Părţi

Motivele

Dizpozitiv



Părţi

În cauza T-308/00 RENV,

Salzgitter AG, cu sediul în Salzgitter (Germania), reprezentată de J. Sedemund și de T. Lübbig, avocați,

reclamantă,

susținută de

Republica Federală Germania , reprezentată de M. Lumma și de A. Wiedmann, în calitate de agenți, asistați de U. Karpenstein, avocat,

intervenientă,

împotriva

Comisiei Europene , reprezentată inițial de V. Kreuschitz și de M. Niejahr, iar ulterior de V. Kreuschitz și de T. Maxian Rusche, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei 2000/797/CECO a Comisiei din 28 iunie 2000 privind ajutorul de stat acordat de Germania în favoarea Salzgitter AG, a Preussag Stahl AG și a filialelor siderurgice ale grupului, regrupate în prezent sub denumirea Salzgitter AG – Stahl und Technologie (SAG) (JO L 323, p. 5),

TRIBUNALUL (Camera a doua extinsă),

compus din domnii N. J. Forwood (raportor), președinte, și F. Dehousse, doamna I. Wiszniewska-Białecka, și domnii J. Schwarcz și A. Popescu, judecători,

grefier: domnul T. Weiler, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 iunie 2011,

pronunță prezenta

Hotărâre

Motivele

Istoricul cauzei

1. Reclamanta, Salzgitter AG, face parte dintr-un grup care își desfășoară activitatea în sectorul siderurgic împreună cu Preussag Stahl AG și cu alte întreprinderi implicate în același sector.

2. În Germania, Zonenrandförderungsgesetz [Legea germană privind contribuția la dezvoltarea zonelor aflate de-a lungul frontierei cu fosta Republică Democrată Germană (RDG) și cu fosta Republică Cehoslovacă, denumită în continuare „ZRFG”] a fost adoptată la 5 august 1971. Această legislație, inclusiv cu modificările sale ulterioare, a fost aprobată de Comisia Comunităților Europene în lumina articolului 92 din Tratatul CE (devenit, după modificare, articolul 87 CE) și a articolului 93 din Tratatul CE (devenit articolul 88 CE). Ultimele modificări ale ZRFG au fost aprobate de Comisie ca ajutoare de stat compatibile cu Tratatul CE (JO 1993, C 3, p. 3). ZRFG a expirat definitiv în anul 1995.

3. Încă de la început, articolul 3 din ZRFG prevedea ajutoare fiscale sub formă de amortizări derogatorii (Sonderabschreibungen) și de rezerve excepționale scutite de impozit (steuerfreie Rücklagen) pentru investițiile realizate în orice unitate a unei întreprinderi situate de-a lungul frontierei cu fosta RDG și cu fosta Republică Cehoslovacă (denumit în continuare „Zonenrandgebiet”).

4. După ce a descoperit în situațiile financiare anuale din 1994/1995 și din 1995/1996 ale Preussag Stahl AG, societate care făcea parte la acel moment din același grup cu reclamanta, că în perioada 1986-1995 fuseseră acordate acestei societăți mai multe ajutoare în temeiul articolului 3 din ZRFG, Comisia, prin scrisoarea din 3 martie 1999, a informat Republica Federală Germania despre decizia sa de a deschide procedura prevăzută la articolul 6 alineatul (5) din Decizia nr. 2496/96/CECO a Comisiei din 18 decembrie 1996 de instituire a normelor comunitare pentru ajutoarele acordate siderurgiei (JO L 338, p. 42, denumită în continuare „Al șaselea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei”). Prin această decizie de deschidere a procedurii, publicată la 24 aprilie 1999 în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene (JO C 113, p. 9), Comisia a invitat părțile interesate să prezinte observații cu privire la ajutoarele în cauză. În cadrul procedurii administrative, Comisia a primit comentariile autorităților germane, în special prin scrisoarea din 10 mai 1999, precum și observațiile singurului terț interesat care a intervenit, UK Steel Association, pe care le-a transmis Republicii Federale Germania.

5. La 28 iunie 2000, Comisia a adoptat Decizia privind ajutorul de stat acordat de Republica Federală Germania în favoarea reclamantei, a Preussag Stahl AG și a filialelor siderurgice ale grupului, regrupate în prezent sub denumirea Salzgitter AG – Stahl und Technologie (SAG) (JO L 323, p. 5, denumită în continuare „decizia atacată”). În temeiul acestei decizii, amortizările derogatorii și rezervele scutite de impozit prevăzute la articolul 3 din ZRFG și de care a beneficiat SAG pentru o bază subvenționabilă de 484 de milioane și, respectiv, de 367 de milioane de mărci germane (DEM) au fost considerate ajutoare de stat incompatibile cu piața comună. Conform articolelor 2 și 3 din decizia atacată, Comisia a dispus ca Republica Federală Germania să recupereze respectivele ajutoare de la beneficiarii acestora și a invitat-o să indice condițiile exacte ale recuperării acestora.

6. Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 21 septembrie 2000, reclamanta a introdus prezenta acțiune în anulare. A fost admisă cererea de intervenție a Republicii Federale Germania în susținerea concluziilor reclamantei.

7. Prin Hotărârea din 1 iulie 2004, Salzgitter/Comisia (T-308/00, Rec., p. II-1933), Tribunalul a anulat în parte decizia atacată.

8. După ce a respins primul, al doilea, al treilea și al optulea motiv, Tribunalul a apreciat în schimb, în răspunsul său la cel de al șaptelea motiv întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice, că Comisia nu putea, fără a încălca acest principiu, să ceară în anul 2000 restituirea ajutoarelor acordate reclamantei între 1986 și 1995. Prin urmare, Tribunalul a anulat articolele 2 și 3 din decizia atacată referitoare la obligația Republicii Federale Germania de a recupera ajutoarele de stat vizate prin această decizie.

9. În aceste împrejurări, Tribunalul a considerat inutil să se pronunțe cu privire la al patrulea, la al cincilea și la al șaselea motiv, referitoare la calcularea cuantumului ajutoarelor care trebuiau restituite.

10. Prin cererea introductivă depusă la grefa Curții la 16 septembrie 2004, Comisia a formulat un recurs împotriva acestei hotărâri. Printr-un recurs incident, reclamanta a solicitat anularea în parte a hotărârii atacate, în special în măsura în care aceasta nu a anulat articolul 1 din decizia în litigiu, care considera „ajutoare de stat” amortizările derogatorii și rezervele scutite de impozit de care a beneficiat reclamanta în temeiul ZRFG.

11. Prin Hotărârea din 22 aprilie 2008, Comisia/Salzgitter (C-408/04 P, Rep., p. I-2767, denumită în continuare „hotărârea pronunțată în recurs”), Curtea a respins recursul incident. În schimb, ea a anulat Hotărârea Salzgitter/Comisia, punctul 7 de mai sus, în măsura în care prin aceasta se anulaseră articolele 2 și 3 din decizia atacată. Curtea a considerat, în esență, că Tribunalul săvârșise o eroare de drept prin faptul că nu a verificat, în împrejurările din speță, dacă Comisia se făcea vinovată de o abținere vădită și de o încălcare evidentă a obligației sale de diligență în exercitarea competențelor de control atunci când a denunțat ajutoarele în litigiu și a dispus recuperarea lor în iunie 2000. În continuare, aceasta a trimis cauza Tribunalului spre rejudecare și a hotărât ca cererea privind cheltuielile de judecată să se soluționeze odată cu fondul.

Procedura și concluziile părților după trimiterea spre rejudecare

12. Cauza a fost atribuită Camerei a șaptea extinsă a Tribunalului. Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a doua extinsă, căreia i-a fost, în consecință, atribuită prezenta cauză.

13. Conform articolului 119 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, reclamanta, Comisia și, în calitatea sa de intervenientă, Republica Federală Germania au depus memorii cuprinzând observații scrise.

14. Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a invitat părțile să răspundă în scris la mai multe întrebări. Părțile au dat curs acestei solicitări în termenele stabilite.

15. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 10 iunie 2011. Cu această ocazie, Tribunalul a audiat mărturia domnului Becker, șeful serviciului juridic al reclamantei din 1972 până în 2002, precum și pe cea a domnului Boeshertz, șef de unitate la Direcția Generală Concurență a Comisiei și raportor responsabil de dosarul în care a fost adoptată, de aceasta din urmă, decizia atacată.

16. Reclamanta și Republica Federală Germania solicită Tribunalului:

– anularea articolelor 2 și 3 din decizia atacată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată

și, în subsidiar,

– anularea articolului 1 din decizia atacată, în măsura în care acesta are în vedere investițiile în cuantum de 17 549 000 DEM, precum și investițiile în cuantum de 332 de milioane DEM privind protecția mediului care nu intră în domeniul CECO;

– anularea articolului 2 alineatul (2) a treia teză din decizia atacată și obligarea Comisiei să stabilească avantajul efectiv specific al întreprinderii;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

17. Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca nefondată;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

1. Cu privire la admisibilitatea concluziilor care urmăresc să se dispună obligarea Comisiei să stabilească avantajul efectiv de care a beneficiat reclamanta cu titlu de ajutoare

18. În cadrul concluziilor prezentate în subsidiar, reclamanta solicită Tribunalului să dispună obligarea Comisiei să stabilească avantajul efectiv de care a beneficiat reclamanta în temeiul ajutoarelor în litigiu prin intermediul unor amânări de impozite.

19. Este necesar să se amintească, în această privință, că, în cadrul competenței de anulare care îi este conferită de articolul 263 TFUE, instanța Uniunii Europene nu este abilitată să adreseze somații instituțiilor Uniunii. Instituția în cauză are sarcina de a lua, în temeiul articolului 266 TFUE, măsurile necesare pentru executarea unei eventuale hotărâri de anulare, exercitând, sub controlul instanței Uniunii, puterea de apreciere de care dispune în acest scop, cu respectarea atât a dispozitivului și a motivelor hotărârii pe care trebuie să o execute, cât și a prevederilor dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Ordonanța Tribunalului din 29 noiembrie 1993, Koelman/Comisia, T-56/92, Rec., p. II-1267, punctul 18, și Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2000, Alzetta și alții/Comisia, T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97-T-607/97, T-1/98, T-3/98-T-6/98 și T-23/98, Rec., p. II-2319, punctul 42 și jurisprudența citată).

20. În consecință, concluziile menționate la punctul 18 de mai sus sunt inadmisibile.

2. Cu privire la fond

21. Întrucât prin hotărârea pronunțată în recurs (punctul 11 de mai sus) s-a anulat în parte hotărârea atacată și s-a trimis cauza Tribunalului spre rejudecare, acesta analizează, în principal, cel de al șaptelea motiv, referitor la anularea articolelor 2 și 3 din decizia atacată. În acest cadru, este vorba să se stabilească dacă Comisia s-a făcut vinovată de o încălcare evidentă a obligației sale de diligență și de o abținere vădită în exercitarea competențelor de control prin faptul că a denunțat ajutoarele în litigiu și a dispus recuperarea acestora în iunie 2000.

