ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

Acest articol 22, care figurează în titlul XIII din aceeași directivă, intitulat „Obligațiile plătitorului de taxă”, prevede la alineatul (1) litera (a), la alineatul (3) litera (b), la alineatul (4) litera (a) și la alineatul (5), în versiunea rezultată din articolul 28h din A șasea directivă: (a) Fiecare persoană impozabilă declară începerea, modificarea sau încetarea activității sale ca persoană impozabilă. Statele membre permit sau chiar solicită depunerea acestei declarații de către persoana impozabilă prin mijloace electronice, în condițiile pe care le stabilesc. […] (3) […] (b) Fără a aduce atingere dispozițiilor speciale prevăzute de prezenta directivă, este necesar să se menționeze doar următoarele detalii în scopuri de TVA pe facturile emise în temeiul literei (a) primul, al doilea și al treilea paragraf: — data emiterii; — un număr de ordine, bazat pe una sau mai multe serii, care identifică în mod unic factura; — numărul de identificare în scopuri de TVA prevăzut la alineatul (1) litera (c), pe baza căruia persoana impozabilă a livrat bunurile sau a prestat serviciile; — numărul de identificare în scopuri de TVA al clientului, prevăzut la alineatul (1) litera (c), pe baza căruia clientul a beneficiat de o livrare de bunuri sau de o prestare de servicii pentru care are obligația de a plăti taxa sau a beneficiat de o livrare de bunuri prevăzută la articolul 28c litera A; — numele și adresa completă ale persoanei impozabile și ale clientului; — cantitatea și natura bunurilor livrate sau volumul și natura serviciilor prestate; — data la care s‑a efectuat sau s‑a încheiat livrarea de bunuri sau prestarea de servicii sau data la care s‑a efectuat plata avansului prevăzut la litera (a) al doilea paragraf, în măsura în care se poate determina respectiva dată, iar aceasta diferă de data emiterii facturii; — baza impozabilă pentru fiecare cotă sau scutire, prețul unitar fără TVA și orice reduceri de preț și rabaturi, în cazul în care acestea nu sunt incluse în prețul unitar; — cota TVA‑ului aplicată; — valoarea taxei care trebuie plătită, cu excepția cazului în care se aplică un regim special pentru care prezenta directivă exclude o astfel de mențiune; […] (a) Fiecare persoană impozabilă depune o declarație în termenul care urmează a fi stabilit de statele membre. Acest termen nu poate depăși două luni de la sfârșitul fiecărei perioade fiscale. Perioada fiscală poate fi stabilită de fiecare stat membru ca fiind de o lună, de două luni sau de un trimestru. Totuși, statele membre pot stabili perioade diferite, cu condiția ca acestea să nu depășească un an. Statele membre permit sau chiar solicită depunerea declarației fiscale de către persoana impozabilă prin mijloace electronice, în condițiile pe care le stabilesc. […] (5) Orice persoană impozabilă are obligația de a plăti valoarea netă a taxei pe valoarea adăugată cu ocazia depunerii declarației periodice. Cu toate acestea, statele membre pot stabili o altă dată pentru plata respectivei sume sau pot solicita efectuarea unor plăți provizorii anticipate.” [traducere neoficială]
5

