunea.

2) Obligă Sunplus Technology Co. Ltd la plata cheltuielilor de judecată.

Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 15 noiembrie 2007 — Sunplus Technology/OAPI — Sun Microsystems (SUNPLUS)

(Cauza T-38/04)

„Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare figurative SUNPLUS — Marca națională verbală anterioară SUN — Risc de confuzie — Similitudine a produselor — Similitudine a semnelor”

Marcă comunitară — Definirea și dobândirea mărcii comunitare — Motive relative de refuz — Opoziție din partea titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare [Regulamentul nr. 40/94 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 43-44)

Obiectul

Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 7 octombrie 2003 (cauza R 642/2000-4) privind o procedură de opoziție între Sun Microsystems, Inc. și Sunplus Technology Co. Ltd

Date privind cauza

Persoana care solicită înregistrarea mărcii comunitare: Sunplus Technology Co. Ltd Marca comunitară vizată: Marca figurativă SUNPLUS pentru anumite produse din clasa 9 — cererea nr. 214346 Titularul mărcii sau semnului invocat în susținerea opoziției: Sun Microsystems, Inc. Marca sau semnul invocat în susținerea opoziției: Marca verbală și figurativă națională SUN pentru produse din clasa 9 Decizia diviziei de opoziție: Respinge cererea Decizia camerei de recurs: Respinge recursul

Dispozitivul

1) Respinge acțiunea.
Chiar presupunând că înțelegerile privind prețurile sunt realizate prin natura lor pentru a dura, nu se poate interzice Comisiei să țină seama de durata efectivă a acestora în fiecare caz. Astfel, anumite înțelegeri, deși este preconizată o durată lungă a acestora, sunt detectate de Comisie sau sunt denunțate de un participant după o durată scurtă de funcționare efectivă. Efectul prejudiciabil al acestora este în mod necesar mai scăzut decât în ipoteza în care ar fi efectiv puse în aplicare pe o durată lungă. În consecință, trebuie făcută întotdeauna diferența, potrivit articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, între durata efectivă a încălcărilor și gravitatea lor, astfel cum rezultă aceasta din natura lor specifică.

Pe de altă parte, punctul 1 litera B primul paragraf a treia liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu prevede o majorare automată de 10 % pe an pentru încălcările de lungă durată, ci lasă, în această privință, o marjă de apreciere Comisiei. Aceasta din urmă poate decide, așadar, să majoreze cuantumurile de pornire ale amenzilor cu 10 % pentru fiecare an complet al unei încălcări de lungă durată și cu 5 % în plus pentru fiecare perioadă suplimentară mai mare de șase luni, însă mai mică de un an, ținând în același timp seama de importanța perioadei încălcării. Faptul că s-ar reține de către Comisie principiul unei majorări cu 10 % pe an pentru toate întreprinderile care au participat la o încălcare calificată drept încălcare de lungă durată nu este, așadar, în niciun fel contrar liniilor directoare. În plus, nu s-a demonstrat că există în dreptul comunitar un „principiu al majorării degresive a pedepselor” în cazul încălcărilor de lungă durată.

În sfârșit, din dispozițiile punctului 1 litera B din liniile directoare nu rezultă că primul an al încălcării nu trebuie luat în considerare. Astfel, în această privință, se prevede numai că nu se aplică nicio majorare pentru încălcările de scurtă durată, în general cu o durată mai mică de un an. În schimb, se aplică o majorare pentru încălcările cu durată mai mare, majorare ce poate fi stabilită pentru fiecare an la 10 % din cuantumul de pornire, dacă, precum în speță, încălcarea a durat mai mult de cinci ani.

(a se vedea punctele 109, 111, 112 și 120)
În cadrul aplicării articolului 81 CE, definirea pieței în cauză este necesară, dacă este cazul, pentru a determina dacă un acord poate aduce atingere comerțului dintre statele membre și dacă are ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune. În consecință, Comisia are obligația de a efectua o delimitare a pieței în cauză într-o decizie adoptată în temeiul articolului 81 CE numai în situația în care, fără o asemenea delimitare, nu se poate determina dacă acordul, decizia de asociere a întreprinderilor sau practica concertată în cauză poate aduce atingere comerțului dintre statele membre și dacă are ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune.

