ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
82.

Ulterior, în Concluziile pe care le-a prezentat în cauza Altmark ( 30 ), avocatul general Léger a observat că Curtea aplică criteriul investitorului privat numai în situațiile în care intervenția statului are o natură economică. Acesta a afirmat că criteriul investitorului privat prezintă relevanță întrucât comportamentul statului poate fi adoptat, cel puțin în principiu, de un investitor privat care acționează în vederea obținerii unui profit (un investitor, o bancă, un fond de garantare, o întreprindere sau un creditor). Cu toate acestea, criteriul investitorului privat nu prezintă relevanță atunci când intervenția statului nu are niciun caracter economic. În astfel de situații, intervenția statului nu poate fi preluată de un investitor privat care acționează în vederea obținerii unui profit, ci intră în sfera de incidență a exercitării puterii publice de către stat, precum politica fiscală sau politica socială. În consecință, criteriul investitorului privat nu prezintă relevanță întrucât, prin definiție, nu poate exista nicio încălcare a principiului egalității de tratament între sectorul public și sectorul privat. Avocatul general Léger a concluzionat că, în consecință, criteriul investitorului privat nu se aplică intervențiilor statului care intră sub incidența exercitării puterii publice.
152.

În plus, la atribuirea contractului, autoritatea contractantă nu are posibilitatea de a lua în considerare politica generală de achiziții a ofertanților, ci doar comportamentul de achiziție al acestora care are legătură directă cu produsele de furnizat. În cazul în care autoritatea contractantă solicită ofertanților informații și dovezi cu privire la durabilitatea produselor și a politicii comerciale a acestora, această cerință trebuie să fie formulată concret și să aibă o legătură suficient de relevantă cu obiectul contractului.
1.

Este o practică obișnuită să se solicite Curții să identifice regimul corect al taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) care trebuie aplicat în cazul operațiunilor complexe, iar această sarcină poate deveni extrem de complicată în contextul tehnologiilor moderne. Prezentul litigiu aflat pe rolul First-tier Tribunal, Tax Chamber, între Lebara Ltd (denumită în continuare „Lebara”) și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „HMRC”) din Regatul Unit, privește problema dificilă legată de stabilirea obligației de plată a TVA-ului în cadrul lanțului de prestări de servicii de telecomunicații.
67.

Propunem Curții să răspundă întrebărilor adresate de Hoge Raad der Nederlanden după cum urmează: „1) Obligația care revine beneficiarului unui serviciu care are sediul pe teritoriul național, de a reține impozit la sursă din remunerația convenită pentru serviciul prestat tot pe teritoriul național în cazul în care prestatorul serviciului este stabilit într-un alt stat membru, în vreme ce, în cazul în care prestatorul serviciului ar avea sediul în același stat membru, beneficiarul nu ar fi supus unei asemenea obligații, reprezintă o restricție privind libera prestare a serviciilor, interzisă în principiu. 2) O astfel de restricție poate fi justificată de necesitatea de a asigura perceperea și colectarea impozitelor de la prestatorii de servicii străini care rămân în Țările de Jos doar pentru o perioadă scurtă și care sunt dificil de controlat. Faptul că între timp, în acest stat membru, s-a renunțat la perceperea impozitului pentru situații de fapt precum cea din speță este lipsit de relevanță în acest caz. 3) Chiar dacă se iau în considerare posibilitățile de asistență reciprocă oferite de Directiva 76/308, impozitarea prin reținere la sursă pusă în discuție în speță nu depășește ceea ce este necesar, în măsura în care restricția privind libera prestare a serviciilor constă numai în impozitarea la sursă ca atare, iar nu într-o sarcină fiscală mai mare. 4) Pentru a putea oferi un răspuns la întrebările prima-a treia, nu are relevanță faptul că prestatorul de servicii din străinătate poate deduce impozitul datorat în statul membru diferit de cel în care își are reședința din impozitul datorat în statul său de reședință, în măsura în care restricția privind libera prestare a serviciilor constă numai în impozitarea la sursă ca atare, iar nu într-o sarcină fiscală mai mare.”
79.

