CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

YVES BOT

prezentate la 30 iunie 2011( )

Cauzele conexate C‑463/10 P și C‑475/10 P

Deutsche Post AG (C‑463/10 P),

Republica Federală Germania (C‑475/10 P)

împotriva

Comisiei Europene

„Recursuri – Ajutoare de stat – Măsuri luate de autoritățile germane în favoarea Deutsche Post AG – Regulamentul (CE) nr. 659/1999 – Articolul 10 alineatul (3) – Articolul 230 CE – Admisibilitatea acțiunii în anulare introduse împotriva unei decizii privind ordinul de furnizare a informațiilor – Noțiunea «act atacabil» – Principiul protecției jurisdicționale efective – Calitatea procesuală activă a Deutsche Post AG”

1. În prezentele cauze, Curții i se solicită să precizeze dacă o decizie prin care Comisia Europeană obligă un stat membru să furnizeze informații privind un ajutor pretins ilegal constituie un act atacabil.

2. Prin recursurile formulate, Deutsche Post AG( ) și Republica Federală Germania solicită anularea Ordonanțelor Tribunalului Uniunii Europene din 14 iulie 2010, Deutsche Post/Comisia (T‑570/08) și Germania/Comisia (T‑571/08)( ). Prin ordonanțele menționate, Tribunalul a respins ca inadmisibile acțiunile acestora privind anularea deciziei prin care Comisia a obligat Republica Federală Germania, în conformitate cu articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999( ), să furnizeze informații privind costurile și veniturile Deutsche Post pentru perioada 1989-2007( ).

3. În prezentele concluzii, vom propune Curții să admită aceste recursuri, să anuleze ordonanțele atacate și să se pronunțe definitiv cu privire la admisibilitatea acțiunilor introduse în primă instanță.

4. Astfel, vom susține că, în pofida caracterului pregătitor al unui ordin de furnizare a informațiilor, acest act constituie momentul final al procedurii de investigare inițiate de Comisie și produce efecte juridice obligatorii și imediate în privința statului membru în cauză. În consecință, vom arăta că actul menționat trebuie să poată face obiectul unui control jurisdicțional de natură să garanteze o protecție jurisdicțională efectivă a statului respectiv, în conformitate cu jurisprudența Curții.

I – Cadrul juridic al Uniunii

5. Regulamentul a codificat practica privind exercitarea competențelor conferite Comisiei prin Tratatul CE. Acesta prevede norme care au fost redactate în conformitate cu jurisprudența Curții( ).

6. Atunci când un stat membru notifică Comisiei un proiect de acordare a unui ajutor nou, acest stat este obligat, în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din regulament, să furnizeze „toate informațiile necesare pentru a permite Comisiei să adopte o decizie în temeiul articolelor 4 și 7 [din regulament]”.

7. Articolul 5 alineatele (1) și (2) din regulament prevede următoarele:

„(1) În cazul în care consideră că informațiile furnizate de statul membru în cauză în legătură cu o măsură notificată în temeiul articolului 2 sunt incomplete, Comisia solicită toate informațiile suplimentare necesare. Atunci când un stat membru răspunde unei astfel de solicitări, Comisia îl informează asupra primirii răspunsului.

(2) În cazurile în care statul membru în cauză nu furnizează informațiile solicitate în termenul stabilit de Comisie sau furnizează informații incomplete, Comisia îi transmite o atenționare prin care acordă un termen suplimentar rezonabil pentru furnizarea informațiilor.”

8. Articolele 10-13 din regulament se înscriu în capitolul III din acesta, intitulat „Procedura privind ajutorul ilegal”.

9. Articolul 10 din regulament are următorul cuprins:

(1) În cazul în care deține informații privind un ajutor pretins ilegal, indiferent de sursa acestora, Comisia va examina aceste informații fără întârziere.

(2) Dacă este necesar, aceasta solicită informații statului membru în cauză. Articolul 2 alineatul (2) și articolul 5 alineat[ele] (1) [și (2)] se aplică mutatis mutandis.

(3) În cazul în care, în ciuda atenționării adresate în temeiul articolului 5 alineatul (2), statul membru în cauză nu furnizează informațiile solicitate în termenul stabilit de Comisie sau furnizează informații incomplete, Comisia solicită furnizarea informațiilor prin intermediul unei decizii [...]. Decizia precizează care sunt informațiile necesare și stabilește un termen adecvat pentru furnizarea acestora.”

10. În temeiul articolului 11 din regulament, după ce îi acordă statului membru în cauză posibilitatea de a‑și prezenta observațiile, Comisia poate adopta o decizie prin care îi solicită statului membru să suspende acordarea ajutorului în discuție și/sau recuperarea provizorie a acestuia până la adoptarea de către Comisie a unei decizii privind compatibilitatea ajutorului cu piața comună.

11. Articolul 12 din regulament are următorul cuprins:

„În cazul în care statul membru nu respectă un ordin de suspendare sau de recuperare, Comisia este îndreptățită, în cursul examinării fondului chestiunii pe baza informațiilor disponibile, să sesizeze direct Curtea […] și să îi solicite acesteia să declare că nerespectarea constituie o încălcare a tratatului.”

12. În sfârșit, conform articolului 13 alineatul (1) din regulament:

„În urma examinării posibilului ajutor ilegal, se adoptă o decizie în temeiul articolului 4 alineatul (2), (3) sau (4). În cazul deciziilor de a deschide o procedură oficială de investigare, procedura se încheie printr‑o decizie în temeiul articolului 7. În cazul în care un stat membru nu respectă un ordin de furnizare a informațiilor, decizia se adoptă pe baza informațiilor disponibile.”

II – Situația de fapt aflată la originea prezentelor cauze

13. Ca urmare a unor plângeri depuse de operatori privați, Comisia a constatat că Deutsche Post factura coletele din ușă în ușă la prețuri inferioare costurilor marginale și că această politică agresivă de reduceri nu făcea parte din obligația de serviciu universal al întreprinderii.

14. Prin Decizia din 19 iunie 2002( ), Comisia a apreciat că pierderile în cuantum de 572 de milioane de euro care au rezultat de aici constituiau un ajutor de stat incompatibil cu piața comună și a solicitat Republicii Federale Germania să ia toate măsurile care se impuneau pentru obligarea Deutsche Post la restituirea ajutorului.

15. Ulterior, Comisia a primit plângeri noi din partea unor concurenți privați care susțineau că Deutsche Post beneficia de avantaje considerabil mai importante decât cele prevăzute în Decizia 2002/753. Comisia a apreciat necesar să examineze toate denaturările concurenței care rezultă din acordarea resurselor de stat către Deutsche Post prin inițierea, la 12 septembrie 2007, a unei noi proceduri oficiale de investigare în conformitate cu articolul 88 alineatul (2) CE( ).

16. Printr‑o Hotărâre din 1 iulie 2008( ), Tribunalul a anulat Decizia 2002/753, considerând că, în cadrul examinării compatibilității ajutorului în discuție cu piața comună, Comisia încălcase articolul 87 alineatul (1) CE.

17. La 17 iulie 2008, Comisia a transmis Republicii Federale Germania o solicitare de informații care cuprindea un chestionar cu privire la veniturile și la costurile Deutsche Post pentru perioada 1989-2007. La 12 și la 21 august 2008, Comisia a transmis o scrisoare de atenționare prin care a cerut din nou statului respectiv comunicarea informațiilor solicitate( ).