22. În subsidiar, în cazul în care acest motiv întemeiat pe o încălcare a principiului securității juridice este respins, revine Tribunalului sarcina de a analiza celelalte motive asupra cărora nu s-a pronunțat, invocate în susținerea unei cereri de anulare mai puțin extinse. Aceste motive se întemeiază pe faptul că în mod greșit Comisia ar fi considerat anumite investiții ca intrând sub incidența Tratatului CECO, pe faptul că o parte din ajutoarele în cauză urmăreau protecția mediului și, în sfârșit, pe o eroare de apreciere privind definirea ratei de actualizare determinante.

Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice

23. În hotărârea pronunțată în recurs (punctul 11 de mai sus), Curtea a amintit că, fie și în lipsa unui termen de prescripție stabilit de legiuitorul comunitar, cerința fundamentală de securitate juridică se opunea ca Comisia să poată întârzia la nesfârșit exercitarea competențelor sale (hotărârea pronunțată în recurs, punctul 11 de mai sus, punctele 100-103).

24. Curtea a subliniat însă că notificarea ajutoarelor de stat de către statele membre era un element central al mecanismului comunitar de control privind aceste ajutoare și că, în consecință, în lipsa unei notificări, întreprinderile care beneficiau de aceste ajutoare nu se puteau prevala de o încredere legitimă (hotărârea pronunțată în recurs, punctul 11 de mai sus, punctul 104).

25. Curtea a amintit de asemenea, în această privință, că regimul ajutoarelor de stat prevăzut de Tratatul CECO se deosebea, prin caracterul său strict, de cel prevăzut de Tratatul CE (hotărârea pronunțată în recurs, punctul 11 de mai sus, punctul 105).

26. Curtea a dedus din aceasta că, atunci când, în cadrul Tratatului CECO, un ajutor de stat fusese acordat fără a fi notificat, întârzierea cu care Comisia își exercită competențele de control și dispune recuperarea ajutorului nu atrăgea nelegalitatea deciziei de recuperare decât în cazuri excepționale, care evidențiau o abținere vădită a Comisiei și o încălcare evidentă a obligației sale de diligență (hotărârea pronunțată în recurs, punctul 11 de mai sus, punctul 106).

27. În această privință, trebuie arătat, cu titlu introductiv, că nu se contestă că ajutoarele în litigiu nu au fost notificate Comisiei de Republica Federală Germania. Aceasta din urmă a încălcat astfel obligația impusă în sarcina sa de articolul 6 din Decizia nr. 3484/85/CECO a Comisiei din 27 noiembrie 1985 de instituire a normelor comunitare pentru ajutoarele specifice acordate siderurgiei (JO L 340, p. 1, denumită în continuare „Al treilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei”), începând cu intrarea în vigoare a acestei decizii la 1 ianuarie 1986 (hotărârea pronunțată în recurs, punctul 11 de mai sus, punctul 93).

28. Contrar celor susținute de Republica Federală Germania, încălcarea de către aceasta a obligației sale de notificare nu poate fi repusă în discuție de împrejurarea că reclamanta luase, chiar înainte de intrarea în vigoare a celui de Al treilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei, decizii referitoare la anumite investiții a căror finanțare, făcută posibilă prin schema de ajutoare de stat prevăzută la articolul 3 din ZRFG, trebuia să se extindă după această dată.

29. Astfel, după cum a amintit Curtea la punctul 91 din hotărârea pronunțată în recurs (punctul 11 de mai sus), Tratatul CECO, spre deosebire de Tratatul CE, nu face deosebirea între ajutoarele noi și ajutoarele existente, articolul 4 litera (c) CO interzicând pur și simplu ajutoarele acordate de statele membre, oricare ar fi forma acestora.

30. În consecință, obligația de notificare care incumba Republicii Federale Germania, începând cu intrarea în vigoare a celui de Al treilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei, privea, dacă era cazul, avantajele fiscale obținute de reclamantă de la intrarea în vigoare a acestuia din urmă, în temeiul articolului 3 din ZRFG, inclusiv cele referitoare la investițiile efectuate anterior acestei date.

31. În plus, Curtea a hotărât că nu se poate aprecia compatibilitatea ajutoarelor cu piața comună, în contextul Codurilor privind ajutoarele acordate siderurgiei, decât prin raportare la normele în vigoare la momentul acordării efective a acestora (a se vedea hotărârea pronunțată în recurs, punctul 11 de mai sus, punctul 92 și jurisprudența citată).

32. Or, reiese în special din explicațiile furnizate de Republica Federală Germania în ședință că, pentru a beneficia de un ajutor în temeiul articolului 3 din ZRFG, o întreprindere trebuia să solicite în fiecare an, în declarația sa fiscală, deduceri ale amortizărilor derogatorii sau constituirea unor rezerve scutite de impozit în temeiul acestei dispoziții. Prin urmare, trebuie să se considere că Republica Federală Germania a acordat ajutoare reclamantei în perioada în care era în vigoare cel de Al treilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei și în care, prin urmare, acesta impunea statului membru respectiv notificarea prealabilă a ajutoarelor în cauză.

33. În consecință, în aceste condiții, este necesar să se verifice dacă atitudinea Comisiei respectă criteriile amintite la punctul 26 de mai sus.

34. Reclamanta susține că, cel puțin din 1982, Comisia era în posesia unor informații referitoare la ajutoare care îi fuseseră acordate. Comisia ar fi primit, începând cu această dată, mai multe rapoarte de activitate și situații financiare anuale ale reclamantei din care rezulta în mod clar că acesteia i s-au acordat ajutoare.

35. Reclamanta adaugă că Comisia avea cunoștință de faptul că Republica Federală Germania nu notificase aceste ajutoare, întrucât ele începuseră deja la momentul intrării în vigoare a celui de Al treilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei și că, potrivit acestui stat membru, nu puteau fi calificate drept „proiecte” avute în vedere la articolul 6 din codul menționat.

36. Or, potrivit reclamantei, Comisia avea o obligație de diligență specială în speță ca urmare a schimbării fundamentale a opiniei sale juridice cu privire la domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO prin adoptarea acestui Al treilea cod, în special în ceea ce privește ajutoarele regionale.

37. Reclamanta se referă de asemenea la legătura indisociabilă care există, în opinia sa, între regimul cotelor și controlul ajutoarelor. De aici ar rezulta o obligație de coordonare și de schimb reciproc de informații între diversele servicii competente ale Comisiei pentru a ține seama de ajutoarele nelegale cu ocazia stabilirii cotelor.

38. Comisia contestă aceste argumente. Ea afirmă că nu avea obligația să citească rapoartele de activitate și că din acestea din urmă și din situațiile financiare anuale, chiar dacă se referă la articolul 3 din ZRFG, nu reiese existența ajutoarelor în litigiu.

39. În această privință, trebuie, mai întâi, amintită legătura care a fost stabilită de Comisie între acordarea de ajutoare neautorizate și cotele de producție în sectorul siderurgic, în cadrul adaptării regimului instituit prin Decizia nr. 2794/80/CECO din 31 octombrie 1980 privind instituirea unui sistem de cote de producție a oțelului pentru întreprinderile din industria siderurgică (JO L 291, p. 1).

40. Astfel, începând cu Decizia nr. 2177/83/CECO a Comisiei din 28 iulie 1983 privind prelungirea regimului de supraveghere și de cote de producție a anumitor produse pentru întreprinderile din industria siderurgică (JO L 208, p. 1), Comisia putea, în temeiul articolului 15 A din această decizie, „să reducă cotele unei întreprinderi atunci când constat[a] că întreprinderea în cauză [beneficiase] de ajutoare neautorizate de Comisie în temeiul Deciziei nr. 2320/81/CECO sau că nu [fuseseră] respectate condițiile referitoare la autorizarea ajutoarelor”. Conform prevederilor acestei dispoziții, „o asemenea constatare exclude[a] de asemenea întreprinderea de la o adaptare [a cotelor] în temeiul articolelor 14, 14 A, 14 B, 14 C și 16 din Decizia [nr. 2177/83]”. Măsurile care prelungeau acest regim de supraveghere și de cote de producție conțineau, în esență, norme identice.

41. În acest context, Curtea a amintit că regimul de cote și Codurile privind ajutoarele acordate siderurgiei formau un ansamblu coerent și urmăreau un scop comun, și anume, o restructurare necesară pentru adaptarea producției și a capacităților la cererea previzibilă și restabilirea competitivității siderurgiei europene și că, prin urmare, faptul că datele care rezultau din aplicarea unuia dintre aceste sisteme puteau fi reluate cu titlu de referință în altul nu era nici arbitrar, nici discriminatoriu (a se vedea Hotărârea Salzgitter/Comisia, punctul 7 de mai sus, punctul 177 și jurisprudența citată).

42. În consecință, Comisia putea, în temeiul regimului de supraveghere și de cote de producție descris la punctul 40 de mai sus, să verifice informațiile referitoare la producția întreprinderilor siderurgice pentru a determina dacă menținerea sau creșterea capacității de producție nu rezulta din ajutoare de stat neautorizate și, eventual, dacă era justificat să reducă în consecință cotele atribuite întreprinderilor beneficiare.

43. În prezenta cauză, nu se contestă că Comisia a primit diverse rapoarte de activitate și situații financiare anuale ale reclamantei începând cu sfârșitul anului 1988, primele fiind referitoare la exercițiul financiar 1987/1988. Aceste comunicări au avut loc, în special, în cadrul procedurilor referitoare la alocarea de cote de producție reclamantei.

44. Nu se contestă nici faptul că aceste prime rapoarte și situații financiare anuale conțineau, în esență, indicii asemănătoare celor conținute în rapoartele de activitate și în situațiile financiare anuale ale reclamantei privind anii 1994/1995 și 1995/1996, care au incitat Comisia să pornească investigația în urma căreia a fost adoptată decizia atacată. Aceste elemente constau într-o rubrică în care apar, în aceste diverse documente, rezervele excepționale pe care le-a efectuat reclamanta în temeiul articolului 3 din ZRFG.

45. Cu toate acestea, trecerea mai multor ani între momentul comunicării raportului de activitate și a situațiilor financiare anuale pentru exercițiul financiar 1987/1988 și cel în care Comisia și-a exercitat competența de control nu reprezintă o abținere vădită a acesteia și nici o încălcare evidentă a obligației sale de diligență în împrejurările din speță.

46. Astfel, nu reiese în mod vădit doar din mențiunile conținute în aceste documente că rezervele excepționale la care acestea fac referire puteau fi calificate, în tot sau în parte, drept ajutoare de stat „incompatibile cu piața comună a cărbunelui și a oțelului”, în sensul articolului 4 litera (c) CO.

47. Astfel, referirea la articolul 3 din ZRFG, precum și scurta explicație cu privire la amortizările derogatorii efectuate în temeiul acestuia nu erau de natură să evidențieze faptul că Republica Federală Germania acordase ajutoare reclamantei prin intermediul unui mecanism complex de reducere a bazei de impozitare și care au constat, printre altele, în constituirea de rezerve scutite de impozit și în deduceri ale amortizărilor excepționale în primii ani care au urmat după anumite investiții.

48. Această concluzie este susținută și de împrejurarea că pasajul din raportul anual 1987/1988 care conține o explicație privind temeiurile legale ale rezervelor și ale amortizărilor derogatorii face referire la mai multe reglementări germane în vigoare în acea perioadă și că, pe de altă parte, astfel cum nu se contestă, raportul în cauză nu prevede nicio repartizare între cuantumurile acestor rezerve și ale acestor amortizări care se raportează la fiecare dintre respectivele baze legale.