Regatul Unit s-a întemeiat de asemenea pe un studiu realizat în anul 2010 cu scopul de a examina situația din Whitburn în lumina avizului motivat și a avizului motivat complementar ale Comisiei. Acest studiu a evaluat cu precădere posibilele consecințe ale unei reduceri a numărului de evacuări sub pragul de 20 pe an, astfel cum Comisia părea să solicite mai ales în avizul motivat complementar. În acest studiu s-a stabilit că, pentru a menține numărul de evacuări sub 20 pe an, singura soluție posibilă ar fi o creștere a capacității tunelului de colectare, care ar trebui să ajungă la 10800 m3. O astfel de modificare ar aduce însă doar o îmbunătățire minimă, de aproximativ 0,31 %, a calității apelor receptoare, calculată pe baza parametrilor folosiți în mod normal pentru evaluarea apei pentru scăldat. Din aceste motive, studiul nu a recomandat nicio modificare a sistemului de colectare din Whitburn.
3.

Mai precis, reiese din informațiile comunicate de instanța de trimitere că decizia de a închide baza militară începând cu sfârșitul lunii septembrie 2006 fusese luată de Secretary of the US Army și fusese aprobată de Secretary of Defence cel târziu la 13 martie 2006. Această decizie a fost comunicată neoficial autorităților militare britanice în aprilie 2006 și a fost făcută publică de presă la 21 aprilie 2006. La 24 aprilie 2006, ofițerul aflat la comanda bazei a invitat personalul la o întâlnire destinată, pe de o parte, prezentării de explicații cu privire la decizia de închidere a bazei și, pe de altă parte, prezentării de scuze pentru modalitatea în care închiderea a fost anunțată publicului.
13.

Articolul 204 din codul menționat prevede o categorie reziduală după cum urmează: „(1) O datorie vamală la import poate să ia naștere prin: (a) neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din depozitarea lor temporară sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate sau [...] în alte cazuri decât cele menționate la articolul 203 doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză. (2) Datoria vamală ia naștere fie în momentul în care obligația a cărei neexecutare generează datorii vamale încetează a mai fi îndeplinită, fie în momentul în care mărfurile sunt plasate sub regimul vamal în cauză, atunci când se stabilește ulterior că o condiție care reglementează plasarea mărfurilor sub regimul respectiv sau acordarea unei rate reduse sau zero a drepturilor de import ținând seama de destinația mărfurilor nu a fost îndeplinită în fapt. [...]”
56.

Cu toate acestea, considerăm că, utilizând formularea „chiar presupunând că ar trebui să se țină seama de existența articolului 13 alineatul (2) litera (f) inserat în Regulamentul nr. 1408/71 de Regulamentul nr. 2195/91, și anume la mulți ani după realizarea perioadelor consacrate de doamna Kauer creșterii copiilor săi în Belgia”, cu mențiunea că aceștia se născuseră între 1966 și 1969, Curtea a evidențiat decalajul important, de 20 de ani, care exista în cauza respectivă între perioadele relevante și introducerea noii norme de conflict de legi. În schimb, în prezenta cauză, precum în cauza Elsen, citată anterior, datele de naștere ale copiilor fiind în 1981 și în 1984, sunt mai apropiate de revizuirea Regulamentului nr. 1408/71. Or, în cauza Elsen, Curtea nu a exclus în mod expres relevanța articolului 13 alineatul (2) litera (f) din Regulamentul nr. 1408/71, dar a insistat asupra faptului că persoana interesată rămânea sub incidența legislației statului în care era încadrată în muncă pentru a justifica îndepărtarea acestei dispoziții cu caracter special, astfel cum de altfel justificase și în Hotărârea Kauer, citată anterior, în opinia noastră. Amintim că, într-adevăr, norma de conflict de legi prevăzută la litera (f) este subsidiară, prin faptul că nu are vocație să fie pusă în aplicare, pentru a desemna legislația statului de reședință, decât dacă nicio altă legislație nu este aplicabilă, în special cea a statului de încadrare în muncă, care este principiul. Obiectivul fiind, pentru a evita un vid juridic legat de un conflict negativ de legi din care ar rezulta o lipsire de protecție în materie de securitate socială, ca asiguratul care a utilizat libertatea sa de circulație în Uniune să intre sub acoperirea unui regim din unul dintre statele membre în lipsa unui regim din alt stat ( 29 ).
11.