18. În răspunsurile din 5 august, din 14 august și din 29 septembrie 2008, Republica Federală Germania a confirmat că refuza să transmită datele referitoare la veniturile și la cheltuielile Deutsche Post ulterioare anului 1995, apreciind că examinarea Comisiei ar trebui să se limiteze la perioada 1989-1994 și că răspunsul la acest chestionar ar necesita o investiție disproporționată de timp și de muncă.

19. Prin scrisoarea din 30 octombrie 2008, Comisia a solicitat Republicii Federale Germania, în temeiul articolului 10 alineatul (3) din regulament, să îi furnizeze în termen de 20 de zile toate informațiile necesare pentru a răspunde la chestionarul menționat. Comisia a adăugat că, dacă, în pofida acestui ordin, autoritățile germane nu ar transmite în termen informațiile solicitate, aceasta ar adopta decizia pe baza informațiilor disponibile, în conformitate cu articolul 13 alineatul (1) din regulament.

20. Într‑o Hotărâre din 2 septembrie 2010( ), Curtea a confirmat, în recurs, anularea Deciziei 2002/753.

III – Procedura în fața Tribunalului și ordonanțele atacate

21. Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 22 decembrie 2008, Deutsche Post (cauza T‑570/08) și Republica Federală Germania (cauza T‑571/08) au introdus, fiecare, o acțiune în anulare împotriva actului în litigiu.

22. Prin înscrisuri separate depuse la grefa Tribunalului la 19 martie 2009, Comisia a ridicat, în fiecare dintre aceste cauze, o excepție de inadmisibilitate în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

23. Tribunalul a admis această excepție, considerând că actul în litigiu nu constituie un act atacabil în sensul jurisprudenței.

24. Mai întâi, Tribunalul( ) a amintit principiile stabilite de Curte în Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia( ), și în Hotărârea din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia( ). Pe de o parte, acesta a subliniat că trebuie să se țină cont de substanța unui act, iar nu de forma acestuia pentru a stabili dacă constituie un act atacabil în sensul articolului 230 CE. Pe de altă parte, Tribunalul a arătat că numai măsurile care stabilesc definitiv poziția Comisiei și care produc efecte juridice constituie acte atacabile. În consecință, Tribunalul a examinat dacă, astfel cum susținea Comisia, actul în litigiu constituie o măsură intermediară al cărei obiectiv constă în a pregăti decizia finală a Comisiei și care este lipsită de efecte juridice.

25. În ceea ce privește efectele actului în litigiu, Tribunalul a arătat că legiuitorul comunitar nu a prevăzut nicio sancțiune în privința statului membru în cazul în care acesta nu se conformează ordinului Comisiei( ). Acest lucru ar permite să se distingă actul în litigiu de ordinele de suspendare și de recuperare ale ajutoarelor pe care Comisia le poate adopta în temeiul articolului 11 din regulament. Astfel, dacă un stat membru nu s‑ar conform unuia dintre aceste două ordine, articolul 12 din regulament permite Comisiei să sesizeze direct Curtea pentru a se constata încălcarea tratatului.

26. În continuare, Tribunalul a subliniat că actul în litigiu constituie numai o măsură intermediară care permite Comisiei să își pregătească decizia finală( ). Acesta ar asigura respectarea principiului contradictorialității, permițând Comisiei să obțină informațiile necesare pentru aprecierea compatibilității ajutorului cu piața comună, însă nu ar afecta decizia finală a Comisiei, întrucât aceasta se mai poate pronunța încă, în acest stadiu, în sensul inexistenței unui ajutor de stat, al compatibilității sau incompatibilității acestuia cu piața comună.

27. Apoi, Tribunalul a respins argumentele recurentelor prin care urmăreau să facă o paralelă între actul în litigiu și decizia prin care Comisia inițiază procedura oficială de investigare a ajutorului( ). Referindu‑se la jurisprudența privind admisibilitatea acțiunilor introduse împotriva unei astfel de decizii, recurentele au susținut că, în pofida naturii sale provizorii, această decizie era considerată un act atacabil( ). Tribunalul a refuzat să facă o asemenea paralelă pentru motivul că efectele deciziei menționate nu sunt comparabile cu cele ale actului în litigiu.

28. În ceea ce privește efectele juridice concrete ale actului în litigiu asupra situației Republicii Federale Germania, Tribunalul a constatat că acest act nu are drept efect închiderea procedurii oficiale de investigare( ). Numai refuzul statului membru de a răspunde la ordinul adresat ar permite Comisiei să o închidă.

29. În ceea ce privește pretinsa deteriorare a situației procedurale a Deutsche Post și a Republicii Federale Germania în cazul nerespectării actului în litigiu, Tribunalul a arătat la punctul 42 din ordonanțele atacate că refuzul autorităților germane de a furniza Comisiei informațiile solicitate în actul în litigiu, iar nu actul în litigiu ca atare, este susceptibil să priveze persoanele interesate în cauză de posibilitatea de a critica caracterul lacunar al temeiului de fapt al deciziei finale. Potrivit Tribunalului, dacă autoritățile germane consideră că informațiile solicitate de Comisie nu sunt necesare pentru stabilirea situației de fapt sau că cercetările solicitate sunt prea oneroase în raport cu rezultatul preconizat, acestea pot alege să ignore ordinul care le este adresat.

30. În orice caz, la punctul 43 din ordonanțele atacate, Tribunalul a amintit că actul în litigiu nu poate fi considerat că pune capăt obligației Comisiei de a motiva suficient decizia sa finală și interzice Deutsche Post și Republicii Federale Germania orice contestare a temeiului acesteia.

31. În ceea ce privește respectarea dreptului la apărare al Republicii Federale Germania, Tribunalul a subliniat că acesta a fost asigurat de posibilitatea de a contesta faptele pretinse de Comisie pe întreg parcursul procedurii administrative și că acest drept este în continuare garantat, întrucât recurentele au posibilitatea de a introduce o acțiune împotriva deciziei finale.

32. La punctul 46 din Ordonanța Deutsche Post/Comisia, citată anterior, și la punctul 45 din Ordonanța Germania/Comisia, citată anterior, Tribunalul a concluzionat că actul în litigiu nu constituie un act atacabil în sensul articolului 230 CE.

IV – Procedura în fața Curții și concluziile părților

33. În cauza C‑463/10 P, Deutsche Post solicită Curții anularea Ordonanței Deutsche Post/Comisia, citată anterior, și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

34. În ceea ce privește Comisia, aceasta solicită Curții respingerea recursului și obligarea Deutsche Post la plata cheltuielilor de judecată.

35. În cauza C‑475/10 P, Republica Federală Germania solicită Curții anularea Ordonanței Germania/Comisia, citată anterior, și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

36. În ceea ce privește Comisia, aceasta solicită Curții respingerea recursului și obligarea Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor de judecată.

37. Printr‑o Ordonanță din 15 decembrie 2010, președintele Curții a dispus conexarea cauzelor C‑463/10 P și C‑475/10 P pentru buna desfășurare a procedurii orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

V – Cu privire la recursuri

A – Argumentele părților

38. Deutsche Post și Republica Federală Germania susțin că ordonanțele atacate cuprind mai multe erori de drept, întrucât Tribunalul nu a calificat actul în litigiu drept act atacabil în sensul articolului 230 CE. Acestea susțin că, în mod contrar aprecierii Tribunalului, un ordin de furnizare a informațiilor în temeiul articolului 10 alineatul (3) din regulament produce efecte juridice obligatorii și constituie, prin urmare, un act atacabil în sensul articolului 230 CE.