Articolul 45 din directiva menționată, intitulat „Situația personală a candidatului sau a ofertantului”, prevede la alineatele (1) și (2): (1) Orice candidat sau ofertant care a făcut obiectul unei condamnări pronunțate printr‑o hotărâre definitivă, de care autoritatea contractantă are cunoștință, este exclus de la participarea la o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice, din unul sau mai multe dintre următoarele motive: (a) participarea la o organizație criminală […] (b) corupție, […] (c) fraudă […] (d) spălare de bani […] Statele membre precizează, în temeiul dreptului intern și cu respectarea dreptului comunitar, condițiile de aplicare a prezentului alineat. Statele membre pot prevedea o derogare de la obligația prevăzută la primul paragraf pentru cerințele imperative de interes general. […] (2) Poate fi exclus de la participarea la un contract orice operator economic: (a) care este în stare de faliment, de lichidare, de încetare a activității, de administrare judiciară sau de concordat preventiv sau în orice altă situație analoagă ce rezultă în urma unei proceduri similare în temeiul actelor cu putere de lege de drept intern; (b) care face obiectul unei proceduri de declarare a falimentului, de administrare judiciară, de lichidare, de concordat preventiv sau al oricărei alte proceduri similare în temeiul actelor cu putere de lege de drept intern; (c) care a făcut obiectul unei hotărâri cu autoritate de lucru judecat, în conformitate cu dispozițiile legale ale țării, privind o faptă care aduce atingere eticii profesionale; (d) care s‑a făcut vinovat de o gravă abatere profesională, dovedită prin orice mijloace pe care autoritățile contractante le pot justifica; (e) care nu și‑a îndeplinit obligațiile privind plata contribuțiilor la asigurările sociale, în conformitate cu dispozițiile legale ale țării în care este stabilit sau ale țării autorității contractante; (f) care nu și‑a îndeplinit obligațiile privind plata impozitelor și taxelor, în conformitate cu dispozițiile legale ale țării în care este stabilit sau ale țării autorității contractante; (g) care s‑a făcut grav vinovat de declarații false prin furnizarea informațiilor solicitate în temeiul prezentei secțiuni sau care nu a furnizat respectivele informații. Statele membre precizează, în temeiul dreptului intern și prin respectarea dreptului comunitar, condițiile de aplicare a prezentului alineat.”
32

În speță, deși plângerea cu constituire de parte civilă are ca scop să pună în mișcare acțiunea publică și deși instrucția desfășurată de instanța belgiană sesizată are un caracter penal, aceasta are totuși ca obiect și soluționarea unui litigiu între persoane private cu privire la despăgubirea prejudiciului pe care una dintre aceste persoane consideră că l‑a suferit ca urmare a unor comportamente frauduloase ale celorlalți. În consecință, raportul juridic dintre părți în discuție în litigiul principal trebuie calificat drept „raport juridic de drept privat” și, prin urmare, intră în sfera „noțiunii de materie civilă și comercială”, în sensul Regulamentului nr. 44/2001 (a se vedea prin analogie Hotărârea Realchemie Nederland, C‑406/09, EU:C:2011:668, punctul 41).
2.

Indemnizația pentru concedierea nelegală a lucrătorilor cu contracte încheiate înainte de 12 februarie 2012 este echivalentă cu 45 de zile de salariu pe an de vechime pentru perioada în care s‑au prestat servicii anterior respectivei date, perioadele mai mici de un an fiind calculate proporțional cu lunile efectuate, și cu 33 de zile de salariu pe an de vechime pentru perioada în care s‑au prestat servicii ulterior respectivei date, perioadele mai mici de un an fiind de asemenea calculate proporțional cu lunile efectuate. Cuantumul indemnizației nu poate depăși 720 de zile de salariu, cu excepția cazului în care din calculul indemnizației aferente perioadei anterioare datei de 12 februarie 2012 rezultă un număr mai mare de zile, situație în care suma astfel rezultată reprezintă valoarea maximă a indemnizației, fără a putea depăși, în orice caz, 42 de salarii.
20