49. Situația este aceeași și în ceea ce privește celelalte rapoarte de activitate și situații financiare anuale transmise de reclamantă Comisiei, referitoare la exerciții financiare ulterioare, dat fiind că acestea nu conțin nicio indicație suplimentară cu privire la originea și la natura rezervelor scutite de impozit și ale amortizărilor derogatorii de care beneficia reclamanta în aplicarea articolului 3 din ZRFG.

50. Niciunul dintre argumentele invocate de reclamantă și de Republica Federală Germania nu este, de altfel, de natură să repună în discuție aceste concluzii.

51. Astfel, mai întâi, scrisoarea Comisiei din 14 decembrie 1988, precum și decizia sa din 18 decembrie 1991, ambele adresate Republicii Federale Germania, și în care aceasta apreciază că rezervele scutite de impozit și amortizările derogatorii efectuate în temeiul articolului 3 din ZRFG constituiau ajutoare de stat supuse aprobării sale, în sensul articolului 92 alineatul (1) din Tratatul CE [devenit, după modificare, articolul 87 alineatul (1) CE], sunt fără relevanță în prezenta cauză.

52. Prin urmare, trebuie amintit că Tratatele CE și CECO sunt autonome. Astfel, Tratatul CE, precum și dreptul derivat adoptat în temeiul acestuia nu pot produce efecte în domeniul de aplicare al Tratatului CECO, dispozițiile Tratatului CE aplicându-se doar în subsidiar, în lipsa unei reglementări specifice în Tratatul CECO (a se vedea hotărârea pronunțată în recurs, punctul 11 de mai sus, punctul 88 și jurisprudența citată).

53. Or, documentele vizate la punctul 51 de mai sus au fost elaborate în cadrul unor proceduri privind controlul compatibilității ajutoarelor de stat care intră în domeniul de aplicare al Tratatului CE, ca urmare a notificării de către Republica Federală Germania, în temeiul acestui tratat, a schemei de ajutoare de stat instituite prin articolul 3 din ZRFG. Aceste documente aparțin astfel unui domeniu distinct de cel care face obiectul prezentului litigiu. Prin urmare, este necesar să se considere că acestea nu erau de natură să înlăture dificultatea pe care o avea Comisia să identifice, doar în temeiul rapoartelor de activitate și al situațiilor financiare anuale ale reclamantei de care dispunea, eventuale ajutoare de care aceasta ar fi beneficiat sub forma unor rezerve excepționale și a unor amortizări derogatorii, cu încălcarea normei prevăzute la articolul 4 litera (c) CO.

54. Această concluzie este susținută de împrejurarea că rapoartele și situațiile financiare anuale menționate au fost comunicate Comisiei în cadrul unor proceduri care, spre deosebire de cele care au stat la baza scrisorii și a deciziei menționate la punctul 51 de mai sus, nu aveau în mod special ca obiect controlul ajutoarelor de stat.

55. Constatări similare trebuie să fie făcute cu privire la scrisoarea adresată de Comisie Republicii Federale Germania la 9 martie 1987. Astfel, Comisia nu se referă în aceasta la ZRFG decât pentru a invita Republica Federală Germania să îi notifice modificările schemei de ajutoare acordate în temeiul ZRFG, conform articolelor 92 și 93 din Tratatul CE. Răspunsul formulat la această cerere de Republica Federală Germania la 16 aprilie 1987 nu conține de altfel niciun element de natură să indice că această corespondență avea legătură cu ajutoare care nu intrau în domeniul de aplicare al Tratatului CE. De altfel, este semnificativ în această privință că singura dispoziție din dreptul primar menționată în acest răspuns este articolul 92 alineatul (2) litera (c) din Tratatul CE.

56. În continuare, contrar celor susținute de reclamantă în ședință, nu poate fi reproșat Comisiei că nu a specificat, în cadrul corespondenței cu Republica Federală Germania cu privire la schema de ajutoare instituită prin ZRFG, că aceasta nu se referea la eventuale ajutoare care intrau în domeniul de aplicare al Tratatului CECO. Astfel, după cum s-a amintit mai sus, articolul 6 din Al treilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei, aplicabil începând cu 1 ianuarie 1986, prevedea în mod clar și neechivoc obligația de notificare către Comisie a ajutoarelor susceptibile de a fi acordate reclamantei în aplicarea ZRFG (hotărârea pronunțată în recurs, punctul 11 de mai sus, punctul 93).

57. În plus, trebuie respins argumentul pe care reclamanta și Republica Federală Germania îl întemeiază pe mărturia domnului Becker cu privire la reuniunile la care a participat acesta din urmă, în anul 1982, împreună cu membri ai grupului de lucru „Cadieux”.

58. În primul rând, deși această mărturie dovedește că, la acea dată, Comisia avea cunoștință de faptul că reclamanta beneficiase deja de măsuri luate în temeiul ZRFG, referirea generală care se face în cadrul acesteia cu privire la ajutoare regionale nu permite, în schimb, să se stabilească că acestea din urmă au constat în amortizări derogatorii sau în rezerve scutite de impozit întemeiate pe articolul 3 din ZRFG, de tipul celor care au determinat adoptarea deciziei atacate. De altfel, mai multe forme de ajutoare erau susceptibile să fie acordate întreprinderilor în temeiul ZRFG.

59. În al doilea rând, reclamanta a recunoscut ea însăși că nu efectuase amortizări derogatorii și că nici nu constituise rezerve scutite de impozit pe baza ZRFG cu ocazia exercițiilor financiare 1981/1982, 1982/1983 și 1983/1984. Prin urmare, o anumită discontinuitate a caracterizat, în orice caz, ajutoarele acordate reclamantei de Republica Federală Germania între perioada care a precedat reuniunile avute în vedere la punctul 57 de mai sus și momentul în care Comisia a luat cunoștință de raportul de activitate și de situațiile financiare anuale ale reclamantei privind exercițiul financiar 1987/1988.

60. În al treilea rând, reiese din această mărturie că Comisia nu a ridicat obiecții cu privire la ajutoarele acordate reclamantei în temeiul ZRFG anterior anului 1982. Or, nu poate fi contestat în mod util că, în acel moment, Comisia nu putea anticipa întărirea disciplinei privind ajutoarele de stat care intrau sub incidența Tratatului CECO care urma să intervină cu peste trei ani mai târziu, prin adoptarea celui de Al treilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei. În plus, deși, potrivit aceleiași mărturii, Comisia a putut evoca posibilitatea unei evoluții a evaluării sale a ajutoarelor acordate ulterior reclamantei în temeiul ZRFG, aceasta privea doar perspectiva unor noi decizii care ar interveni cu privire la cereri de acordare de ajutoare în temeiul Codului privind ajutoarele acordate siderurgiei și, prin urmare, la finalul unor proceduri referitoare în mod specific la controlul ajutoarelor de stat notificate Comisiei de Republica Federală Germania.

61. Or, în ceea ce privește acest din urmă aspect, trebuie subliniat nu numai că Republica Federală Germania și-a încălcat obligația de notificare a ajutoarelor în litigiu care îi incumba în temeiul celui de Al treilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei, ci și că au trecut aproape trei ani între data la care acest cod a intrat în vigoare, și anume 1 ianuarie 1986, și cea la care Comisia a primit raportul de activitate și situațiile financiare anuale ale reclamantei privind exercițiul financiar 1987/1988.

62. În consecință, chiar dacă s-ar dovedi că, în anul 1982, Comisia avea cunoștință de ajutoarele acordate în trecut reclamantei în aplicarea ZRFG, această împrejurare nu poate contribui la dovedirea faptului că Comisia s-a făcut vinovată de o abținere vădită și de o încălcare evidentă a obligației sale de diligență prin faptul că nu a deschis o procedură de examinare a compatibilității ajutoarelor acordate reclamantei după primirea, la sfârșitul anului 1988, a raportului de activitate și a situațiilor sale financiare anuale privind exercițiul financiar 1987/1988.

63. Reclamanta și Republica Federală Germania mai susțin că abținerea vădită a Comisiei și încălcarea evidentă a obligației sale de diligență ar rezulta din împrejurarea că aceasta din urmă a primit, de la începutul anilor ’80, diverse rapoarte de activitate și situații financiare anuale ale reclamantei.

64. Fără a fi necesară pronunțarea asupra problemei dacă aceste comunicări au avut loc și, eventual, care servicii ale Comisiei au fost destinatarele acestora, este suficient să se arate că nu s-a dovedit în nici un caz că rapoartele și situațiile financiare anuale menționate ar conține mai multe informații decât raportul de activitate și situațiile financiare anuale privind exercițiul financiar 1987/1988, de natură să evidențieze că Republica Federală Germania acordase ajutoare reclamantei sub forma unui mecanism complex de reducere a bazei de impozitare prin intermediul unor deduceri ale amortizărilor excepționale sau a unor rezerve scutite de impozit.

65. Această concluzie este susținută de împrejurarea că reclamanta, astfel cum s-a arătat la punctul 59 de mai sus, nu a efectuat amortizări derogatorii și nu a constituit rezerve excepționale în temeiul articolului 3 din ZRFG cu ocazia exercițiilor financiare 1981/1982, 1982/1983 și 1983/1984 și că, prin urmare, nu avea motive să includă o referire la această dispoziție în rapoartele sale de activitate și în situațiile sale financiare anuale referitoare la această perioadă.

66. În ceea ce privește afirmația reclamantei potrivit căreia Comisia nu ar fi început să sancționeze ajutoare de stat acordate prin intermediul unor avantaje fiscale decât începând cu 1998, chiar dacă s-ar presupune că ar fi dovedită, este inoperantă în speță. Astfel, aprecierea caracterului de ajutor de stat al unei anumite măsuri trebuie făcută numai în cadrul dispozițiilor pertinente din Tratatul CECO, precum și al măsurilor luate pentru punerea în aplicare a acestuia, iar nu din perspectiva unei eventuale practici decizionale anterioare a Comisiei (a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 30 septembrie 2003, Freistaat Sachsen și alții/Comisia, C-57/00 P și C-61/00 P, Rec., p. I-9975, punctele 52 și 53, și Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Regione autonoma della Sardegna/Comisia, T-171/02, Rec., p. II-2123, punctul 177).

67. Rezultă din cele ce precedă că, în speță, Comisia nu a amânat în mod nedefinit exercitarea competențelor sale cu încălcarea cerinței de securitate juridică care îi incumbă și că, prin urmare, cel de al șaptelea motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

68. În consecință, trebuie analizate cele trei motive referitoare, în esență, la calcularea cuantumului ajutoarelor care trebuie restituite și la diminuarea acestui cuantum.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe eroarea de apreciere care rezultă din calificarea anumitor investiții ca intrând în domeniul de aplicare al Tratatului CECO

69. Reclamanta reproșează Comisiei că a considerat că anumite avantaje fiscale de care aceasta putuse să beneficieze în temeiul articolului 3 din ZRFG intra în domeniul de aplicare al Tratatului CECO, deși acestea intrau sub incidența Tratatului CE.