39. În susținerea recursurilor formulate, recurentele invocă cinci motive. Primele trei motive sunt întemeiate pe încălcarea articolului 249 CE, pe nerespectarea jurisprudenței Curții referitoare la natura actelor atacabile și, respectiv, pe neluarea în considerare a efectelor juridice ale actului în litigiu. Al patrulea motiv este întemeiat pe încălcarea principiului protecției jurisdicționale efective, iar al cincilea motiv este întemeiat pe nerespectarea repartizării competențelor între Comisie și statele membre.

1. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 249 CE

40. Deutsche Post și Republica Federală Germania arată că articolul 10 alineatul (3) din regulament conferă expres Comisiei competența de a adopta o decizie oficială. Or, în temeiul articolului 249 al patrulea paragraf CE, un asemenea act ar fi obligatoriu în toate elementele sale pentru destinatarii pe care îi indică.

41. Deutsche Post și Republica Federală Germania se referă în egală măsură la principiul cooperării loiale prevăzut la articolul 10 CE, precum și la considerentul (6) al regulamentului pentru a demonstra caracterul obligatoriu al actului în litigiu. Statul membru care nu și‑ar îndeplini obligația stabilită în actul în litigiu ar încălca tratatul și s‑ar expune, în consecință, unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor.

42. Caracterul obligatoriu al actului în litigiu ar afecta și Deutsche Post în calitate de beneficiar al ajutorului. Astfel, Republica Federală Germania ar trebui să obțină în mod necesar colaborarea acestei întreprinderi pentru a‑și îndeplini obligația. În plus, aceasta din urmă ar fi singura care dispune de informațiile solicitate.

43. Comisia susține, în esență, că, în conformitate cu jurisprudența, trebuie să se ia drept temei nu forma unui act, ci substanța acestuia pentru a stabili dacă o acțiune în anulare poate fi introdusă. Numai măsurile susceptibile să producă efecte de drept obligatorii, de natură să afecteze interesele reclamantului, ar constitui acte atacabile în sensul articolului 230 CE( ). Or, o decizie în sensul articolului 249 CE nu ar îndeplini în mod automat acest criteriu( ).

2. Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe nerespectarea jurisprudenței referitoare la natura actelor atacabile

44. Republica Federală Germania contestă aplicarea în speță a principiului stabilit în Hotărârea IBM/Comisia, citată anterior( ), potrivit căruia constituie un act atacabil numai măsura care stabilește definitiv poziția instituției la finalul unei proceduri, cu excluderea măsurilor intermediare. Referindu‑se la jurisprudența Curții, Republica Federală Germania susține că un asemenea principiu nu se poate transpune în domeniul ajutoarelor de stat.

45. Deutsche Post subliniază că natura provizorie a ordinelor de furnizare a informațiilor și a ordinelor de suspendare nu implică faptul că aceste acte sunt lipsite de efect juridic propriu( ). În această privință, Curtea ar fi recunoscut deja că ordinele de suspendare constituie acte atacabile( ).

46. Comisia amintește că nu se poate introduce nicio acțiune împotriva unor acte prin care nu își stabilește definitiv poziția, ci care servesc numai la pregătirea deciziei sale finale. Potrivit Comisiei, dacă ar fi posibilă formularea unei acțiuni împotriva actelor pregătitoare, beneficiarul unui ajutor ar putea încetini considerabil procesul decizional prin atacarea sistematică în justiție a oricărui act pregătitor. În plus, întrucât prin actele pregătitoare nu se adoptă o poziție definitivă a Comisiei, instanțele Uniunii ar putea fi determinate să se pronunțe anticipat asupra deciziei finale pentru a fi în măsură să se pronunțe cu privire la legalitatea actului provizoriu. În sfârșit, eventualele nelegalități care ar afecta actele pregătitoare ar putea fi invocate în susținerea acțiunii îndreptate împotriva actului definitiv în elaborarea căruia acestea constituie o etapă pregătitoare( ).

47. Principiile stabilite în Hotărârea IBM/Comisia, citată anterior, ar fi fost aplicate de instanțele Uniunii nu numai în contextul dreptului concurenței, dar și într‑o serie de alte materii. Pe de altă parte, jurisprudența privind inițierea unei proceduri în materia ajutoarelor de stat ar confirma că acțiunile în anulare formulate împotriva actelor pregătitoare sunt, în principiu, inadmisibile. Numai atunci când decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare ar presupune în mod direct efecte juridice care ar fi diferite de efectul deciziei finale, acțiunea împotriva unei astfel de decizii de deschidere ar fi admisibilă.

3. Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe neluarea în considerare a efectelor juridice ale unui ordin de furnizare a informațiilor

48. Deutsche Post și Republica Federală Germania susțin că, în mod contrar celor decise de Tribunal( ), un ordin de furnizare a informațiilor în temeiul articolului 10 alineatul (3) din regulament produce efecte juridice obligatorii în detrimentul statului membru și al întreprinderii în cauză. Potrivit Republicii Federale Germania, o astfel de decizie ar încheia procedura administrativă în materie de ajutoare de stat, în măsura în care ar pune capăt obligației Comisiei de a stabili faptele pe proprie răspundere. În lipsa unui răspuns din partea statului membru, un astfel de ordin ar permite Comisiei să adopte decizia pe baza înscrisurilor din dosar. Acest lucru ar determina o întrerupere în desfășurarea procedurii, întrucât etapa de cooperare dintre statul membru și Comisie ar fi înlocuită cu o etapă oficială al cărei calendar și fond ar fi stabilite direct de Comisie.

49. Recurentele adaugă că nerespectarea ordinului facilitează sarcina probei care revine Comisiei și le împiedică să invoce caracterul insuficient în fapt al deciziei finale în cadrul unei acțiuni ulterioare. În plus, acestea subliniază că o acțiune introdusă împotriva deciziei finale nu ar permite remedierea consecințelor pe care le determină lipsa de cooperare a statului membru. În vederea asigurării dreptului lor la apărare, recurentele ar fi, așadar, obligate să se conformeze ordinului.

50. În sfârșit, recurentele observă că lipsa sancțiunii, menționată la punctul 29 din Ordonanța Deutsche Post/Comisia, citată anterior, și la punctul 28 din Ordonanța Germania/Comisia, citată anterior, nu este decisivă.

51. Comisia susține că, în cadrul unei proceduri în materia ajutoarelor de stat, obligația statului membru în cauză de a comunica informațiile solicitate rezultă mai degrabă din articolul 10 CE decât din actul în litigiu. În măsura în care aceasta nu ar dispune de nicio altă competență de investigare, Comisia nu ar putea clarifica faptele fără cooperarea loială a statelor membre. În consecință, nu ordinul de furnizare a informațiilor, ci refuzul statului membru de a se da curs acestui ordin ar permite Comisiei să decidă pe baza informațiilor disponibile și să inițieze o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor. Or, o asemenea acțiune nu ar fi de natură să afecteze interesele Republicii Federale Germania și, cu atât mai puțin, pe cele ale Deutsche Post. În același mod, actul în litigiu, care ar urmări să asigure respectarea principiului contradictorialității, nu ar afecta poziția juridică a acestui stat membru.