Comisia nu este obligată să delimiteze piețele produselor în cauză pentru a analiza gravitatea unei încălcări separat pentru fiecare categorie de produse vizate. Astfel, mai întâi, conform Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, evaluarea gravității unei încălcări trebuie să ia în considerare natura sa, impactul său real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și mărimea pieței geografice relevante. Or, liniile directoare nu prevăd nicio obligație a Comisiei de a analiza impactul unei înțelegeri separat pentru fiecare categorie de produse în cauză. În plus, în cazul unei încălcări complexe unice care are ca obiect mai multe produse, Comisia nu are obligația de a efectua o analiză separată a fiecărui element al încălcării, nici de a repartiza cuantumul amenzii între aceste diferite elemente, după cum nu are nici obligația de a examina gravitatea fiecărei încălcări atunci când aplică o amendă unică unei întreprinderi care a săvârșit mai multe încălcări, această concluzie nefiind, de altfel, de natură să permită o pedepsire colectivă arbitrară a întreprinderilor implicate într-o înțelegere.

Conform punctului 1 litera A al șaselea paragraf din liniile directoare menționate, o prezență limitată pe o piață poate conduce eventual la un cuantum de pornire mai redus în cadrul „tratamentului diferențiat” al întreprinderilor implicate într-o înțelegere. Mai mult, gravitatea relativă a participării fiecăreia dintre întreprinderile în cauză trebuie examinată de Comisie cu ocazia aprecierii unor eventuale circumstanțe atenuante.

(a se vedea punctele 36, 45, 46 și 48-52)
Articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 privind aplicarea de amenzi întreprinderilor care au încălcat normele comunitare de concurență nu contravine principiului legalității pedepsei.

Astfel, Comisia nu dispune de o marjă de apreciere nelimitată la stabilirea amenzilor, întrucât aceasta trebuie să respecte plafonul stabilit în funcție de cifra de afaceri a întreprinderilor în cauză și trebuie să ia în considerare gravitatea și durata încălcării. În plus, plafonul de 10 % din cifra de afaceri a întreprinderii în cauză este rezonabil, luând în considerare interesele apărate de Comisie în cadrul investigației și al sancționării încălcării normelor de concurență și faptul că articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 permite instituirea unui sistem care să corespundă misiunilor fundamentale ale Comunității. Totodată, Comisia este obligată, atunci cânt stabilește amenzi, să respecte principiile generale de drept, în special principiile egalității de tratament și proporționalității. Pe de altă parte, Comisia a dezvoltat, sub controlul deplin al instanței comunitare, o practică administrativă cunoscută public și accesibilă care, fără să reprezinte cadrul juridic al amenzilor, poate totuși să fie folosită ca element de referință în ceea ce privește respectarea principiului egalității de tratament, fiind evident că o creștere a nivelului amenzilor, în limitele prevăzute la articolul 15 alineatul (2) menționat, este oricând posibilă, dacă aplicarea eficientă a normelor de concurență o impune. În plus, Comisia a adoptat linii directoare privind stabilirea amenzilor, astfel încât aceasta și-a limitat propria putere de apreciere, contribuind în acest fel la garantarea securității juridice, și trebuie să respecte principiile egalității de tratament și protecției încrederii legitime. Mai mult, adoptarea de către Comisie a liniilor directoare respective, în măsura în care aceasta s-a înscris în cadrul legal impus de articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, a contribuit numai la precizarea limitelor exercitării puterii de apreciere a Comisiei care rezultă deja din această dispoziție, fără să se poată deduce o insuficiență inițială a determinării de către legiuitorul comunitar a limitelor competenței Comisiei în domeniul în cauză. În sfârșit, Comisia este obligată, în temeiul articolului 253 CE, să motiveze deciziile prin care aplică o amendă.