70. Aceste avantaje s-ar referi la investiții care corespund unei proporții de 1,3 % din investițiile totale subvenționate în temeiul articolului 3 din ZRFG și ar fi fost în favoarea „unor centre de profit autonome” ale reclamantei, și anume, o unitate cu caracter social (Sozialwirtschaft), o uzină de epurare a apelor uzate (Wasserwerke), un atelier de turnătorie (Gießerei), precum și un atelier pentru fabricarea de tuburi (Rohrwerk). În ceea ce privește unitatea de formare profesională (berufliche Bildung), la care se referă punctul 88 din decizia atacată, reclamanta precizează că nu mai consideră investițiile aferente acesteia din urmă ca fiind separate de activitățile sale siderurgice. Calificarea ajutoarelor referitoare la această instalație nu mai face, așadar, obiectul acțiunii reclamantei.

71. Reclamanta reproșează Comisiei, în primul rând, că s-a întemeiat în principal pe susținerile UK Steel Association, potrivit cărora activitățile reclamantei care nu intră sub incidența Tratatului CECO ar fi integrate în sectorul CECO al producției sale în vederea includerii acestor avantaje în baza de calcul a ajutoarelor, fără a verifica însă temeinicia acestora. Or, reclamanta arată că activitățile sale care nu intră sub incidența Tratatului CECO sunt separate de activitățile sale CECO, atât fizic, cât și pe plan contabil. Astfel, aplicarea articolului 3 din ZRFG activităților sale care nu intră sub incidența Tratatului CECO ar trebui să fie apreciată doar în raport cu Tratatul CE.

72. Aceasta arată, în al doilea rând, că Comisia nu a dovedit transferul efectiv al beneficiilor care au rezultat din aplicarea măsurilor fiscale în cauză în domeniile de activitate care nu intrau sub incidența Tratatului CECO către cele reglementate de Tratatul CECO. O deturnare de această natură ar fi, în orice caz, imposibilă în prezenta cauză, întrucât, pentru a beneficia de amortizările derogatorii prevăzute la articolul 3 din ZRFG, investițiile la care acestea se raportează trebuie să fi fost realizate în prealabil și dovedite.

73. Comisia contestă aceste argumente.

74. Cu titlu introductiv, trebuie respinsă obiecția reclamantei potrivit căreia Comisia s-ar fi întemeiat, în esență, pe susținerile, neverificate, ale UK Steel Association referitoare la integrarea diverselor activități ale reclamantei. După cum reiese din textul punctului 89 din decizia atacată, Comisia nu s-a referit astfel la aceste susțineri decât cu titlu suplimentar, decizia sa fiind întemeiată și pe alte motive.

75. Trebuie amintit în continuare că, în temeiul articolelor 80 CO și 81 CO, doar întreprinderile care exercită o activitate de producție în domeniul cărbunelui și al oțelului sunt supuse normelor din Tratatul CECO și că, în această privință, doar produsele enumerate în anexa I la Tratatul CECO intră sub incidența expresiilor „cărbune” și „oțel”. Astfel, o întreprindere nu este supusă interdicției prevăzute la articolul 4 litera (c) CO decât în măsura în care exercită o asemenea activitate de producție (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 17 decembrie 1959, Société des fonderies de Pont-à-Mousson/Înalta Autoritate, 14/59, Rec., p. 445, 467 și 468, și Hotărârea Curții din 28 ianuarie 2003, Germania/Comisia, C-334/99, Rec., p. I-1139, punctul 78).

76. Nu se contestă că reclamanta, din moment ce exercită o activitate de producție în domeniul oțelului, este o întreprindere siderurgică care se încadrează în definiția prevăzută la articolul 80 CO.

77. Cu toate acestea, împrejurarea că o întreprindere exercită, precum în speță, activități de producție în domeniul oțelului nu înseamnă că toate activitățile sale trebuie să fie considerate activități supuse Tratatului CECO (Hotărârea Tribunalului din 5 iunie 2001, ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi/Comisia, T-6/99, Rec., p. II-1523, punctul 60).

78. Este necesar să se amintească în această privință că, în cazul întreprinderilor care produc atât produse care intră sub incidența Tratatului CECO, cât și produse care intră sub incidența Tratatului CE, aplicarea Tratatului CECO unor ajutoare destinate să susțină un sector de producție care nu intră în domeniul de aplicare al acestuia din urmă poate fi justificată în cazul în care există un risc real de deturnare a ajutoarelor menționate în favoarea activităților de producție incluse în acest domeniu de aplicare. Astfel, având în vedere, pe de o parte, particularitățile sectorului siderurgic și, pe de altă parte, interdicția strictă și absolută a ajutoarelor de stat prevăzută la articolul 4 litera (c) CO, ar fi contrar finalității sistemului instituit prin Tratatul CECO ca examinarea ajutoarelor de care pot fi eventual în favoarea sectoarelor de producție ale unei întreprinderi care intră sub incidența Tratatului CECO să fie supusă normelor mai puțin stricte din Tratatul CE (Hotărârea Germania/Comisia, punctul 75 de mai sus, punctul 84).

79. În consecință, obiecția reclamantei potrivit căreia Comisia ar fi trebuit să dovedească o deturnare efectivă a avantajelor fiscale referitoare la investiții care nu intră sub incidența Tratatului CECO în favoarea activităților sale CECO nu poate fi reținută, dovedirea unui risc de deturnare fiind suficientă în această privință.

80. Cu toate acestea, este de asemenea necesar, în temeiul jurisprudenței citate la punctul 78 de mai sus, ca acest risc să fie real. Această cerință este îndeplinită, în special, dacă „organizarea activităților reclamantei nu oferă garanții suficiente care să permită să se excludă o deturnare a ajutoarelor privind investiția în litigiu în favoarea activităților sale de producție supuse Tratatului CECO și, prin urmare, o afectare a concurenței pe piața care intră sub incidența tratatului menționat” (Hotărârea ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi/Comisia, punctul 77 de mai sus, punctul 74). Astfel, riscul de deturnare trebuie să fie stabilit prin indicii serioase care permit să se presupună în mod rezonabil că ajutoarele pot, având în vedere împrejurările din speță, să facă obiectul unei deturnări în favoarea activităților CECO ale întreprinderii siderurgice în cauză.

81. În decizia atacată, Comisia a identificat două elemente care permiteau, în opinia acesteia, stabilirea unui risc de deturnare. În primul rând, ea a constatat că reclamanta nu lua în considerare amortizările derogatorii și, în consecință, ajutoarele aferente decât „la nivel global”, iar nu la nivelul centrelor de profit. În al doilea rând, Comisia a menționat că nu s-a dovedit că unitatea cu caracter social servea exclusiv unor activități care nu intrau sub incidența Tratatului CECO.

82. În ceea ce privește primul element, Comisia susține că, deși anumite investiții care au beneficiat de articolul 3 din ZRFG au putut fi efectuate în cadrul activităților reclamantei care nu intră sub incidența Tratatului CECO, reclamanta nu ține însă o contabilitate separată pentru astfel de activități și pentru activități care intră sub incidența Tratatului CECO. Prin urmare, chiar la nivelul grupului SAG ar putea să fie deturnate ajutoarele în favoarea activităților de producție CECO.

83. Această din urmă constatare este confirmată de informațiile furnizate Comisiei de Republica Federală Germania în comunicarea sa din 28 martie 2000 referitoare „la principiile sistemului de contabilitate analitică internă a Salzgitter”. Astfel, reiese din acest document că amortizările derogatorii nu sunt contabilizate de „centrele de profit autonome” menționate la punctul 70 de mai sus. Reclamanta nu a invocat niciun element care ar permite să se demonstreze că, în pofida acestor informații, amortizările derogatorii ar fi contabilizate, la nivelul său, după cum intră sub incidența Tratatului CE sau a Tratatului CECO.

84. În plus, trebuie respins argumentul reclamantei potrivit căruia un risc de deturnare este exclus în ceea ce privește măsuri de susținere a investițiilor precum cele în discuție în prezentul litigiu. Astfel, deși este adevărat că avantajele care rezultă din acestea sunt legate de o investiție determinată, beneficiul mecanismului prevăzut la articolul 3 din ZRFG nu depinde de domeniul de activitate al întreprinderii beneficiare. Reclamanta beneficia de avantaje fiscale în temeiul acestei dispoziții pentru singurul motiv că deținea unități în Zonenrandgebiet, indiferent de sectorul de activitate în care erau realizate investițiile subvenționate.

85. În consecință, Comisia a constatat în mod întemeiat, în special în lipsa unei contabilități separate a reclamantei, existența unui risc real ca ajutoarele acordate activităților reclamantei și care nu intrau sub incidența Tratatului CECO să poată fi deturnate în favoarea activităților sale care intrau sub incidența Tratatului CECO și, prin urmare, nu a făcut nicio distincție în această privință atunci când a stabilit baza de calcul al ajutoarelor în litigiu.

86. Reiese din considerațiile care precedă că motivul întemeiat pe eroarea de apreciere care rezultă din calificarea anumitor investiții ca intrând sub incidența Tratatului CECO trebuie să fie respins.

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe neluarea în considerare a împrejurării că anumite investiții priveau protecția mediului, precum și pe un viciu de motivare

87. Reclamanta afirmă că a realizat investiții referitoare la protecția mediului în valoare totală de 332 de milioane DEM, împărțite pe 44 de proiecte, între 1985/1986 și 1994/1995. Aceste diverse investiții priveau fie o modernizare a instalațiilor vechi în vederea adaptării la unele norme noi obligatorii, fie o modernizare a unor instalații vechi sau a unor investiții noi care permitea atingerea unui nivel de protecție a mediului mai ridicat, în lipsa unor norme obligatorii.

88. Reclamanta arată, într-un prim aspect, că în mod neîntemeiat Comisia nu a autorizat avantajele fiscale care i-au fost atribuite de Republica Federală Germania pentru aceste investiții. Potrivit reclamantei, Comisia ar fi trebuit să țină seama de obiectivul privind protecția mediului urmărit prin aceste avantaje și, în consecință, să evalueze posibilitatea ca acestea să fie autorizate în temeiul Codurilor privind ajutoarele acordate siderurgiei. Comisia ar fi luat în considerare în mod insuficient documentele care i-au fost prezentate de reclamantă, precum și de Republica Federală Germania și din care ar rezulta că investițiile în cauză urmăreau în mod specific să reducă impactul activităților sale asupra mediului.

89. Reclamanta subliniază în continuare, într-un al doilea aspect, că anumite investiții pe care le-a realizat în perioada în cauză puteau fi calificate drept investiții pentru protecția mediului în sensul articolului 7 litera (d) din „Einkommensteuergesetz” (Legea privind impozitul pe venit, denumită în continuare „EStG ”) și că, în acest temei, acordau, cel puțin până la 31 decembrie 1990, un drept la amortizări derogatorii asemănătoare celor care rezultau din articolul 3 din ZRFG. Or, ar fi cert că articolul 7 litera (d) din EStG instituia un regim fiscal de aplicabilitate generală în toată Germania, iar nu numai în Zonenrandgebiet.