52. În sfârșit, Comisia insistă asupra faptului că nu este aplicabilă nicio sancțiune pentru nerespectarea actului în litigiu. Împrejurarea că părțile nu vor mai putea invoca într‑un stadiu ulterior fapte pe care nu le‑au dezvăluit în cursul procedurii administrative nu ar constitui o sancțiune, ci corolarul principiului contradictorialității.

4. Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului protecției jurisdicționale efective

53. Deutsche Post și Republica Federală Germania subliniază că ordonanțele atacate încalcă principiul protecției jurisdicționale efective.

54. Instanțele Uniunii ar trebui, pe de o parte, să poată controla dacă Comisia a respectat condițiile de procedură stabilite prin regulament și, pe de altă parte, să poată verifica proporționalitatea și necesitatea informațiilor solicitate de Comisie. Potrivit recurentelor, interesele părților în cauză nu ar fi suficient garantate de caracterul atacabil al deciziei finale.

55. Republica Federală Germania mai subliniază că, la punctul 42 din ordonanțele atacate, Tribunalul încalcă principiul statului de drept, în măsura în care sugerează că acest stat membru este liber să se conformeze sau să nu se conformeze actului în litigiu. Astfel, un stat de drept nu ar trebui să fie determinat să încalce o obligație impusă de Comisie. În plus, dezavantajele procedurale legate de o asemenea acțiune ar fi extrem de grave.

56. Comisia răspunde, mai întâi, că recurentele beneficiază de o protecție jurisdicțională efectivă, în măsura în care acestea pot invoca nelegalitatea actului în litigiu în cadrul unei acțiuni introduse împotriva deciziei finale.

57. În continuare, Comisia distinge procedura de control al ajutoarelor de stat de cea prevăzută în cadrul practicilor anticoncurențiale. Astfel, în Regulamentul nr. 17( ), legiuitorul comunitar ar fi prevăzut în mod expres că o întreprindere poate introduce o acțiune împotriva unui ordin formulat de Comisie. Acesta ar fi prevăzut de asemenea că Comisia poate aplica amenzi și penalități cu titlu cominatoriu atunci când întreprinderea nu se conformează acestui ordin. Prin urmare, cele două sisteme nu ar fi comparabile.

5. Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe nerespectarea repartizării competențelor între Comisie și statele membre

58. Republica Federală Germania apreciază că Tribunalul nu a respectat sistemul repartizării competențelor, întrucât a considerat că statele membre pot alege să ignore ordinul care le este adresat. Prin urmare, acestea din urmă ar putea refuza să comunice informațiile pe care le apreciază că nu sunt necesare pentru stabilirea faptelor. Or, potrivit Republicii Federale Germania, un astfel de raționament ar implica un transfer către statele membre al obligației de a stabili faptele și de a determina obiectul procedurii.

59. Comisia răspunde că ordonanțele atacate nu determină niciun transfer de competență. Astfel, întrucât nu dispune de nicio competență de investigare, Comisia ar depinde de cooperarea statului membru, a beneficiarului de ajutor și a terților interesați, în vederea clarificării faptelor. Totuși, Comisia ar trebui să definească ceea ce ar trebui să fie considerate informații necesare pentru a‑i permite să adopte o decizie finală privind un ajutor de stat.

B – Aprecierea noastră

60. Considerăm că actul în litigiu constituie un act atacabil în sensul articolului 230 CE.

61. Pentru a ajunge la această concluzie, este necesar să se amintească, cu titlu introductiv, jurisprudența Curții referitoare la natura actelor atacabile, precum și cadrul procesual în care se înscrie actul în litigiu.

1. Observații introductive

a) Jurisprudența Curții referitoare la natura actelor atacabile în cadrul unei acțiuni în anulare

62. Jurisprudența Curții referitoare la natura actelor atacabile în cadrul unei acțiuni în anulare a fost stabilită cu câteva decenii în urmă în Hotărârile Comisia/Consiliul, numită „AETR”( ), și IBM/Comisia, citată anterior( ). Această jurisprudență a fost aplicată în mod constant în domeniul ajutoarelor de stat și, cel mai recent, în Hotărârea Athinaïki Techniki/Comisia, citată anterior, precum și în Hotărârea NDSHT/Comisia( ).

63. Pentru ca un act să poată face obiectul unei acțiuni în anulare, trebuie îndeplinite două condiții.

64. În primul rând, în conformitate cu articolul 230 CE, trebuie să fie vorba despre un act adoptat de una dintre instituțiile Uniunii.

65. În al doilea rând, trebuie să fie vorba despre un act susceptibil să producă efecte juridice obligatorii. Cu alte cuvinte, interesele reclamanților trebuie să fie afectate, iar situația lor juridică trebuie să fie modificată în mod distinct. Forma în care este adoptat un act sau o decizie nu este, în principiu, relevantă( ). Prin urmare, trebuie să se țină cont de substanța acestuia pentru a stabili dacă un act produce asemenea efecte( ).

66. Această jurisprudență permite extinderea domeniului de aplicare al acțiunii la acte care în mod formal nu pot fi calificate drept „decizie”, dar care, în esență, produc efecte juridice obligatorii. De asemenea, aceasta permite să se evite ca instituțiile să se sustragă controlului instanțelor Uniunii prin simpla nerespectare a unor cerințe de formă, precum titlul actului, motivarea acestuia sau menționarea dispozițiilor care constituie temeiul său juridic.

67. Această a doua condiție are o importanță specială atunci când este vorba despre aprecierea caracterului atacabil al unui act care se înscrie într‑o procedură administrativă care presupune mai multe etape precum cea referitoare la controlul ajutoarelor de stat( ).

68. În această materie, Comisia adoptă numeroase acte prin care efectuează nu numai o apreciere definitivă cu privire la calificarea și la compatibilitatea unei măsuri cu piața comună, ci și decide în privința măsurilor de investigare și de organizare a procedurii. Or, toate aceste acte nu au efecte juridice în raport cu statele membre și cu întreprinderile în cauză.

69. Prin urmare, Curtea clasifică aceste acte în categorii diferite.

70. Primele sunt actele prin care Comisia își stabilește definitiv poziția la încheierea procedurii. Acestea constituie acte atacabile, în măsura în care produc efecte juridice obligatorii și nu sunt urmate de niciun alt act care poate da naștere unei acțiuni în anulare.

71. Aceasta este situația deciziilor prin care Comisia, la încheierea procedurii oficiale de investigare prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE, apreciază că măsura în discuție nu constituie un ajutor sau că aceasta este compatibilă sau incompatibilă cu piața comună( ). Aceasta este, de asemenea, situația actului prin care Comisia clasează o plângere referitoare la un ajutor pretins ilegal( ).

72. A doua categorie de acte o reprezintă actele intermediare al căror obiectiv este de a pregăti decizia finală.

73. Pe de o parte, identificăm măsuri care, deși sunt adoptate în cadrul procedurii pregătitoare, constituie finalul unei etape distincte a procedurii principale și produc efect de drept( ).

74. Există numeroase exemple în cadrul procedurilor de punere în aplicare a articolelor 81 CE și 82 CE. Acestea sunt organizate în mai multe faze succesive, precum faza de investigare prealabilă, faza de examinare contradictorie, apoi faza de audiere. Astfel, în Hotărârile Hoechst/Comisia( ) și Orkem/Comisia( ), Curtea a admis că deciziile prin care Comisia solicită informații întreprinderilor sau dispune efectuarea unor investigații la fața locului constituie acte atacabile.