Articolele 35-37 din Legea 12/2008 privind securitatea industrială (Ley 12/2008 de seguridad industrial), adoptată la 31 iulie 2008 de Parlamentul din Catalonia (BOE nr. 204 din 23 august 2008, p. 14194, denumită în continuare „Legea 12/2008”), precizează: „Articolul 35. Funcțiile operatorilor stațiilor de inspecție tehnică a vehiculelor Operatorii stațiilor de inspecție tehnică a vehiculelor au următoarele funcții: a) executarea efectivă a inspecției tehnice a vehiculelor, a componentelor și a accesoriilor vehiculelor; b) ca măsură de conservare, împiedicarea utilizării vehiculelor care, în urma inspecției, prezintă deficiențe de siguranță care implică un pericol iminent. […] Articolul 36. Condiții impuse operatorilor stațiilor de inspecție tehnică a vehiculelor 1. Pentru a‑și putea desfășura activitatea pe teritoriul Cataloniei, operatorii stațiilor de inspecție tehnică a vehiculelor trebuie să îndeplinească următoarele condiții: a) respectarea planului teritorial al stațiilor de inspecție tehnică a vehiculelor, care poate fi stabilit de guvern, în conformitate cu articolul 37 alineatul 2; b) respectarea de către fiecare întreprindere sau grup de întreprinderi a cotei maxime de piață stabilite prin regulament. Cota maximă respectivă are rolul de a garanta faptul că niciun operator nu prestează acest serviciu într‑un număr de stații de inspecție tehnică a vehiculelor mai mare decât jumătate din totalul liniilor de inspecție din Catalonia. […] c) respectarea distanțelor minime de compatibilitate dintre stațiile de inspecție tehnică a vehiculelor ale aceleiași întreprinderi sau ale aceluiași grup de întreprinderi, care trebuie să fie stabilite de guvern, în conformitate cu articolul 37 alineatul 3; […] Articolul 37. Autorizarea operatorilor stațiilor de inspecție tehnică a vehiculelor 1. Agenția Catalană pentru Securitate Industrială [Agencia Catalana de Seguridad Industrial] are sarcina de a autoriza operatorii stațiilor de inspecție tehnică a vehiculelor. Autorizația trebuie emisă pentru fiecare stație în parte în conformitate cu procedura stabilită prin regulament. 2. Pentru a asigura o bună prestare a serviciului în raport cu parcul auto existent și pentru a garanta obiectivitatea și calitatea inspecției, guvernul poate stabili, prin decret, numărul necesar de stații de inspecție tehnică a vehiculelor și de linii de inspecție pentru fiecare stație, acest număr fiind determinat în raport cu parcul auto existent, și poate decide amplasarea acestora pe baza unui plan teritorial. […] 3. Pentru a asigura o concurență efectivă între operatori, guvernul trebuie să stabilească, prin decret, distanțe minime de compatibilitate între stațiile aceleiași întreprinderi sau ale aceluiași grup de întreprinderi. Prin stabilirea distanțelor respective se împiedică producerea unei situații de dominare teritorială de către un singur operator, avându‑se în vedere caracteristicile diferitor locații ale stațiilor de inspecție tehnică a vehiculelor. […]”
15