90. Reclamanta invocă în această privință o primă obiecție, întemeiată pe un viciu de motivare. Astfel, Comisia nu ar fi prezentat motivul pentru care avantajele legate de amortizările derogatorii menționate la punctul anterior, care intrau atât în domeniul de aplicare al articolului 3 din ZRFG, cât și în cel al articolului 7 litera (d) din EStG, îndeplineau condiția privind selectivitatea. Decizia atacată nu ar cuprinde motivele pentru care avantajele obținute de reclamantă până la 31 decembrie 1990, în temeiul articolului 3 din ZRFG, pentru investiții care urmăreau reducerea impactului activităților sale asupra mediului puteau fi calificate drept ajutoare în sensul articolului 4 litera (c) CO.

91. Într-o a doua obiecție, reclamanta susține că avantajele fiscale pe care le-a perceput cu titlu de amortizări derogatorii pe care le-a realizat și care, până la 31 decembrie 1990, îndeplineau atât condițiile de aplicare a articolului 3 din ZRFG, cât și pe cele de aplicare a articolului 7 litera (d) din EStG, nu puteau fi calificate drept ajutoare de stat, nefiind selective.

92. În sfârșit, într-un al treilea aspect, reclamanta reproșează Comisiei că nu a analizat în mod adecvat, în partea din decizia atacată consacrată investițiilor privind protecția mediului, numeroasele documente și explicații prezentate de Republica Federală Germania în cursul procedurii administrative în vederea dovedirii compatibilității ajutoarelor obținute în acest scop. Prin urmare, și acest aspect din decizia atacată ar fi insuficient motivat.

93. Comisia se opune acestor critici și susține, în special, că, astfel cum a arătat în mod detaliat în decizia atacată, ea nu putea în niciun caz să autorizeze ajutoarele pe care reclamanta pretinde că le-a primit pentru investiții privind protecția mediului. Astfel, Republica Federală Germania ar fi acordat ajutoarele în cauză fără să verifice dacă erau indispensabile pentru realizarea de investiții privind protecția mediului. Prin urmare, nici reclamanta, nici guvernul german nu ar fi în măsură să facă dovada că aceste investiții erau indispensabile pentru a proteja mediul.

94. În această privință, este necesar să se arate, cu titlu introductiv, că Tribunalul, în părțile din Hotărârea Salzgitter/Comisia, punctul 7 de mai sus, care nu au fost anulate de Curte, a considerat, în termeni generali, că în mod întemeiat constatase Comisia că măsurile fiscale care rezultau din articolul 3 din ZRFG de care beneficiase reclamanta constituiau ajutoare de stat incompatibile cu piața comună.

95. Tribunalul a ajuns la această concluzie în cadrul analizei primului, a celui de al doilea și a celui de al treilea motiv, referitoare în special la însăși calificarea avantajelor percepute în temeiul articolului 3 din ZRFG ca ajutoare de stat, precum și la eroarea pe care, în orice caz, ar fi comis-o Comisia prin faptul că nu a declarat ansamblul ajutoarelor în litigiu ca fiind compatibile cu Tratatul CECO, în temeiul articolului 95 CO.

96. Cu toate acestea, întrucât Tribunalul nu a avut încă ocazia să statueze asupra obiecției întemeiate pe neluarea în considerare în mod suficient a împrejurării că anumite investiții ale reclamantei priveau protecția mediului, este necesar să se considere că partea din raționamentul său menționată la punctul anterior nu aduce atingere soluțiilor care trebuie reținute cu privire la primele două aspecte ale prezentului motiv. Acesta este cazul în special, ținând seama de specificitatea sa, în ceea ce privește prima obiecție din cadrul celui de al doilea aspect, întemeiat pe lipsa motivării deciziei atacate în privința selectivității avantajelor care intră atât sub incidența schemei prevăzute la articolul 3 din ZRFG, cât și a celei prevăzute la articolul 7 litera (d) din EStG.

97. În schimb, cel de al treilea aspect al motivului, întemeiat în mod mai general pe o insuficientă motivare a părții din decizia atacată consacrate investițiilor privind protecția mediului, se confundă, în esență, cu una dintre obiecțiile invocate în susținerea celui de al optulea motiv. Din moment ce Tribunalul a respins în totalitate acest din urmă motiv la punctul 184 din hotărârea anulată, iar Curtea a confirmat acest aspect al raționamentului Tribunalului în hotărârea pronunțată în recurs (punctul 11 de mai sus), cel de al treilea aspect al celui de al cincilea motiv trebuie să fie respins.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe lipsa autorizării ajutoarelor privind protecția mediului

98. În ceea ce privește primul aspect, trebuie precizat, mai întâi, că, deși protecția mediului constituie unul dintre obiectivele esențiale ale Uniunii, necesitatea de a lua în considerare acest obiectiv nu justifică excluderea unor măsuri selective din domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO (a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 13 februarie 2003, Spania/Comisia, C-409/00, Rec., p. I-1487, punctul 54).

99. Astfel, pentru a stabili dacă o măsură națională poate fi calificată drept ajutor de stat, important nu este obiectul său, ci efectele sale (a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 26 septembrie 1996, Franța/Comisia, C-241/94, Rec., p. I-4551, punctul 20, Hotărârea Curții din 17 iunie 1999, Belgia/Comisia, C-75/97, Rec., p. I-3671, punctul 25, și Hotărârea Tribunalului din 28 noiembrie 2008, Hôtel Cipriani și alții/Comisia, T-254/00, T-270/00 și T-277/00, Rep., p. II-3269, punctul 195). Așadar, finalitatea privind mediul înconjurător urmărită prin intervenții statale nu este suficientă pentru a le sustrage de la bun început de la calificarea drept „ajutoare” (a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 22 decembrie 2008, British Aggregates/Comisia, C-487/06 P, Rep., p. I-10505, punctul 84 și jurisprudența citată).

100. Această analiză nu aduce însă atingere analizei condițiilor în care, în domeniul de aplicare al Tratatului CECO, ajutoare pentru siderurgie finanțate de un stat membru, prin colectivități locale sau prin intermediul unor resurse de stat, pot fi considerate compatibile cu buna funcționare a pieței comune în aplicarea Codurilor privind ajutoarele acordate siderurgiei (Hotărârea Tribunalului din 19 septembrie 2006, Lucchini/Comisia, T-166/01, Rec., p. II-2875, și Hotărârea Tribunalului din 25 septembrie 1997, UK Steel Association/Comisia, T-150/95, Rec., p. II-1433).

101. Este necesar să se amintească în continuare că Tribunalul, într-o parte din Hotărârea Salzgitter/Comisia, punctul 7 de mai sus, care nu a fost anulată de Curte, a respins motivul întemeiat pe o lipsă de autorizare a ajutoarelor în litigiu în temeiul articolului 95 CO.

102. Prin urmare, analiza prezentei obiecții se referă doar la problema dacă ajutoarele referitoare la investițiile menționate la punctul 87 de mai sus puteau fi autorizate în temeiul unuia dintre Codurile privind ajutoarele acordate siderurgiei.

103. În această privință, trebuie amintit că, contrar dispozițiilor din Tratatul CE referitoare la ajutoarele de stat, care abilitează în mod permanent Comisia să statueze cu privire la compatibilitatea acestora, Codurile privind ajutoarele acordate siderurgiei nu atribuie Comisiei această competență decât pentru o perioadă determinată (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 24 septembrie 2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, C-74/00 P și C-75/00 P, Rec., p. I-7869, punctul 115, și Hotărârea Tribunalului din 31 martie 1998, Preussag Stahl/Comisia, T-129/96, Rec., p. II-609, punctul 43).

104. În consecință, dacă anumite ajutoare nu sunt notificate Comisiei în perioada prevăzută de un cod în acest scop, Comisia nu se mai poate pronunța cu privire la compatibilitatea acestor ajutoare în raport cu respectivul cod (a se vedea Hotărârea Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctul 116 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 16 decembrie 1999, Acciaierie di Bolzano/Comisia, T-158/96, Rec., p. II-3927, punctele 61 și 62). Prin urmare, după ce perioada de aplicabilitate a codului a expirat, Comisia nu mai are competența să autorizeze, în temeiul derogărilor prevăzute, un ajutor privind siderurgia care nu a fost notificat potrivit acestui cod (a se vedea Hotărârea Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctul 62 și jurisprudența citată).

105. Pe de altă parte, rezultă din principiul securității juridice că nu se poate aprecia compatibilitatea unor ajutoare cu piața comună, în contextul Codurilor privind ajutoarele acordate siderurgiei, decât prin raportare la normele în vigoare la momentul acordării efective a acestora. În această privință, normele comunitare de drept substanțial trebuie interpretate în sensul că nu au în vedere situații existente anterior intrării lor în vigoare decât în măsura în care rezultă în mod clar din formularea, din finalitatea sau din economia acestora că trebuie să le fie atribuit un asemenea efect (a se vedea Hotărârea Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctele 117-119 și jurisprudența citată).

106. În prezenta cauză, nu se contestă că ajutoarele nu au fost notificate Comisiei de Republica Federală Germania, cu încălcarea obligației care incumba acesteia din urmă de la intrarea în vigoare a celui de Al treilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei. În plus, Codurile privind ajutoarele acordate siderurgiei aplicabile la data la care au fost acordate aceste ajutoare nu mai erau în vigoare la momentul adoptării deciziei atacate. În consecință, Comisia a arătat în mod întemeiat la punctul 137 din decizia atacată că nu mai putea, la acea dată, să autorizeze ajutoarele în litigiu în temeiul Codurilor privind ajutoarele acordate siderurgiei care nu mai erau în vigoare.

107. Trebuie însă analizat, conform jurisprudenței amintite la punctul 105 de mai sus, dacă o asemenea autorizare putea fi întemeiată pe cel de Al șaselea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei, în vigoare la momentul adoptării deciziei atacate. Astfel, acest cod prevede la articolul 3 posibilitatea ca ajutoarele în favoarea protecției mediului să fie declarate compatibile cu piața comună, cu condiția ca acestea să respecte normele prevăzute de reglementările comunitare referitoare la ajutoarele de stat pentru protecția mediului, publicate în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene din 10 martie 1994 (JO C 72, p. 3), în conformitate cu criteriile de aplicare în sectorul siderurgic CECO, prevăzute de anexa la codul menționat.

108. O aplicare retroactivă a celui de Al șaselea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei nu ar fi totuși posibilă, în temeiul aceleiași jurisprudențe, decât dacă un asemenea efect ar rezulta în mod clar din formularea, din finalitatea sau din economia acestuia.

109. Or, nicio dispoziție din codul menționat nu prevede că acesta ar putea fi aplicat retroactiv. În plus, rezultă din economia și din finalitățile Codurilor succesive privind ajutoarele că fiecare dintre acestea prevede norme de adaptare a industriei siderurgice la obiectivele prevăzute de articolele 2 CO, 3 CO și 4 CO în funcție de nevoile existente într-o anumită perioadă. În consecință, aplicarea normelor adoptate într-o anumită perioadă, în funcție de situația acesteia, în privința unor ajutoare acordate într-o perioadă anterioară, nu ar corespunde nici economiei, nici finalităților acestui tip de reglementare (a se vedea prin analogie Hotărârea Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctul 120).