75. În mod similar, Curtea a considerat că decizia prin care Comisia inițiază, la finalul analizei preliminare, procedura oficială de investigare constituie un act atacabil( ). Aceasta apreciază că o asemenea decizie produce efecte juridice în raport cu statul membru și cu întreprinderile în cauză, întrucât Comisia poate dispune suspendarea măsurii. Potrivit Curții, aceste efecte sunt autonome în raport cu decizia finală și nu pot fi remediate în cadrul unei acțiuni împotriva deciziei finale, privând astfel recurentele de o protecție jurisdicțională suficientă( ).

76. Pe de altă parte, identificăm măsuri de natură „pur”( ) sau „simplu”( ) pregătitoare. Aceste măsuri constituie doar una dintre etapele care permit instituției să adopte decizia finală. Ele nu produc niciun efect de drept și nu constituie, în conformitate cu jurisprudența, acte atacabile. Din această perspectivă, Curtea consideră că neregulile care pot afecta măsurile respective pot fi invocate în susținerea unei acțiuni îndreptate împotriva deciziei finale, în elaborarea căreia acestea constituie o etapă pregătitoare( ). Aceasta este situația, în dreptul concurenței, a actului prin care Comisia comunică obiecțiunile împotriva întreprinderilor.

77. Evocarea acestei jurisprudențe permite să se cunoască cerințele care orientează acțiunea Curții în această materie.

78. Astfel cum am arătat, Curtea urmărește să garanteze o protecție jurisdicțională efectivă a drepturilor pe care justițiabilii le au în temeiul dreptului Uniunii. În Hotărârea Athinaïki Techniki/Comisia, citată anterior, Curtea a amintit că, întrucât Uniunea Europeană este o comunitate de drept, modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor trebuie să fie interpretate astfel încât aceste modalități să poată contribui la îndeplinirea unui astfel de obiectiv( ). De aceea, actele pregătitoare susceptibile să producă efecte de drept și care constituie finalul unei proceduri accesorii procedurii principale trebuie, potrivit Curții, să poată face obiectul unei acțiuni în anulare.

79. Cu toate acestea, Curtea urmărește de asemenea să evite o înmulțire a acțiunilor împotriva măsurilor pregătitoare, susceptibile să paralizeze acțiunea instituțiilor. Aceasta vizează în egală măsură să protejeze repartizarea competențelor și sistemul căilor de atac organizate prin tratat. Curtea este, astfel, puțin dispusă să se pronunțe în sensul admisibilității unei acțiuni împotriva unui act pregătitor, în condițiile în care aceasta o obligă să efectueze o apreciere cu privire la problemele asupra cărora Comisia nu a avut încă ocazia să se pronunțe. Acest lucru ar avea drept consecință o anticipare a dezbaterilor pe fond și o confuzie între diferitele faze ale procedurilor administrative și judiciare( ).

80. Acesta este contextul jurisprudențial în care ne revine sarcina de a califica actul în litigiu. Constituie acesta, astfel cum subliniază Tribunalul în ordonanțele atacate, o măsură de „natură pur pregătitoare”, care nu mai poate fi atacată, sau este vorba, astfel cum susțin Deutsche Post, precum și Republica Federală Germania, de un act atacabil?

81. Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se examineze, de asemenea, cadrul procesual în care se înscrie actul în litigiu.

b) Cu privire la cadrul procesual în care se înscrie actul în litigiu

82. În cadrul procedurii de control al ajutoarelor de stat, Comisia dispune de o competență exclusivă în ceea ce privește aprecierea compatibilității unui ajutor cu tratatul( ). În special, Comisia are obligația de a asigura ca niciun ajutor contrar tratatului să nu fie acordat sau menținut, în conformitate cu articolul 87 CE( ).

83. Pentru a asigura punerea în aplicare a acestei dispoziții și pentru a realiza un acord între dreptul de intervenție al statelor membre și garanția unei concurențe nedenaturate în cadrul Uniunii, tratatul a prevăzut o procedură de control și de autorizare prealabilă a ajutoarelor de stat, în cursul căreia se instituie un dialog între statul membru în cauză și Comisie. Statului membru îi revine obligația de cooperare loială. În ceea ce privește Comisia, aceasta dispune de competențe de investigare și trebuie, în acest sens, să respecte anumite cerințe procedurale.

84. Reiese din considerentul (6) al regulamentului că, în conformitate cu articolul 10 CE, statele membre trebuie să coopereze cu Comisia. Acest lucru înseamnă că sunt obligate, pe de o parte, să notifice Comisiei proiectele de ajutoare noi și, pe de altă parte, să furnizeze acestei instituții toate informațiile necesare pentru a‑i permite să aprecieze compatibilitatea ajutoarelor cu piața comună. Aceste două obligații sunt strâns legate, întrucât Comisia poate, în conformitate cu articolul 5 din regulament, considera că notificarea a fost retrasă, în condițiile în care un stat membru refuză să furnizeze în termenul stabilit informațiile suplimentare de care aceasta are nevoie.

85. Dacă aceasta este situația, Comisia efectuează examinarea ajutorului în conformitate cu articolele 10-15 din regulament referitoare la ajutoare ilegale( ).

86. În acest cadru, Comisia dispune de competențe de a emite ordine care îi permit să obțină informații și să limiteze prejudiciile legate de punerea în aplicare a ajutorului care nu este notificat.

87. În conformitate cu articolul 10 din regulament, Comisia este autorizată să primească de la statul membru în cauză toate documentele, informațiile și datele necesare pentru examinarea compatibilității ajutorului cu piața comună. Este vorba numai de competența de investigare recunoscută Comisiei în cadrul procedurii de control al ajutoarelor de stat. Aceasta este graduală. Comisia poate solicita( ) statului membru în cauză să îi furnizeze aceste informații, adresându‑i, dacă este necesar, o atenționare și stabilind un termen suplimentar. Dacă este cazul, Comisia îi poate adresa un ordin( ).

88. Este important să subliniem că Comisia nu poate utiliza această competență de a emite ordine decât în cadrul unei proceduri în materia ajutoarelor ilegale, respectiv atunci când statul membru nu notifică un proiect prin care urmărește să instituie un ajutor sau atunci când acesta, în pofida notificării, nu furnizează informațiile suplimentare solicitate de Comisie, în conformitate cu articolul 5 alineatul (3) din regulament.

89. Ordinul trebuie să precizeze care sunt informațiile solicitate și să stabilească un termen adecvat pentru comunicarea acestora.

90. Atunci când statul membru nu își îndeplinește obligația de cooperare și nu furnizează informațiile solicitate, Comisia are competența de a pune capăt procedurii și poate adopta o decizie de constatare a compatibilității sau incompatibilității ajutorului cu piața comună doar pe baza elementelor de care dispune. Aceste principii au fost stabilite de Curte în Hotărârea din 14 februarie 1990, Franța/Comisia( ), și au fost concretizate la articolul 13 alineatul (1) din regulament.