În aceste condiții, Helsingin hovioikeus (Curtea de Apel din Helsinki) a decis să suspende judecata și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că termenii «în cazul respectiv […] actului respectiv» înseamnă că actul nu poate fi atacat, ținând seama de toate circumstanțele cauzei? 2) Dacă răspunsul la prima întrebare este afirmativ și dacă pârâtul a invocat dispoziția unei legi, în sensul articolului 13 prima liniuță din acest regulament, potrivit căreia plata unei datorii exigibile poate fi atacată numai în circumstanțele prevăzute de această lege și neindicate în acțiunea formulată în temeiul legii statului de deschidere a procedurii de insolvență, (a) există motive care se opun interpretării articolului 13 din regulamentul menționat în sensul că autorul contestației trebuie, după ce a luat cunoștință de această dispoziție, să invoce aceste circumstanțe dacă, în temeiul legislației naționale a statului membru de deschidere a procedurii de insolvență, are obligația să arate toate circumstanțele pe care se întemeiază acțiunea în contestare sau (b) pârâtul trebuie să demonstreze că aceste circumstanțe nu existau în speță și că, potrivit dispoziției în cauză, contestația este imposibilă, fără ca autorul contestației să trebuiască să invoce în special aceste circumstanțe? 3) Independent de răspunsul la a doua întrebare litera (a), acest articol 13 trebuie interpretat în sensul că (a) sarcina probei faptului că circumstanțele avute în vedere de dispoziție nu există în speță incumbă pârâtului sau (b) sarcina probei privind existența acestor circumstanțe poate fi stabilită în temeiul legii unui alt stat membru decât cel de deschidere a procedurii, aplicabilă actului, care prevede că sarcina probei incumbă autorului contestației sau (c) articolul 13 menționat poate fi interpretat și în sensul că această chestiune a sarcinii probei este soluționată potrivit dispozițiilor naționale ale statului legii aplicabile? 4) Același articol 13 trebuie interpretat în sensul că termenii «nu permite […], sub nicio formă, atacarea actului respectiv» vizează, în afara dispozițiilor legii privind insolvența aplicabile actului, și dispozițiile și principiile generale ale acestei legi, aplicabile actului? 5) În cazul unui răspuns afirmativ la a patra întrebare, (a) articolul 13 din Regulamentul nr. 1346/2000 trebuie interpretat în sensul că pârâtul trebuie să demonstreze că legea, în sensul acestui articol 13, nu cuprinde dispoziții sau principii generale ori alte dispoziții sau principii, potrivit cărora este posibilă o contestație pe temeiul elementelor de fapt expuse și (b) potrivit articolului 13 menționat, o instanță poate, în cazul în care consideră că pârâtul a prezentat suficiente explicații în materie, să aprecieze că cealaltă parte trebuie să facă dovada unei dispoziții sau a unui principiu al legislației privind insolvența sau a legii generale aplicabile actului a altui stat membru decât statul de deschidere a procedurii în sensul aceluiași articol 13, dispoziție sau principiu potrivit cărora contestația este totuși posibilă?”
30

În ceea ce privește, mai întâi, modul de redactare a articolului 85a din statut, este necesar să se arate, cu titlu indicativ, că, în timp ce versiunea în limba germană face în mod expres referire la noțiunea de culpă prin utilizarea termenilor „auf das Verschulden eines Dritten”, versiunea în limba engleză utilizează termenii mai neutri „cauzat de un terț” („caused by a third party”). Alte versiuni lingvistice precum versiunile în limbile spaniolă („imputable a un tercero), franceză („imputable à un tiers”), italiană („imputabile a un terzo”), neerlandeză („aan een derde is te wijten”), portugheză („imputável a um terceiro”) fac referire, pe de altă parte, la noțiunea de imputabilitate fără a evoca noțiunea de culpă.
26

În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională nu poate interveni decât atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea în special Hotărârea Budějovický Budvar, C‑478/07, EU:C:2009:521, punctul 63, Hotărârea Zanotti, C‑56/09, EU:C:2010:288, punctul 15, precum și Hotărârea Melki și Abdeli, C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 27).
24

Comisia apreciază că articolul 113 alineatul 1 din Legea privind organizarea instanțelor administrative limitează în mod nelegal controlul de legalitate al deciziilor administrative doar în raport cu dispozițiile de drept național care conferă drepturi particularilor. Astfel, protecția jurisdicțională, în cazul unui viciu de procedură, ar fi garantată în Germania doar dacă norma procedurală în cauză generează un drept subiectiv în beneficiul unui particular. Or, conform articolului 11 din Directiva 2011/92 și articolului 25 din Directiva 2010/75, legalitatea deciziilor care intră sub incidența acestor directive ar trebui să poată fi controlată atât din punctul de vedere al fondului, cât și în ceea ce privește respectarea normelor de procedură.
7