(a se vedea punctele 35, 36, 38-44 și 46)
Keywords

Subject of the case

Dizpozitiv



Keywords

Acțiune în constatarea abținerii de a acționa – Competența instanței Uniunii – Somație adresată unei instituții – Inadmisibilitate – Cerere de constatare a unei abțineri nelegale – Admisibilitate (art. 232 al doilea paragraf CE) (a se vedea punctul 40)

2. Acțiune în constatarea abținerii de a acționa – Obligație de a acționa care incumbă Comisiei – Termene rezonabile pentru a răspunde la o solicitare de a acționa – Nelegalitate a unor dispoziții ale dreptului Uniunii – Obligația Comisiei de a le modifica – Inexistență – Obligație care nu rezultă din nicio dispoziție sau principiu general al dreptului Uniunii (art. 211 CE și art. 232 CE) (a se vedea punctele 57, 59, 60 și 65-67)

3. Acțiune în anulare – Acțiune îndreptată împotriva unei decizii de refuz de retragere sau de modificare a unui act anterior – Admisibilitate care se apreciază prin raportare la posibilitatea de a ataca actul în cauză (art. 230 CE) (a se vedea punctele 79 și 86)

Subject of the case

Obiectul

Pe de o parte, cu titlu principal, cerere de constatare a abținerii Comisiei de a acționa în măsura în care aceasta s‑a abținut în mod nelegal să modifice anumite dispoziții ale Regulamentului (CE) nr. 1896/2000 al Comisiei din 7 septembrie 2000 privind prima fază a programului prevăzut la articolul 16 alineatul (2) din Directiva 98/8/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind produsele biocide (JO L 228, p. 6, Ediție specială, 03/vol. 34, p. 202) și ale Regulamentului (CE) nr. 2032/2003 al Comisiei din 4 noiembrie 2003 privind a doua etapă a programului de lucru de 10 ani prevăzut la articolul 16 alineatul (2) din Directiva 98/8 și de modificare a Regulamentului nr. 1896/2000 (JO L 307, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 51, p. 39), în subsidiar, cerere de anulare a scrisorii Comisiei din 20 iulie 2004 prin care s‑au respins cererile reclamantelor și, pe de altă parte, cu titlu principal, cerere de reparare a prejudiciului pe care reclamantele l‑ar fi suferit ca urmare a abținerii Comisiei de a acționa și, în subsidiar, cerere de reparare a prejudiciului cauzat prin scrisoarea Comisiei din 20 iulie 2004

Dizpozitiv

Dispozitivul

1) Respinge acțiunile.

2) Arch Chemicals, Inc., Arch Timber Protection Ltd, Rhodia UK Ltd, Sumitomo Chemical (UK) plc și Troy Chemical Co. BV suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Europeană.
66

În final, acest avantaj selectiv ar fi fost acordat fără o contraprestație. Pe de o parte, guvernul francez ar fi renunțat la o creanță exigibilă, deși cei doi operatori ar fi avut mijloacele să plătească cuantumul inițial stabilit al redevențelor, acestea reprezentând pentru operatorii respectivi o sarcină normală și un preț legitim corespunzător valorii de piață a licențelor; retragerea candidaturilor acestora, în caz de menținere a acestui cuantum, ar fi fost pur ipotetică. Pe de altă parte, statul ar fi acordat societăților Orange și SFR beneficiul unui avantaj temporal, arătându-se că, dacă redevența ar fi fost de la început cea rezultată în urma modificării, atunci și alți concurenți și-ar fi depus candidatura. Or, obținerea licențelor cu un an și jumătate înaintea Bouygues Télécom ar fi permis societăților Orange și SFR să aleagă blocurile de frecvență cele mai favorabile, să dobândească cele mai bune locații, să beneficieze de o imagine de operator inovator în detrimentul societății Bouygues Télécom și să câștige cote de piață fără să se confrunte cu o concurență veritabilă. Împrejurarea că toți operatorii ar fi înregistrat întârzieri în lansarea tehnologiei UMTS nu ar afecta aceste constatări. În plus, autoritățile franceze ar fi garantat societăților Orange și SFR, prin scrisorile din 22 februarie 2001, că li se va acorda o licență și că vor beneficia de condițiile mai favorabile stabilite pentru invitația suplimentară de depunere a candidaturilor, fără a impune ca acestea să își prezinte din nou candidatura.
147