91. În ceea ce privește celelalte competențe de a emite ordine, prevăzute la articolul 11 din regulament, acestea trebuie să permită Comisiei să adopte măsuri provizorii pentru a limita prejudiciile legate de punerea în aplicare a ajutorului care nu a fost notificat. Astfel, Comisia poate solicita statului membru în cauză să suspende plata ajutorului sau să îl recupereze provizoriu de la beneficiari până ce aceasta se pronunță cu privire la compatibilitatea ajutorului cu piața comună( ). Dacă statul membru nu se conformează unuia dintre aceste ordine, articolul 12 din regulament autorizează în mod expres Comisia să sesizeze Curtea pentru ca aceasta să constate încălcarea tratatului.

92. În Hotărârea din 9 octombrie 2001, Italia/Comisia, citată anterior, Curtea a hotărât că ordinul de suspendare poate face obiectul unei acțiuni în anulare introduse fie de întreprinderea beneficiară, fie de statul membru în cauză. Aceasta a apreciat că actul menționat are un caracter obligatoriu cu efecte imediate în raport cu statul membru și cu întreprinderile în cauză și produce consecințe ireversibile pe care nu le poate înlătura o acțiune în anulare împotriva deciziei finale( ).

93. Expunerea acestui cadru procesual ne permite să deducem două concluzii.

94. În primul rând, constatăm că statul membru are o obligație de cooperare loială. Ca și Comisia, acesta trebuie să colaboreze cu bună‑credință în scopul depășirii dificultăților pe care le ridică aprecierea compatibilității unui ajutor, respectând în același timp dispozițiile tratatului( ).

95. În al doilea rând, constatăm că legiuitorul comunitar sancționează diferit nerespectarea, de către statul membru, a unui ordin emis de Comisie, după cum aceasta urmărește să obțină informații sau urmărește să suspende ori să recupereze provizoriu un ajutor. Acest lucru rezultă foarte clar din prevederile considerentului (12) al regulamentului, precum și din articolele 12 și 13 din acesta.

96. Astfel, atunci când statul membru nu se conformează unui ordin de furnizare a informațiilor, Comisia are dreptul să se pronunțe doar pe baza informațiilor disponibile. În schimb, atunci când acest stat refuză să suspende sau să recupereze provizoriu un ajutor, Comisia este îndreptățită să sesizeze direct Curtea.

97. În opinia noastră, această distincție se explică în raport cu consecințele pe care le determină refuzul de cooperare al statului membru.

98. Astfel, în prima situație, ordinul de furnizare a informațiilor urmărește să lămurească cât mai complet posibil Comisia înainte ca aceasta să adopte o decizie care poate afecta interesele statului membru în cauză. Prin urmare, dacă statul membru refuză să coopereze, comportamentul acestuia este susceptibil să afecteze, în primul rând, interesele sale.

99. În schimb, în cea de a doua situație, ordinele de suspendare și de recuperare provizorie a unui ajutor trebuie să permită Comisiei să restabilească, fără întârziere, o concurență efectivă în cadrul pieței comune. Dacă statul membru refuză să se conformeze acestor ordine, comportamentul său nu mai afectează doar propriile interese, ci poate cauza de asemenea un prejudiciu grav și imediat concurenților, afectând în același mod buna funcționare a pieței.

100. Această diferență justifică totuși ca ordinul de furnizare a informațiilor să nu fie un act atacabil, spre deosebire de ordinele de suspendare și de recuperare a unui ajutor?

101. Considerăm că răspunsul este negativ. Astfel, dacă actul în litigiu prezintă, în mod evident, un caracter pregătitor în vederea adoptării deciziei finale, acesta îndeplinește totuși toate condițiile stabilite de jurisprudență pentru a face obiectul unei acțiuni în anulare.

2. Cu privire la aplicarea în speță a jurisprudenței Curții

102. Amintim că, în temeiul jurisprudenței, un act pregătitor este atacabil în condițiile în care constituie finalul unei faze distincte a procedurii principale și produce efecte de drept.

103. În primul rând, considerăm că actul în litigiu constituie într‑adevăr finalul procedurii de investigare inițiate de Comisie. Ordinul de furnizare a informațiilor constituie chiar nucleul fazei de examinare din cadrul procedurii, în cursul căreia statul membru este obligat să coopereze.

104. Această competență este largă, întrucât Comisia poate solicita statului membru să îi furnizeze toate documentele, informațiile și datele pe care le consideră necesare( ) pentru aprecierea ajutorului, Comisia fiind obligată să precizeze doar natura acestora. Prin urmare, dreptul menționat implică posibilitatea de a căuta informații diverse care nu sunt încă cunoscute sau identificate în mod precis de Comisie, precum cuantumul ajutorului în discuție, natura acestuia, întreprinderile beneficiare sau chiar și perioada în care a fost plătit acest ajutor. Totuși, dacă instituția întâmpină un refuz de cooperare din partea statului membru în cauză, devine dificil pentru aceasta să adune elementele necesare în vederea aprecierii ajutorului. Astfel, Comisia nu dispune de nicio altă competență de investigare, spre deosebire de cele care îi sunt recunoscute în dreptul concurenței în cadrul Regulamentului nr. 1/2003( ). Astfel, atunci când statul membru nu își îndeplinește obligația de cooperare și nu furnizează informațiile solicitate, Comisia are dreptul să adopte o decizie doar pe baza elementelor de care dispune. Așa cum a recunoscut Curtea în mod expres, Comisia dispune astfel de „competența de a pune capăt procedurii”( ).

105. În al doilea rând, considerăm că actul în litigiu produce efecte juridice obligatorii și cu efect imediat în raport cu statul membru în cauză.

106. Pe de o parte, acesta se prezintă sub forma unei decizii care, conform articolului 249 CE, este obligatorie în toate elementele sale pentru destinatarii pe care îi indică. În plus, un ordin presupune, prin însăși natura sa, o obligație de a face, ceea ce creează în sarcina statului membru în cauză o obligație de executare imediată și efectivă.

107. Pe de altă parte, din dispozițiile articolului 10 alineatele (2) și (3) din regulament rezultă în mod clar că intenția legiuitorului comunitar a fost să distingă ordinul de simpla solicitare de informații prevăzută la articolul 10 alineatul (2) din regulamentul menționat. Aceasta din urmă nu prezintă efectiv, ca atare, caracter obligatoriu.

108. Această distincție are sens doar dacă ordinul are forță obligatorie în raport cu statul membru în cauză și determină consecințe juridice atunci când acesta nu se conformează ordinului respectiv.

109. Astfel, Comisia are dreptul să aprecieze compatibilitatea ajutorului doar pe baza informațiilor disponibile.

110. Pe de altă parte, aceasta este liberă să introducă o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în privința statului membru pentru motivul încălcării tratatului. Amintim că statul menționat nu a notificat ajutorul, acesta fiind, prin urmare, pus în aplicare în mod ilegal, și că refuză să coopereze prin furnizarea informațiilor solicitate de Comisie.

111. În mod contrar celor susținute de Comisie, introducerea unei astfel de acțiuni nu este nesemnificativă. Acțiunea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor are drept obiect sancționarea unei încălcări a dreptului Uniunii imputabile statului membru și asigurarea restabilirii efective a legalității comunitare. Hotărârea pronunțată de Curte are caracter declarativ și implică, așadar, în temeiul articolului 228 CE, o obligație de executare a cărei nerespectare poate fi sancționată printr‑o nouă acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor sau prin pronunțarea unor penalități cu titlu cominatoriu. În plus, nu trebuie să uităm că hotărârea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor poate facilita angajarea răspunderii statului membru în fața instanțelor naționale.