Aceste rabaturi se aplicau acelor trimiteri expediate de client care conțineau cel puțin 3000 de exemplare deodată, ansamblul trimiterilor trebuind să ajungă la un număr minim de 30000 de scrisori pe an, adică să reprezinte un cuantum brut al francării anuale de cel puțin 300000 de coroane daneze (DKK) (aproximativ 40200 de euro). Acest sistem de rabaturi conținea un interval procentual cuprins între 6 % și 16 %, cel din urmă procentaj fiind aplicabil clienților care expediau mai mult de 2 milioane de scrisori pe an sau scrisori cu o valoare mai mare de 20 de milioane DKK pe an (aproximativ 2680426 de euro). Nivelul rabaturilor era „standardizat” în sensul că toți clienții puteau să obțină același rabat în funcție de achizițiile lor cumulate în perioada de referință, și anume timp de un an.
6

Articolul 12 din Regulamentul nr. 2201/2003 are următorul cuprins: „(1) Instanțele judecătorești din statul membru care exercită competența […] cu privire la o cerere de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei sunt competente în orice chestiune privind răspunderea părintească în legătură cu această cerere […] […] (3) Instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente, de asemenea, în materie de răspundere părintească în alte proceduri decât cele menționate la alineatul (1) atunci când (a) copilul are o legătură strânsă cu acest stat membru, în special datorită faptului că unul dintre titularii răspunderii părintești își are reședința obișnuită aici sau copilul este resortisant al acestui stat membru și (b) competența instanțelor a fost acceptată în mod expres sau în orice alt mod neechivoc de către toate părțile la procedură la data sesizării instanței, iar competența este în interesul superior al copilului.”
14

Articolul 4 din convenția germano‑elvețiană prevede: „1. În sensul prezentei convenții, expresia «rezident al unui stat contractant» desemnează orice persoană care, în temeiul legislației respectivului stat, este supusă nelimitat la plata impozitului în acest stat. […] 4. În cazul în care o persoană fizică, rezident în Elveția, nu are cetățenia elvețiană și a fost supusă nelimitat la plata impozitului în Republica Federală Germania timp de cel puțin cinci ani în total, aceasta o poate impozita în cursul anului în care supunerea sa nelimitată la plata impozitului a încetat pentru ultima dată și în cursul următorilor cinci ani pentru veniturile care provin din Republica Federală Germania și pentru elementele patrimoniale situate în Republica Federală Germania, fără a aduce atingere celorlalte dispoziții ale prezentei convenții. Impozitarea acestor venituri sau a acestor elemente patrimoniale de către Elveția în conformitate cu dispozițiile prezentei convenții nu este afectată. Cu toate acestea, Republica Federală Germania deduce, aplicând prin analogie dispozițiile legislației germane referitoare la deducerea impozitelor din străinătate, impozitul elvețian perceput în conformitate cu dispozițiile prezentei convenții privind aceste venituri sau aceste elemente patrimoniale, din partea din impozitul german (cu excepția impozitului pe profit) care este percepută în temeiul prezentei dispoziții asupra acestor venituri sau a acestor elemente patrimoniale, în plus față de impozitul german care li s‑ar aplica în conformitate cu dispozițiile [articolelor] 6-22. Dispozițiile prezentului alineat nu sunt aplicabile în cazul în care persoana fizică a devenit rezident elvețian pentru a desfășura în acest stat o activitate salariată efectivă pentru un angajator de care nu o leagă, independent de raporturile sale de serviciu, un interes economic substanțial direct sau indirect sub forma unei participații sau în alt mod. 5. În cazul în care o persoană fizică este considerată rezident al unui stat contractant, în sensul prezentului articol, numai pentru o parte a anului și este considerată rezident al celuilalt stat contractant pentru restul anului (schimbare de domiciliu), fiecare stat poate percepe impozitele stabilite pe baza impozitării fiscale nelimitate numai prorata pentru perioada în care această persoană era considerată rezident al statului respectiv. […]”
13