110. În consecință, la momentul la care a adoptat decizia atacată, Comisia nu putea autoriza ajutoarele acordate reclamantei de Republica Federală Germania pentru perioada cuprinsă între exercițiile financiare 1985/1986 și 1994/1995 nici în temeiul Codurilor privind ajutoarele acordate siderurgiei aflate succesiv în vigoare în cursul acestor exerciții financiare, nici în temeiul celui de Al șaselea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei.

111. Prin urmare, primul aspect al motivului trebuie respins ca nefondat.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe lipsa de selectivitate a avantajelor fiscale obținute de reclamantă pentru investiții privind protecția mediului care, până la 31 decembrie 1990, intrau atât în domeniul de aplicare al articolului 3 din ZRFG, cât și în cel al articolului 7 litera (d) din EStG, precum și pe un viciu de motivare

– Cu privire la prima obiecție, întemeiată pe un viciu de motivare

112. În ceea ce privește prima obiecție, este necesar să se arate, cu titlu introductiv, că, potrivit unei jurisprudențe constante referitoare la articolul 253 CE și care poate fi transpusă în privința articolului 15 CO, motivarea impusă de această dispoziție trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații propriu destinatarului actului sau altor persoane vizate în mod direct și individual de acesta (Hotărârea Curții din 15 iulie 2004, Spania/Comisia, C-501/00, Rec., p. I-6717, punctul 73).

113. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în funcție de contextul său, precum și de ansamblul normelor juridice care guvernează materia respectivă (Hotărârea din 15 iulie 2004, Spania/Comisia, punctul 112 de mai sus, punctul 73; a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 29 februarie 1996, Belgia/Comisia, C-56/93, Rec., p. I-723, punctul 86, și Hotărârea Curții din 15 mai 1997, Siemens/Comisia, C-278/95 P, Rec., p. I-2507, punctul 17).

114. În aceste condiții, deși, în motivarea deciziilor pe care le adoptă pentru a asigura aplicarea normelor de concurență, Comisia nu este obligată să discute toate aspectele de fapt și de drept, precum și considerațiile care au determinat-o să ia o astfel de decizie, nu este mai puțin adevărat că aceasta este datoare, în temeiul articolului 15 CO, să menționeze cel puțin situația de fapt și considerațiile juridice care prezintă o importanță esențială în economia deciziei, acordând în felul acesta instanței Uniunii și părților interesate posibilitatea de a cunoaște condițiile în care a efectuat aplicarea tratatului (a se vedea prin analogie Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 1998, European Night Services și alții/Comisia, T-374/94, T-375/94, T-384/94 și T-388/94, Rec., p. II-3141, punctul 95 și jurisprudența citată).

115. Aplicată calificării unei măsuri drept ajutor, obligația de motivare impune astfel indicarea motivelor pentru care Comisia consideră că măsura în cauză intră în domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO (a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 30 aprilie 2009, Comisia/Italia și Wam, C-494/06 P, Rep., p. I-3639, punctul 49, Hotărârea Tribunalului din 30 aprilie 1998, Vlaams Gewest/Comisia, T-214/95, Rec., p. II-717, punctul 64, și Hotărârea Tribunalului Cityflyer Express/Comisia, T-16/96, Rec., p. II-757, punctul 66).

116. Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe consacrate, noțiunea de ajutor trebuie definită exclusiv în raport cu efectele unei intervenții statale (Hotărârea din 29 februarie 1996, Belgia/Comisia, punctul 113 de mai sus, punctul 79, Hotărârea British Aggregates/Comisia, punctul 99 de mai sus, punctul 85, și Hotărârea Tribunalului din 29 septembrie 2000, CETM/Comisia, T-55/99, Rec., p. II-3207, punctul 53). Un ajutor de stat, în sensul dreptului Uniunii, presupune astfel ca, în cadrul unui anumit regim juridic, o măsură de stat să fie de natură să favorizeze anumite întreprinderi sau anumite producții în raport cu altele care se află, față de obiectivul urmărit de schema respectivă, într-o situație de fapt și de drept comparabilă (a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 8 noiembrie 2001, Adria-Wien Pipeline și Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C-143/99, Rec., p. I-8365, punctul 41, Hotărârea Curții din 29 aprilie 2004, GIL Insurance și alții, C-308/01, Rec., p. I-4777, punctul 68, și Hotărârea Curții din 3 martie 2005, Heiser, C-172/03, Rec., p. I-1627, punctul 40).

117. Pe de altă parte, trebuie amintit că specificitatea sau selectivitatea unei măsuri de stat reprezintă una dintre caracteristicile noțiunii de ajutor de stat și în domeniul de aplicare al Tratatului CECO (Hotărârea Curții din 1 decembrie 1998, Ecotrade, C-200/97, Rec., p. I-7907, punctul 34), în pofida faptului că acest criteriu nu este menționat explicit la articolul 4 litera (c) CO. Din acest principiu rezultă, printre altele, că Comisia nu poate aplica întreprinderii beneficiare o sancțiune care nu este prevăzută de dreptul Uniunii solicitând recuperarea unui cuantum superior celui care corespunde ajutorului pe care aceasta l-a obținut efectiv, și aceasta chiar dacă sancțiunea este pusă în aplicare cu mult timp după acordarea ajutorului în cauză (Hotărârea din 17 iunie 1999, Belgia/Comisia, punctul 99 de mai sus, punctul 65, și Hotărârea CETM/Comisia, punctul 116 de mai sus, punctul 164).

118. În speță, nu se contestă că articolul 7 litera (d) din EStG instituia, cel puțin până la 31 decembrie 1990, o schemă care permitea întreprinderilor germane să efectueze deduceri ale amortizărilor derogatorii privind investițiile realizate pentru protecția mediului, aplicabilă pe întregul teritoriu al Germaniei și, prin urmare, și în Zonenrandgebiet. Aceste avantaje fiscale, similare în privința formei și a consecințelor lor financiare cu amortizările derogatorii efectuate în aplicarea articolului 3 din ZRFG, nu erau însă cumulabile cu acestea pentru o anumită investiție.

119. În această privință, trebuie constatat desigur că Republica Federală Germania, într-o scrisoare adresată Comisiei la 10 mai 1999, în cadrul procedurii pornite împotriva acesteia privind ajutoarele acordate reclamantei în temeiul articolului 3 din ZRFG, a prezentat principalele caracteristici ale schemei de avantaje fiscale pentru investiții privind protecția mediului prevăzută la articolul 7 litera (d) din EStG. Astfel, aceasta a precizat că schema respectivă permitea amortizări derogatorii comparabile cu cele prevăzute la articolul 3 din ZRFG și a arătat că schema menționată intra sub incidența dreptului fiscal general și, prin urmare, putea fi în favoarea oricărei întreprinderi din Germania care efectua investiții care îndeplineau condițiile stabilite la articolul 7 litera (d) din EStG. Republica Federală Germania a precizat de asemenea că astfel de avantaje fiscale reprezentau o alternativă la avantajele fiscale care rezultau din articolul 3 din ZRFG și că limita privind amortizările derogatorii era stabilită, în ambele cazuri, la un procent de 50 %. În aceeași scrisoare, Republica Federală Germania a menționat în sfârșit că o serie de investiții realizate de reclamantă în perioada în litigiu, a căror natură și al căror cuantum erau detaliate în anexa 2 la scrisoarea menționată, îndeplineau condițiile de aplicare a schemei prevăzute la articolul 7 litera (d) din EStG. Conținutul acestui pasaj din scrisoarea din 10 mai 1999 a fost reprodus în anexa la o scrisoare din 17 ianuarie 2000 adresată Comisiei de Republica Federală Germania.

120. Într-o scrisoare adresată Comisiei la 14 octombrie 1999, Republica Federală Germania a făcut, în plus, anumite precizări suplimentare cu privire la investițiile efectuate de reclamantă și care urmăreau reducerea impactului activităților sale asupra mediului referitoare în special la caracteristicile lor tehnice, la contribuția acestora la protecția mediului, precum și la partea specifică pe care o reprezenta protecția mediului din valoarea globală a fiecăreia dintre aceste investiții.

121. Cu toate acestea, astfel cum a observat în mod întemeiat Comisia, Republica Federală Germania, în cursul procedurii administrative, nu a arătat că coexistența schemei prevăzute la articolul 3 din ZRFG cu cea instituită prin articolul 7 litera (d) din EStG era de natură să elimine selectivitatea unei părți a avantajelor în litigiu, obținute de reclamantă. În plus, nu reiese din dosar și nici măcar nu s-a susținut că reclamanta ar fi invocat un asemenea argument cu ocazia contactelor pe care le-a avut cu Comisia în cursul procedurii administrative. În acest context și în conformitate cu principiile amintite la punctul 113 de mai sus, trebuie considerat, așadar, că Comisia nu era obligată să își motiveze în mod specific decizia atacată în ceea ce privește problema selectivității invocată de reclamantă în cadrul prezentei acțiuni.

122. Prin urmare, prezenta obiecție trebuie respinsă, chiar fără a fi necesar să se analizeze dacă o asemenea motivare reiese din explicațiile furnizate de Comisie la punctele 134 și următoarele din decizia atacată.

– Cu privire la a doua obiecție, întemeiată pe lipsa de selectivitate a unei părți din avantajele în litigiu

123. În ceea ce privește în continuare cea de a doua obiecție, întemeiată pe o eroare pe care ar fi comis-o Comisia prin faptul că a inclus în baza de calcul al ajutoarelor în litigiu avantajele fiscale de care a beneficiat reclamanta pentru investiții care urmăreau reducerea impactului activităților sale asupra mediului și care intrau, până la 31 decembrie 1990, atât în domeniul de aplicare al articolului 3 din ZRFG, cât și în cel al articolului 7 litera (d) din EStG, întrucât acestea din urmă nu erau selective, obiecția nu poate fi primită.

124. În primul rând, trebuie subliniat că nu s-a stabilit concret în speță că anumite investiții efectuate de reclamantă în temeiul articolului 3 din ZRFG, până la 31 decembrie 1990, ar fi putut beneficia de schema de amortizări derogatorii prevăzută la articolul 7 litera (d) din EStG.

125. În al doilea rând, beneficiul avantajelor fiscale prevăzute la articolul 3 din ZRFG era subordonat numai unei condiții geografice, și anume localizarea unei unități industriale în Zonenrandgebiet. Nu rezultă din textul acestei dispoziții că amortizările derogatorii și rezervele scutite de impozit erau condiționate de realizarea unor investiții privind protecția mediului.

126. În al treilea rând, întrucât a fost confirmat în hotărârea Tribunalului și în hotărârea Curții pronunțate în prezentul litigiu că această schemă a determinat obținerea unor ajutoare de stat de către reclamantă, aceste ajutoare nu pot fi considerate în același timp măsuri generale care nu intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 4 litera (c) CO, în condițiile în care acestea ar avea ca obiect protecția mediului. Astfel, după cum reiese din jurisprudența citată la punctul 99 de mai sus, pentru a stabili dacă o măsură națională poate fi calificată drept ajutor de stat, important nu este obiectul său, ci efectele sale. Or, în speță, este necesar să se constate că articolul 3 din ZRFG a permis reclamantei să obțină avantaje fiscale independent de obiectivul privind mediul înconjurător urmărit, eventual, prin investițiile care au beneficiat de amortizările derogatorii.