112. Prin urmare, putem împărtăși cu greu opinia Tribunalului potrivit căreia statul membru „[poate] alege să nu respecte ordinul care [îi] este adresat” de Comisie( ). Astfel, nu putem determina un stat membru să nu își îndeplinească obligațiile, să încalce dispozițiile dreptului Uniunii și să se expună la introducerea unei acțiuni în justiție. Astfel cum susține Republica Federală Germania, acest lucru este efectiv contrar principiilor statului de drept și protecției jurisdicționale efective.

113. Având în vedere toate aceste elemente, considerăm, așadar, că actul în litigiu determină efecte juridice obligatorii în raport cu statul membru în cauză.

114. Prin urmare, acest act trebuie să poată face obiectul unui control jurisdicțional.

115. Recunoașterea unei puteri de constrângere din partea Comisiei, care determină, în plus, posibilitatea de a introduce o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în privința statului membru, trebuie să fie însoțită, în opinia noastră, de recunoașterea garanțiilor procedurale în beneficiul statelor membre.

116. Instanțele Uniunii ar trebui să poată controla dacă, înainte de a adopta decizia finală, Comisia a respectat condițiile de procedură stabilite la articolul 5 alineatul (2) și la articolul 10 alineatul (2) din regulament.

117. În plus, acestea ar trebui să poată examina natura, necesitatea și proporționalitatea informațiilor solicitate de Comisie.

118. Astfel, după cum am observat, dispozițiile regulamentului indică faptul că solicitările de informații pot avea o sferă de aplicare foarte largă, Comisia având dreptul de a solicita toate informațiile pe care le apreciază a fi necesare( ), aceasta fiind obligată să precizeze doar natura( ) lor. Prin urmare, instanța Uniunii ar trebui să poată controla dacă informațiile solicitate au putut fi efectiv considerate necesare în raport cu obiectivul urmărit de Comisie în cadrul procedurii oficiale de investigare și nu depășesc cadrul acesteia.

119. Acest control nu privește, așadar, aprecierea pe fond a compatibilității ajutorului cu piața comună și nu trebuie să determine instanțele Uniunii să efectueze o apreciere cu privire la problemele asupra cărora Comisia nu a avut încă ocazia să se pronunțe, evitând astfel o anticipare a dezbaterilor pe fond. În prezentele cauze, actul în litigiu nu exprimă nicio opinie provizorie în ceea ce privește existența unui ajutor sau în ceea ce privește compatibilitatea acestuia cu piața comună. Prin urmare, introducerea unei acțiuni în anulare împotriva actului în litigiu nu ar trebui să dea naștere unui risc de confuzie între diferitele faze ale procedurilor administrative și judiciare.

120. Acest control în amonte ar permite evitarea situației în care un stat membru trebuie să aștepte adoptarea deciziei finale pentru a invoca, în cadrul unei acțiuni introduse împotriva acesteia din urmă, nelegalitatea ordinului. Astfel, o asemenea situație ar risca să compromită desfășurarea corespunzătoare a procedurii administrative, precum și buna administrare a justiției.

121. Două situații permit ilustrarea acestui punct.

122. În prima situație, ne putem imagina că statul membru nu se conformează ordinului, întrucât consideră, în mod întemeiat sau nu, că normele de procedură nu au fost respectate sau că informațiile solicitate sunt disproporționate.

123. Până la adoptarea deciziei finale, statul membru se află, așadar, în situația încălcării dispozițiilor dreptului Uniunii, iar introducerea unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor nu constituie o cale de atac corespunzătoare pentru a‑i permite să invoce nelegalitatea ordinului. În ceea ce privește Comisia, aceasta trebuie să adopte o decizie care nu se întemeiază pe elemente complete și sigure.

124. În cea de a doua situație, ne putem imagina că statul membru dă curs ordinului Comisiei înainte de a invoca nelegalitatea acestuia în cadrul acțiunii introduse împotriva deciziei finale. Această situație nu permite să se garanteze o protecție jurisdicțională suficientă împotriva neregulilor pe care le poate cuprinde acest ordin. Astfel, au fost furnizate informații care au orientat aprecierea Comisiei. Or, în anumite cazuri, poate părea dificil să se aprecieze impactul acestor informații asupra desfășurării procedurii. Astfel, chiar și în cazul în care acțiunea introdusă împotriva deciziei finale ar fi admisă, nu suntem siguri că pot fi înlăturate toate efectele pe care le implică ordinul respectiv.

125. Soluția pe care o propunem, deși ar determina efectiv o înmulțire a acțiunilor intermediare, nu ar trebui să împiedice acțiunea Comisiei. Astfel, știm că introducerea unei acțiuni în anulare împotriva unui act nu determină dispariția obligației destinatarului acestuia de a se conforma actului respectiv, ținând seama de lipsa efectului suspensiv al acțiunii și în măsura în care nu s‑a dispus suspendarea executării de către judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii( ).

126. În plus, această soluție pare perfect conformă cu principiile stabilite în cadrul contenciosului dreptului concurenței.

127. Astfel, rezultă fără echivoc din legislație, precum și din jurisprudența Curții că solicitările de informații formulate de Comisie în cadrul controlului practicilor anticoncurențiale constituie acte atacabile în sensul articolului 230 CE( ). Aceste solicitări de informații erau prevăzute la articolul 11 din Regulamentul nr. 17( ) înainte de a fi codificate la articolul 18 din Regulamentul nr. 1/2003. Informațiile solicitate de Comisie trebuie să fie necesare, după cum trebuie să fie și cele solicitate în cadrul procedurii de control al ajutoarelor de stat. Or, în cadrul contenciosului dreptului concurenței, acest lucru înseamnă că Curtea are competența de a verifica dacă informațiile solicitate nu depășesc ceea ce este necesar pentru a permite Comisiei să definească încălcarea și să stabilească durata acesteia, precum și cercul întreprinderilor implicate( ).

128. Având în vedere aceste elemente și ținând seama de considerațiile de mai sus, apreciem că și actul în litigiu trebuie să poată face obiectul unui control jurisdicțional.

129. În consecință, apreciem că actul în litigiu constituie un act atacabil.

130. Prin urmare, recursurile formulate de recurente sunt fondate și, în consecință, ordonanțele atacate trebuie să fie anulate.

VI – Cu privire la consecințele anulării ordonanțelor atacate

131. Conform articolului 61 primul paragraf a doua teză din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, aceasta din urmă poate, în cazul anulării hotărârii Tribunalului, să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată.

132. În cadrul cauzei C‑475/10 P, excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie împotriva acțiunii introduse de Republica Federală Germania trebuie, având în vedere considerațiile de mai sus, să fie respinsă. Prin urmare, acțiunea în anulare introdusă de acest stat trebuie considerată admisibilă.

133. În cadrul cauzei C‑463/10 P, Comisia a invocat un al doilea motiv în susținerea excepției sale de inadmisibilitate a acțiunii introduse de Deutsche Post, întemeiat pe lipsa calității procesuale active a acesteia din urmă.

134. Considerăm că Curtea dispune de toate elementele necesare pentru a se pronunța asupra acestui motiv.

A – Argumentele părților

135. Comisia susține că Deutsche Post nu este vizată nici în mod individual, nici în mod direct de actul în litigiu în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE.