Articolul 10 primul paragraf din Legea privind accizele prevede că, dacă nu a fost desemnat niciun reprezentant fiscal în cadrul unei vânzări la distanță, vânzătorul trebuie să plătească accizele pentru produsele primite în Finlanda. În cazul în care un particular a recurs la o altă modalitate decât vânzarea la distanță pentru a achiziționa produse din alt stat membru, iar aceste produse sunt transportate în Finlanda de un alt particular sau de un profesionist, accizele sunt datorate de particular, de cel care participă la transport sau de cel care deține produsele în Finlanda. Al cincilea paragraf al aceluiași articol prevede că, în cazurile diferite de cele menționate la acest articol, acciza este datorată de orice persoană care, în scopuri comerciale sau în alte scopuri, primește sau deține produse supuse accizelor și care, la momentul primirii sau al achiziției lor, știa sau ar fi trebuit în mod rezonabil să știe că aceste produse nu au fost impozitate în Finlanda.
9

Articolul 7 din regulamentul menționat are următorul cuprins: „(1) Proiectele de interes comun contribuie la dezvoltarea rețelei transeuropene de transport, prin crearea de noi infrastructuri de transport, prin reabilitarea și modernizarea infrastructurilor de transport existente și prin măsuri de promovare a utilizării eficiente a rețelei din punctul de vedere al resurselor. (2) Un proiect de interes comun: (a) contribuie la îndeplinirea obiectivelor din cel puțin două din cele patru categorii prevăzute la articolul 4; (b) respectă dispozițiile capitolului II și, dacă vizează rețeaua centrală, respectă, în plus, dispozițiile capitolului III; (c) are viabilitate economică, pe baza unei analize a costurilor și a beneficiilor socioeconomice; (d) are o valoare adăugată europeană demonstrată. (3) Un proiect de interes comun poate să înglobeze întregul său ciclu, inclusiv studiile de fezabilitate și procedurile de autorizare, punerea în aplicare și evaluarea. […]”
10

Articolul 13a din Regulamentul privind timpul de lucru prevede: „(1) Sub rezerva articolului 26a alineatele (3) și (5), lucrătorul are dreptul, în cursul fiecărui an de referință, la o perioadă de concediu suplimentar stabilită în conformitate cu alineatul (2). (2) Perioada de concediu suplimentar la care lucrătorul are dreptul în temeiul alineatului (1) este: (a) în orice an de referință care începe cel mai devreme la 1 octombrie 2007, dar anterior datei de 1 aprilie 2008, de 0,8 săptămâni; (b) în orice an de referință care începe anterior datei de 1 octombrie 2007, de o fracțiune din 0,8 săptămâni proporțională cu durata din anul care începe la 1 octombrie 2007 care s‑ar fi scurs la finalul acestui an de referință; (c) în orice an de referință care începe la 1 aprilie 2008, de 0,8 săptămâni; (d) în orice an de referință care începe după 1 aprilie 2008, dar anterior datei de 1 aprilie 2009, de 0,8 săptămâni și de o fracțiune din 0,8 săptămâni suplimentară proporțională cu durata din anul care începe la 1 aprilie 2009 care s‑ar fi scurs la finalul acestui an de referință; (e) în orice an de referință care începe cel mai devreme la 1 aprilie 2009, de 1,6 săptămâni. (3) Totalul drepturilor prevăzute la alineatul (2) și la articolul 13 alineatul (1) este limitat la 28 de zile. (4) În sensul prezentului articol, anul de referință al unui lucrător începe la aceeași dată cu cea de la care începe anul de referință al lucrătorului în sensul articolului 13. (5) În cazul în care data de la care produce efecte contractul de muncă al lucrătorului este ulterioară datei la care începe să curgă primul an de referință, concediul suplimentar la care lucrătorul are dreptul în acest an este egal cu o parte din durata prevăzută la alineatul (2) proporțională cu durata care a mai rămas din anul de referință la data de la care produce efecte contractul. […]”