127. Trimiterile la articolul 7 litera (d) din EStG făcute în anumite rapoarte anuale ale reclamantei, care sugerau că aceasta a putut efectua rezerve excepționale în temeiul respectiv, nu pot pune în discuție această concluzie, ținând seama în special de faptul că avantajele obținute în acest temei nu erau cumulabile cu cele obținute de reclamantă în temeiul articolului 3 din ZRFG și, prin urmare, le excludeau în mod necesar pe acestea. Analiza rapoartelor anuale arată mai degrabă că reclamanta a invocat, pentru investiții diferite, cuantumuri diferite, conform unor modalități diferite și în bilanțuri diferite, fie articolul 3 din ZRFG, fie articolul 7 litera (d) din EStG.

128. În sfârșit, în al patrulea rând, contrar celor susținute de reclamantă, articolul 3 din ZRFG nu poate nici să fie asimilat cu articolul 7 litera (d) din EStG. Astfel, după cum admite însăși reclamanta, amortizările speciale prevăzute la articolul 7 litera (d) din EStG erau aplicabile, până la 31 decembrie 1990, fiecărei întreprinderi care realiza în Germania investiții privind protecția mediului, în condițiile prevăzute de acest articol. Or, astfel cum de asemenea recunoaște reclamanta, această dispoziție nu era supusă, spre deosebire de articolul 3 din ZRFG, unei condiții privind localizarea investițiilor pe un anumit teritoriu geografic din Germania. În schimb, condițiile de eligibilitate privind măsurile de la articolul 3 din ZRFG nu erau deloc legate de o finalitate privind mediul înconjurător sau de o finalitate ecologică a investițiilor subvenționate, ci doar de localizarea acestora în una sau în mai multe unități situate în Zonenrandgebiet. Or, faptul că reclamanta ar fi putut eventual să beneficieze de avantajele prevăzute la articolul 7 litera (d) din EStG, dacă nu ar fi beneficiat de schema prevăzută la articolul 3 din ZRFG, după cum a susținut Republica Federală Germania în cursul procedurii administrative, nu înseamnă că avantajele obținute de reclamantă în temeiul articolului 3 din ZRFG nu reprezintă ajutoare de stat și că cerințele pentru acordarea beneficiului ajutoarelor în acest temei nu sunt diferite de cele prevăzute la articolul 7 litera (d) din EStG.

129. Prin urmare, ținând seama și de concluziile prezentate la punctele 111 și 122 de mai sus, prezentul motiv trebuie respins ca nefondat.

Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe o pretinsă eroare de apreciere privind definiția ratei de actualizare determinante, pe o lipsă de claritate în ceea ce privește luarea în considerare a cotei impozitului pe profit și pe un viciu de motivare

130. Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, în speță, Comisia recunoaște că nu a putut stabili cuantumul brut al ajutoarelor acordate. Pentru calcularea volumului ajutoarelor în cauză, aceasta a reținut totuși trei elemente de calcul care permit să se stabilească cuantumul net al ajutoarelor pentru investiții care trebuie să fie rambursate (denumit în continuare „echivalentul subvenție netă”). Conform punctelor 93-104 din decizia atacată, aceste trei elemente sunt cota de impozit, rata de actualizare (sau rata de referință) și natura investițiilor realizate.

131. Prin intermediul prezentului motiv, reclamanta contestă, în primul rând, ratele de actualizare reținute de Comisie. Aceasta consideră, în al doilea rând, că decizia este lipsită de claritate în ceea ce privește măsura în care trebuie să se țină seama de cota impozitului pe profit pentru a calcula echivalentul subvenție netă.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe eroarea de apreciere privind stabilirea, de către Comisie, a ratelor de actualizare determinante

132. Reiese din cuprinsul punctului 97 din decizia atacată că rata de actualizare pentru calcularea echivalentului subvenție netă este „rata de referință în materie regională în vigoare la momentul acordării ajutoarelor”. În măsura în care plata ajutoarelor a fost eșalonată în timp, Comisia a reținut o rată diferită pentru fiecare an în perioada 1986-1995, aplicabilă în Germania, prin referire la sistemul de calcul al echivalentului subvenție netă prevăzut pentru ajutoarele pentru investiții în cadrul Liniilor directoare privind ajutoarele de stat regionale din 10 martie 1998 (JO C 74, p. 9).

133. Reclamanta susține că această metodă de calcul nu ține seama de situația sa individuală și are drept consecință faptul că îi impune să restituie un cuantum superior ajutorului de care ar fi beneficiat efectiv în temeiul articolului 3 din ZRFG. Reclamanta consideră că rata de referință ar trebui fixată prin referire la ratele dobânzii pe care le-a obținut, în cursul exercițiilor financiare 1985/86-1997/98, pentru plasamentul excedentelor de trezorerie care au rezultat din amortizările excepționale, și anume 5,99 % în medie pe ansamblul acestor exerciții financiare.

134. De asemenea, reclamanta reproșează Comisiei că nu a ținut seama de ratele aplicabile după exercițiul financiar 1994/1995, deși, pentru calcularea lor, ar fi trebuit să ia în considerare perioada dintre momentul la care s-a exercitat dreptul de a beneficia de amortizări derogatorii și cel la care s-a stabilit cuantumul care trebuia restituit.

135. Fără să conteste că ratele de referință utilizate pentru fiecare an din 1986 până în 1995 au fost stabilite independent de situația individuală a reclamantei, Comisia apreciază că „ratele de referință se apropie în acest caz de cea mai bună estimare posibilă a avantajelor financiare care rezultă din acordarea ajutoarelor în cauză beneficiarului” (punctul 158 din decizia atacată).

136. În consecință, este necesar să se stabilească dacă în mod întemeiat Comisia, pe de o parte, a reținut ca rată de actualizare ratele de referință utilizate pentru calcularea echivalentului subvenție netă în cadrul ajutoarelor regionale în Germania și, pe de altă parte, nu a luat în considerare în acest cadru ratele de referință aplicabile între 1996 și 1998.

– Cu privire la prima obiecție, întemeiată pe stabilirea ratei de actualizare prin referire la ratele utilizate pentru calcularea echivalentului subvenție netă în cadrul ajutoarelor regionale

137. Trebuie amintit, cu titlu introductiv, că recuperarea unui ajutor de stat acordat nelegal urmărește să restabilească situația anterioară acordării acestui ajutor și nu poate, în principiu, să fie considerată o măsură disproporționată în raport cu obiectivele prevăzute la articolul 4 litera (c) CO (a se vedea Hotărârea Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctul 157 și jurisprudența citată).

138. Această recuperare trebuie însă să fie limitată la avantajele financiare care decurg în mod real din punerea ajutoarelor la dispoziția beneficiarului și să fie proporțională cu acestea (a se vedea prin analogie Hotărârea Tribunalului din 8 iunie 1995, Siemens/Comisia, T-459/93, Rec., p. II-1675, punctul 99).

139. Astfel, în ipoteza în care ajutorul aprobat ia forma unei amânări a impozitului pe mai mulți ani și, prin urmare, a unui avans de trezorerie gratuit sau a unui împrumut fără dobândă, este necesar, în vederea restabilirii situației anterioare, să se dispună rambursarea în totalitate a dobânzilor pe care beneficiarul ar fi trebuit să le plătească în funcție de ratele practicate pe piață (a se vedea prin analogie Hotărârea Cityflyer Express/Comisia, punctul 115 de mai sus, punctul 56).

140. Or, pentru a dispune restabilirea situației anterioare, Comisia are competența de a stabili rata dobânzii care permite să se realizeze această restabilire (Hotărârea Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctul 161). Prin urmare, nu revine instanței Uniunii, în cadrul controlului legalității exercitării unei astfel de competențe, sarcina de a substitui aprecierea Comisiei în această materie cu propria apreciere, ci de a examina dacă aprecierea Comisiei este afectată de o eroare vădită sau de un abuz de putere (Hotărârea Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctul 161; a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 12 decembrie 2002, Franța/Comisia, C-456/00, Rec., p. I-11949, punctul 41 și jurisprudența citată, Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 1996, AIUFFASS și AKT/Comisia, T-380/94, Rec., p. II-2169, punctul 56, și Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 1998, BFM și EFIM/Comisia, T-126/96 și T-127/96, Rec., p. II-3437, punctul 81).

141. În ceea ce privește stabilirea ratelor aplicabile, trebuie amintit că ratele de referință sunt considerate ca reprezentând nivelul mediu al ratelor dobânzilor în vigoare în fiecare dintre statele membre. Prin urmare, ratele de referință reprezintă un indiciu valabil privind ratele de pe piața împrumuturilor destinate unor investiții industriale (Hotărârea Curții din 13 iulie 1988, Franța/Comisia, 102/87, Rec., p. 4067, punctul 25).

142. S-a statuat deja în această privință că, pentru motive de securitate juridică și de egalitate de tratament, Comisia poate considera, în general, că este legitim să aplice rata de referință în vigoare pe o perioadă determinată tuturor împrumuturilor acordate în această perioadă (a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 29 aprilie 2004, Grecia/Comisia, C-278/00, Rec., p. I-3997, punctul 62).

143. În plus, Comisia poate în mod legitim să rețină ca rată de referință ratele stabilite pentru evaluarea schemelor de ajutoare regionale, astfel cum sunt publicate periodic în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene , din moment ce aceste rate favorabile, aplicabile întreprinderilor care nu au probleme financiare, ar fi fost utilizate, în cazul în care schema în litigiu ar fi fost notificată, pentru determinarea existenței unor elemente constitutive ale unui ajutor (a se vedea prin analogie Hotărârea Tribunalului din 11 iunie 2009, Italia/Comisia, T-222/04, Rep., p. II-1877, punctul 70).

144. În lumina acestor principii trebuie să se statueze cu privire la prima obiecție.

145. Pornind în special de la constatarea că stabilirea avantajelor efective obținute de reclamantă prin intermediul unor plasamente ale unor eventuale excedente de trezorerie ar fi foarte dificilă în speță și că, în orice caz, ar produce denaturări între întreprinderi în funcție de politica lor financiară, Comisia a considerat în decizia atacată că era potrivit să rețină ca rată de actualizare ratele de referință utilizate în cadrul ajutoarelor regionale în vigoare la momentul acordării ajutoarelor în litigiu, și anume între 1986 și 1995.

146. Reclamanta, susținută cu privire la acest aspect de Republica Federală Germania, consideră în schimb că aceste rate uniforme, menționate la punctul 97 din decizia atacată, sunt superioare celor de care a putut beneficia datorită plasamentului avantajelor de trezorerie care au rezultat din amortizările excepționale și din rezervele scutite de impozit efectuate în temeiul articolului 3 din ZRFG. Prin urmare, rata de actualizare ar trebui stabilită doar prin referire la ratele dobânzilor privind împrumuturile din această perioadă.

147. În prezenta cauză, nu se contestă că reclamanta a beneficiat, datorită amortizărilor derogatorii și a rezervelor scutite de impozit prevăzute la articolul 3 din ZRFG, de o amânare a plății impozitului care, astfel cum a arătat în mod întemeiat Comisia la punctul 61 din decizia atacată, se analizează ca un împrumut fără dobândă în cuantumul impozitului amânat și pe durata amânării. Deși întreprinderea a trebuit așadar să plătească, până la sfârșitul perioadei de amortizare a investițiilor, cuantumul impozitului amânat, aceasta nu a trebuit totuși să achite dobânzi pentru sumele puse la dispoziția sa pe perioada amânării.