136. În ceea ce privește afectarea individuală, Comisia subliniază că actul în litigiu este adresat doar Republicii Federale Germania și că acesta nu creează nicio obligație în sarcina Deutsche Post. În ceea ce privește afectarea directă, Comisia susține că executarea ordinului lasă o putere de apreciere statului membru. Astfel, acesta din urmă ar determina cui se adresează ordinul și ar stabili maniera de obținere a informațiilor solicitate.

137. Deutsche Post contestă aprecierile menționate. Aceasta se consideră individualizată în sensul Hotărârii Plaumann/Comisia( ), întrucât ar fi singura deținătoare a informațiilor solicitate și singura întreprindere obligată să restituie ajutorul în discuție. Deutsche Post apreciază de asemenea că este vizată în mod direct de actul în litigiu, întrucât, în mod contrar a ceea ce susține Comisia, Republica Federală Germania nu ar avea nicio marjă de apreciere în ceea ce privește executarea ordinului. Nu ar exista nicio incertitudine posibilă în ceea ce privește informațiile solicitate de Comisie, care ar reieși din actul în litigiu fără a fi necesar ca Republica Federală Germania să adopte măsuri intermediare.

B – Aprecierea noastră

138. Spre deosebire de Comisie, considerăm că Deutsche Post este vizată în mod individual și direct de actul în litigiu, astfel încât acțiunea în anulare introdusă la Tribunal este admisibilă.

139. Ne întemeiem această analiză pe următoarele considerații.

140. În cadrul procedurii de control al ajutoarelor de stat, deciziile luate de Comisie au drept destinatari numai statele membre în cauză( ). Prin urmare, persoanele fizice sau persoanele juridice care doresc să introducă o acțiune împotriva acestor decizii trebuie să demonstreze că sunt vizate în mod direct și individual de deciziile menționate, în conformitate cu articolul 230 al patrulea paragraf CE.

1. În ceea ce privește afectarea individuală a Deutsche Post

141. Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că alți subiecți decât destinatarii unei decizii nu pot pretinde că sunt vizați individual decât dacă această decizie le aduce atingere în temeiul anumitor calități care le sunt specifice sau al unei situații de fapt care îi particularizează în raport cu orice altă persoană și, prin urmare, îi individualizează ca și cum ar fi destinatarii unei astfel de decizii( ).

142. Rezultă de asemenea din jurisprudența Curții că, atunci când decizia afectează un grup de persoane care erau identificate sau identificabile la momentul în care acest act a fost adoptat în funcție de criterii specifice membrilor grupului, actul menționat poate privi în mod individual respectivele persoane în măsura în care acestea fac parte dintr‑un cerc restrâns de operatori economici( ).

143. Or, în prezentele cauze, este evident că Deutsche Post este individualizată prin actul în litigiu. Procedura inițiată de Comisie privește în mod expres măsurile luate de Republica Federală Germania în favoarea acestei întreprinderi, iar actul în litigiu privește în mod specific costurile și veniturile întreprinderii respective în cursul ultimilor 20 de ani. Acest act, în măsura în care obligă Deutsche Post să furnizeze informații, o afectează, așadar, în mod individual.

144. Având în vedere aceste elemente, considerăm că Deutsche Post este, așadar, vizată în mod individual de actul în litigiu.

2. În ceea ce privește afectarea directă a Deutsche Post

145. Conform unei jurisprudențe constante, condiția potrivit căreia actul atacat trebuie să privească în mod direct o persoană fizică sau juridică impune existența următoarelor două elemente, și anume că acest act trebuie să producă în mod direct efecte asupra situației juridice a particularului prin privarea acestuia de un drept sau prin impunerea unei obligații și să nu lase nicio putere de apreciere destinatarilor care sunt însărcinați cu punerea sa în aplicare. Această condiție trebuie să aibă, așadar, un caracter pur automat și trebuie să decurgă doar din reglementarea Uniunii, fără aplicarea altor norme intermediare( ).

146. În speță, se pare că aceste două condiții sunt îndeplinite.

147. În primul rând, considerăm că actul în litigiu determină, prin însăși natura sa, consecințe directe asupra situației juridice a Deutsche Post. Solicitând Republicii Federale Germania să comunice toate informațiile referitoare la costurile și la veniturile întreprinderii începând din anul 1989, acest act obligă Deutsche Post să transmită datele respective, fiind singura care le deține. Prin urmare, actul în litigiu plasează această întreprindere într‑o situație similară celei a Republicii Federale Germania. Astfel, deși ordinul este adresat statului membru, acesta constituie, în realitate, un intermediar între Comisie și întreprinderea vizată nominal de investigație( ).

148. În al doilea rând, considerăm că Republica Federală Germania nu dispune de nicio putere de apreciere în executarea actului în litigiu.

149. Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, în cazul în care un act comunitar este adresat unui stat membru de o instituție, dacă acțiunea pe care trebuie să o întreprindă statul membru pentru a executa acest act prezintă un caracter automat sau dacă, într‑un mod sau altul, consecințele actului menționat se impun fără echivoc, în acest caz actul privește în mod direct orice persoană care este afectată de această acțiune( ).

150. În cazul în care există o măsură națională de executare care se interpune între actul atacat și reclamant, Curtea consideră că nu este vorba, în sine, de un factor de inadmisibilitate a acțiunii, dacă această măsură are un caracter pur automat sau dacă sensul ei este previzibil și se poate deduce din reglementarea Uniunii( ). De exemplu, Curtea a considerat că aceasta era situația în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Comisia/Infront WM, citată anterior. În pofida existenței unei marje de manevră în executarea actului atacat, Curtea a constatat la punctele 59-63 din hotărârea menționată că autoritățile naționale nu beneficiau de nicio putere de apreciere cu privire la rezultatul care trebuia atins, întrucât acesta era stabilit numai prin acest act( ).

151. Or, în prezentele cauze, Republica Federală Germania nu dispune de nicio marjă de apreciere în executarea actului în litigiu. Acest act are natura unei decizii și constrânge statul membru să acționeze în sensul stabilit de Comisie, și anume, cu alte cuvinte, să furnizeze toate informațiile solicitate de instituție, indiferent de mijlocul utilizat.

152. Prin urmare, având în vedere aceste elemente, considerăm că Deutsche Post este într‑adevăr vizată în mod direct de actul în litigiu.

153. Pentru aceste motive, apreciem că acțiunea în anulare formulată de Deutsche Post este admisibilă și că excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie împotriva acțiunii respective trebuie respinsă.

154. Solicităm Curții trimiterea celor două cauze Tribunalului pentru ca acesta să se pronunțe cu privire la concluziile formulate de Deutsche Post și de Republica Federală Germania privind anularea actului în litigiu.

VII – Concluzie

155. În lumina considerațiilor precedente, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:

– anulează Ordonanțele Tribunalului Uniunii Europene din 14 iulie 2010, Deutsche Post/Comisia (T‑570/08) și Germania/Comisia (T‑571/08);

– respinge ca nefondate excepțiile de inadmisibilitate invocate de Comisia Europeană în fața Tribunalului Uniunii Europene;

– trimite cauza Tribunalului Uniunii Europene pentru ca acesta să se pronunțe cu privire la concluziile formulate de Deutsche Post AG și de Republica Federală Germania privind anularea deciziei Comisiei Europene din 30 octombrie 2008 prin care se solicită acestui stat membru să furnizeze informații privind veniturile și costurile Deutsche Post AG pentru perioada 1989-2007 și

– cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.