Pe de o parte, o asemenea cerință s-ar apropia de o toleranță zero. Or, din jurisprudență ar reieși că o măsură preventivă nu ar putea fi motivată în mod valabil printr-o abordare pur ipotetică a riscului, bazată pe simple supoziții neverificate încă din punct de vedere științific. Tribunalul ar fi hotărât în special că instituțiile comunitare nu își pot orienta deciziile spre un nivel de risc zero (Hotărârea Tribunalului din 11 septembrie 2002, Pfizer Animal Health/Consiliul, T-13/99, Rec., p. II-3305, punctul 152).
Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a OAPI din 7 octombrie 2003 (cauza R 642/2000‑4) privind o procedură de opoziție între Sun Microsystems, Inc. și Sunplus Technology Co. Ltd
55

Din modul de redactare a acestei dispoziții rezultă că îi revine statului membru să ia decizia de a efectua notificarea și să declanșeze astfel procedura prevăzută de articolul 95 alineatele (4) și (6) CE, ceea ce presupune că acesta stabilește în prealabil dacă dispozițiile de drept intern în cauză necesită o autorizare din partea Comisiei pentru a putea fi menținute în vigoare. Faptul că această procedură are drept obiectiv ca statul membru în cauză să poată obține autorizarea menținerii dispozițiilor de drept intern incompatibile cu măsura de armonizare este, în plus, confirmat de justificările indicate la articolul 95 alineatul (4) CE pe care acest stat membru trebuie să le aducă în sprijinul cererii sale.
14

Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO 2000, C 364, p. 1, JO 2007, C 303, p. 1, denumită în continuare „carta”), prevede: „Articolul 7 Respectarea vieții private și de familie Orice persoană are dreptul la respectarea vieții private și de familie, a domiciliului și a secretului comunicațiilor. Articolul 8 Protecția datelor cu caracter personal (1) Orice persoană are dreptul la protecția datelor cu caracter personal care o privesc. (2) Asemenea date trebuie tratate în mod corect, în scopurile precizate și pe baza consimțământului persoanei interesate sau în temeiul unui alt motiv legitim prevăzut de lege. Orice persoană are dreptul de acces la datele colectate care o privesc, precum și dreptul de a obține rectificarea acestora. (3) Respectarea acestor norme se supune controlului unei autorități independente. […] Articolul 42 Dreptul de acces la documente Orice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică care are reședința sau sediul social într-un stat membru are dreptul de acces la documentele Parlamentului, ale Consiliului și ale Comisiei. […]”
141

Pentru acest motiv, Comisia nu ar putea susține în mod întemeiat că ajustările ex post contestate nu pot servi promovării obiectivului de reducere a emisiilor, întrucât cotele eliberate nu sunt imediat suprimate, ci transferate la rezervă pentru a fi accesibile noilor intrați, ceea ce are drept consecință faptul că numărul total de cote disponibile rămâne neschimbat. Pe de o parte, această afirmație nu ține cont de faptul că rezultatul nu ar fi în mod obligatoriu diferit în cazul unei eliberări de cote rezultate dintr-o scădere a volumului de producție pentru a permite vânzarea de cote de emisie neutilizate (a se vedea punctul 132 de mai sus). Pe de altă parte, tocmai în această ultimă ipoteză, încurajarea realizării de investiții în dezvoltarea unei tehnologii mai eficiente va fi, în cel mai bun caz, diminuată, întrucât operatorilor li s-ar oferi o altă cale, mai puțin costisitoare pe termen scurt, de reducere a emisiilor. Prin urmare, argumentul Comisiei potrivit căruia ajustările ex post sunt neutre sau chiar dăunătoare din punctul de vedere al protecției mediului nu este întemeiat. În plus, Comisia pare să contrazică astfel propriile afirmații formulate în acest sens în comunicarea sa din 7 iulie 2004 (p. 8), în care se indică faptul că ajustările ex post descendente „ar putea fi considerate” ca fiind „benefice pentru mediu”. Trebuie precizat cu toate acestea că efectul pozitiv al ajustărilor ex post din perspectiva obiectivului de reducere substanțială a emisiilor ar fi mult mai important în cazul în care, ca alternativă la transferul la rezervă, cotele retrase ar face obiectul unei anulări imediate.
75