148. În consecință, având în vedere principiile amintite la punctul 139 de mai sus, este necesar să se considere că avantajul real de care a beneficiat reclamanta corespunde cu valoarea dobânzilor pe care ar fi trebuit să le plătească, în funcție de ratele de pe piață, dacă ar fi trebuit să împrumute un capital care corespundea valorii impozitului amânat.

149. În plus, rezultă din jurisprudența amintită la punctele 141-143 de mai sus că era legitim ca, în aceste împrejurări, Comisia să rețină drept rată de actualizare ratele de referință stabilite pentru evaluarea schemelor de ajutoare regionale.

150. În special, astfel cum a subliniat Comisia, aplicarea în speță a ratelor dobânzilor privind împrumuturile la cuantumurile impozitelor amânate, în principiu mai puțin ridicate decât ratele dobânzilor privind împrumuturile, ar crea o situație paradoxală în care un avantaj la nivelul calculării volumului ajutorului ar fi obținut de reclamantă tocmai datorită avansurilor de trezorerie care i-au fost acordate nelegal de autoritățile germane. O astfel de soluție ar conduce la reținerea unei metode de calcul al volumului unui ajutor potențial diferită nu numai în funcție de împrejurarea dacă ajutorul în discuție ia forma unei amânări de impozit sau a unui împrumut avantajos sau chiar a unui împrumut fără dobândă în vederea realizării unei investiții, ci de asemenea în ceea ce privește o amânare a plății impozitului, în funcție de împrejurarea dacă întreprinderea care a beneficiat de acesta ar fi trebuit sau nu ar fi trebuit, în lipsa ajutorului, să contracteze un împrumut în vederea realizării investiției în cauză.

151. În consecință, reclamanta și Republica Federală Germania nu au fost în măsură să dovedească nici o eroare de drept, nici o eroare vădită de apreciere a Comisiei cu ocazia stabilirii ratei de actualizare aplicabile amânărilor de impozite de care a beneficiat reclamanta.

152. Prin urmare, se impune ca prima obiecție să fie respinsă ca nefondată.

– Cu privire la a doua obiecție, întemeiată pe necesitatea de a lua în considerare rata de actualizare aplicabilă în perioada cuprinsă între exercițiile financiare 1995/1996 și 1997/1998

153. În opinia reclamantei, Comisia ar fi trebuit să ia în considerare pentru calcularea ajutoarelor obținute în temeiul articolului 3 din ZRFG nu numai ratele de referință aplicabile în privința exercițiilor financiare 1985/1986-1994/1995, ci și ratele de referință aplicabile în privința exercițiilor financiare 1995/1996-1997/1998. Reclamanta arată că stabilirea valorii ajutoarelor trebuie să cuprindă perioada dintre momentul exercitării dreptului de a beneficia de amortizări derogatorii și cel al stabilirii cuantumului care trebuie restituit.

154. Comisia a refuzat să ia în considerare ratele de referință care erau aplicabile în Germania în cursul anilor respectivi pentru motivul că măsurile în cauză se referă la anii 1986-1995 și că, prin urmare, analiza trebuie limitată la această perioadă.

155. În această privință, trebuie arătat, cu titlu introductiv, că din formularea cererii introductive rezultă că prezenta obiecție trebuie înțeleasă ca privind numai ratele de referință aplicabile pentru calcularea ajutoarelor care au luat forma unor deduceri ale amortizărilor derogatorii din partea reclamantei, realizate în temeiul articolului 3 din ZRFG, iar nu rezervele excepționale constituite pe această bază.

156. În plus, reiese din analiza primei obiecții, la punctele 137-152 de mai sus, că Comisia nu a săvârșit o eroare la punctul 97 din decizia atacată prin faptul că a stabilit rata de actualizare în funcție de ratele utilizate pentru calcularea echivalentului subvenție netă în cadrul ajutoarelor regionale în Germania.

157. Este necesar să se arate, în continuare, că Comisia a precizat la punctul 92 din decizia atacată că aceasta din urmă se referea la cuantumurile amortizărilor derogatorii și al rezervelor scutite de impozit efectuate și, respectiv, constituite de reclamantă între 1986 și 1995, cu încălcarea interdicției prevăzute la articolul 4 litera (c) CO. Din tabelul care figurează la același punct din decizie rezultă că un cuantum de 484 de milioane DEM a fost reținut în ceea ce privește amortizările derogatorii și unul de 367 de milioane DEM, în ceea ce privește rezervele scutite de impozite, aceste sume trebuind să servească drept bază de calcul pentru ajutorul global de care a beneficiat efectiv reclamanta. Aceste sume corespund, pe de altă parte, celor menționate la articolul 1 din dispozitivul deciziei atacate.

158. Or, argumentația reclamantei urmărește, în esență, să critice faptul că Comisia nu a reținut pentru calcularea ajutoarelor care trebuie rambursate ratele de actualizare care erau aplicabile în perioada cuprinsă între exercițiul financiar 1995/1996 și exercițiul financiar 1997/1998. Ar fi trebuit să se țină seama, în această privință, de avantajele de care ar fi continuat să beneficieze reclamanta pe perioada în cauză, cu titlu de amortizări derogatorii efectuate în temeiul articolului 3 din ZRFG.

159. Cu toate acestea, este suficient să se constate că, astfel cum reiese din analiza de la punctul 157 de mai sus, avantajele menționate, chiar dacă s-ar presupune că ar fi dovedite, nu fac obiectul deciziei atacate și că, prin urmare, prima obiecție este inoperantă.

160. Rezultă că primul aspect al celui de al șaselea motiv trebuie respins ca nefondat.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o lipsă de claritate în ceea ce privește luarea în considerare a ratei impozitului pe profit cu ocazia calculării echivalentului subvenție netă și pe un viciu de motivare

161. În opinia reclamantei, cuprinsul deciziei atacate nu este clar în ceea ce privește luarea în considerare a cotei de impozitare pentru calcularea ajutoarelor care trebuie restituite. În opinia sa, Comisia nu ar fi precizat dacă cota impozitului pe profit trebuia aplicată doar cu privire la cuantumul impozitelor amânate sau și cu privire la dobânzi.

162. Comisia nu a formulat observații în această privință.

163. Punctele 94 și 95 din decizia atacată prevăd următoarele:

„ Cota de impozitare

(94) Germania se referă în special la Liniile directoare privind ajutoarele de stat regionale, anexa I, punctul 1.1, care precizează că «volumul ajutoarelor trebuie să fie calculat după fiscalizare, adică după deducerea impozitelor aferente obținerii acestora, în special a impozitului pe profit. Se vorbește astfel de echivalentul subvenție netă, care reprezintă ajutorul dobândit de beneficiar după plata impozitului în discuție […]»

(95) Pentru calcularea echivalentului subvenție netă, trebuie, așadar, să se ia în considerare cota impozitului pe profit (nedistribuit). Această cotă se aplică în special pentru aprecierea amânării plății impozitului și, prin urmare, a avantajului de care beneficiază întreprinderea. Comisia observă că, pe de altă parte, cota de impozitare a variat în perioada 1986-1995.”

164. În primul rând, rezultă din acest pasaj că Comisia a ținut seama de cererea formulată de Republica Federală Germania de a deduce din cuantumul brut al ajutoarelor impozitul pe profit în vederea calculării echivalentului subvenție netă.

165. În al doilea rând, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, dată fiind lipsa dispozițiilor comunitare privind procedura de recuperare a sumelor plătite în mod necuvenit, recuperarea ajutoarelor acordate nelegal trebuie efectuată în conformitate cu modalitățile prevăzute de dreptul național (Hotărârea Curții din 21 septembrie 1983, Deutsche Milchkontor și alții, 205/82-215/82, Rec., p. 2633, punctele 18-25, Hotărârea Curții din 2 februarie 1989, Comisia/Germania, 94/87, Rec., p. 175, punctul 12, și Hotărârea Siemens/Comisia, punctul 138 de mai sus, punctul 82).

166. Astfel cum amintește Comisia la punctul 153 din decizia atacată, ea nu trebuie, în deciziile sale prin care dispune recuperarea ajutoarelor de stat, să calculeze efectele impozitului asupra cuantumului ajutoarelor care trebuie recuperate întrucât acest calcul intră în domeniul de aplicare al dreptului național, ci trebuie să se limiteze la a menționa cuantumul brut care trebuie recuperat (Hotărârea Siemens/Comisia, punctul 138 de mai sus, punctul 83).

167. Aceasta nu împiedică eventuala deducere de către autoritățile naționale, la momentul recuperării, a anumitor sume din cuantumul brut care trebuie recuperat în aplicarea normelor lor interne, cu condiția ca aplicarea acestor norme interne să nu facă practic imposibilă această recuperare sau să nu fie discriminatorie în raport cu situații comparabile reglementate de dreptul intern (Hotărârea Siemens/Comisia, punctul 138 de mai sus, punctul 83).

168. În speță, articolul 1 din decizia atacată menționează temeiul în care trebuie să fie calculat cuantumul brut al ajutoarelor, în timp ce articolul 2 alineatul (2) din decizia atacată precizează că „recuperarea are loc fără întârziere, în conformitate cu procedurile din dreptul național”. Modalitățile de executare a deciziei atacate rămân, așadar, reglementate de dreptul național.

169. În consecință, este necesar să se considere că Comisia nu era obligată să precizeze, în decizia atacată, modalitățile conform cărora Republica Federală Germania trebuia să calculeze cota de impozit pe profit, din moment ce acest calcul revine în sarcina autorităților din acest stat membru, în conformitate cu normele sale interne.

170. În sfârșit, trebuie să se considere, având în vedere cele de mai sus, că această parte din decizia atacată nu este insuficient motivată.

171. Cel de al doilea aspect al celui de al șaselea motiv, precum și cel de al șaselea motiv în ansamblul său trebuie, în consecință, să fie respinse.

172. Având în vedere toate aceste considerații, acțiunea trebuie respinsă în întregime.

Cu privire la cheltuielile de judecată

173. În hotărârea pronunțată în recurs (punctul 11 de mai sus), Curtea a stabilit că cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul. Revine, așadar, Tribunalului să se pronunțe, în cadrul prezentei hotărâri, asupra ansamblului cheltuielilor aferente diferitelor proceduri, în conformitate cu articolul 121 din Regulamentul de procedură.

174. Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.

175. Republica Federală Germania, care a intervenit în litigiu, suportă propriile cheltuieli de judecată, efectuate în fața Tribunalului și a Curții, în aplicarea articolului 87 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul de procedură.

Dizpozitiv

Pentru aceste motive,

TRIBUNALUL (Camera a doua extinsă)

declară și hotărăște:

1) Respinge acțiunea.

2) Salzgitter AG suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisia Europeană atât în fața Tribunalului, cât și în fața Curții.

3) Republica Federală Germania suportă propriile cheltuieli de judecată efectuate atât în fața Tribunalului, cât și în fața Curții.