În plus, astfel cum susține reclamanta, întinderea competenței Comisiei de a adopta și de a publica decizii, în temeiul Regulamentului nr. 17, și limitele protejării secretului profesional trebuie să fie interpretate în lumina principiilor generale și a drepturilor fundamentale, care fac parte integrantă din ordinea juridică comunitară, și în special a principiului prezumției de nevinovăție – astfel cum a fost reafirmat prin articolul 48 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1, JO 2007, C 303, p. 1) – care se aplică procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și susceptibile să se finalizeze cu aplicarea unor amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C-199/92 P, Rec., p. I-4287, punctul 150, Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T-67/00, T-68/00, T-71/00 și T-78/00, Rec., p. II-2501, punctul 178, și Hotărârea Tribunalului Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia, punctul 72 de mai sus, punctele 104 și 105).
44

Or, trebuie constatat că, în orice caz, regulamentul atacat introduce dispoziții care nu numai că privesc autoorganizarea Comisiei, ci au și un efect asupra terților [a se vedea în special articolul 3c alineatul (2) sau articolul 4b din Regulamentul nr. 1209/2000, introduse prin regulamentul atacat]. Or, astfel cum însăși Comisia recunoaște, aceste dispoziții nu urmăresc să creeze obligații pentru terți. De altfel, prin faptul de a susține că regulamentul atacat nu este un regulament în sensul articolului 161 EA, ci un regulament sui generis, care urmărește să creeze obligații numai în privința sa, însăși Comisia admite că forma unui regulament, astfel cum este prevăzut de articolul 161 EA, nu era necesară pentru adoptarea dispozițiilor din regulamentul atacat. Prin urmare, adoptarea acestor dispoziții sub forma unui regulament nu poate fi considerată necesară pentru punerea în aplicare corectă a dispozițiilor articolelor 41 EA-44 EA și a Regulamentului nr. 2587/1999.
396

Trebuie menționat că, în cererea introductivă, Microsoft se limitează să susțină că organizațiile nu aleg sistemele de operare pentru servere în funcție de considerații legate de interoperabilitatea lor cu sistemele de operare Windows, făcând o trimitere globală la anumite documente anexate la cererea introductivă menționată [anexa A.12.1 la cererea introductivă (Matthews, „The Commission’s Case on Microsoft’s Interoperability: An Examination of the Survey Evidence”) și anexa A.22 la cererea introductivă (Evans, Nichols și Padilla, „The Commission Has Failed to Address Major Flaws in the Design, Conduct, and Analyses of Its Article 11 Inquiries”)]. Pentru motivele expuse la punctele 94-99 de mai sus, Tribunalul nu poate lua în considerare aceste anexe.
44

Reclamanta contestă pertinența articolului 3 UE în ceea ce privește problema competenței Comisiei și consideră că această dispoziție nu are legătură cu sistemul comunitar de atribuire a competențelor. Reclamanta contestă și pertinența principiului propus de Comisie, conform căruia, în caz de absență a dispozițiilor tranzitorii, noua regulă se aplică efectelor viitoare ale unei situații născute sub imperiul vechii reguli. Într-adevăr, reclamanta subliniază că se opune numai aplicării retroactive a Tratatului CECO la o situație din trecut, iar nu viitoare, născută sub imperiul regulii abrogate. În sfârșit, reclamanta contestă că se poate face o distincție între regulile de fond și regulile de procedură.
1

Potrivit articolului 255 CE: „(1) Orice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică, care are reședința sau sediul într-un stat membru, are drept de acces la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei, sub rezerva principiilor și condițiilor care vor fi stabilite în conformitate cu alineatele (2) și (3). (2) Principiile generale și limitele care, din motive de interes public sau privat, reglementează exercitarea dreptului de acces la documente, se stabilesc de către Consiliu, hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251, în următorii doi ani de la intrarea în vigoare a Tratatului de la Amsterdam. […]”
52

Or, analiza înscrisurilor din dosarul camerei de recurs confirmă că mai multe capete de microfon menționate de examinator se caracterizează prin aplatizări ale grilajului în așa fel încât suprafața lor are o formă de „elipsă parțială hiperbolică”. În plus, reclamanta admite ea însăși că, printre exemplele furnizate de către examinator, existau capete de microfon de formă „analogă” sau „similară”. Mai mult, din dosarul camerei de recurs rezultă că măsurile pe care aceasta le-a luat cu privire la anumite întreprinderi s-au justificat prin faptul că acestea produceau sau comercializau capete de microfon cu un design ce prezenta caracteristici identice sau aproape identice cu cele ale mărcii reclamantei.