Societățile participante la prezentul litigiu, Alliance One International Inc. (AOI) – fosta Standard Commercial Corp. (SCC) ( 6 ) –, Standard Commercial Tobacco Company Inc. (SCTC) și Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd. (TCLT) sunt societăți-mamă, respectiv societăți-bunică ale WWTE. Toate acestea au fost incluse în așa-numitul grup Standard.
43.

Am dori să amintim că, în temeiul articolului 4 alineatul (1) din Directiva 2001/14, statele membre trebuie să stabilească un cadru pentru perceperea de tarife. În această privință, ele pot să stabilească și regulile specifice de tarifare, cu respectarea independenței administratorului infrastructurii. Acestuia din urmă îi revine sarcina calculării tarifului pentru utilizarea infrastructurii. În plus, acesta trebuie să efectueze perceperea tarifului menționat. Această din urmă sarcină nu constituie așadar o funcție esențială care să poată fi delegată astfel operatorilor neindependenți sau oricărei alte entități. Am adăuga că articolul 4 alineatele (4) și (5), articolul 8 alineatul (1), precum și articolul 11 din această directivă utilizează noțiunea „sistem[e] de tarifare”.
68.

Întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază însă de o prezumție de pertinență. Curtea nu poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate de o instanță națională decât atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate ( 22 ).
34.

În plus, Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a presupus că OCSP are putere deplină de apreciere pentru a se asigura, fără niciun control ulterior ierarhic sau jurisdicțional, de precizia și de claritatea juridică a cererilor sale individuale. În această privință, Tribunalul a statuat în mod greșit că buna sau reaua-credință în ceea ce privește astfel de cereri este irelevantă. De asemenea, Tribunalul a omis să verifice limitele impuse de procedura restitutio in integrum prevăzută la articolul 80 din Regulamentul nr. 2100/94, pe care OSCP le-a ignorat în mod evident.
70.

În ceea ce privește trimiterile făcute de recurente la dreptul american, este suficient să afirmăm că dreptul american nu prezintă relevanță în contextul prezentei acțiuni, care privește aplicarea articolului 102 TFUE. În consecință, Tribunalul a statuat în mod corect la punctul 368 din hotărârea atacată că dreptul american nu poate avea întâietate față de dreptul Uniunii Europene. În orice caz, considerăm că cerința elementelor de probă privind efectele anticoncurențiale susținută de recurente prin analogie cu dreptul american nu ar trebui primită. În această privință, recurentele, citând dintr-o hotărâre pronunțată de District Court (Federal) din Statele Unite ( 45 ), observă în înscrisurile lor că, „în general, simpla obținere a unui brevet în mod fraudulos, fără a fi urmată de vreo încercare de punere în aplicare a acestui brevet, nu reprezintă o încălcare a normelor privind înțelegerile”. În primul rând, astfel cum am menționat la punctul 50 de mai sus, cerința existenței unei fraude constituie o încercare neobișnuită de a aplica standardele privind elementele de probă utilizate în dreptul penal într-un domeniu care nu are o natură penală. În al doilea rând, cerința existenței unor efecte anticoncurențiale potențiale/plauzibile garantează că articolul 102 TFUE va crea suficiente motive de descurajare pentru a preveni abuzul de poziție dominantă, evitând în același timp o aplicare stereotipică sau per se a acestei dispoziții care ar conduce la apariția riscului de anihilare a concurenței bazate pe merite. În consecință, considerăm că cerința existenței unei încercări ulterioare de punere în aplicare este în mod clar similară cu cerința de a demonstra existența unor efecte anticoncurențiale reale. O astfel de cerință stabilește astfel un nivel prea ridicat al elementelor de probă privind efectele anticoncurențiale și dă naștere unui risc semnificativ de diminuare a efectului de descurajare al articolului 102 TFUE. În opinia noastră, Tribunalul a apreciat în mod corect la punctul 362 din hotărârea atacată că nu era necesar ca CSP să fie puse în aplicare în mod efectiv, întrucât „[s]impla deținere a unui drept exclusiv de către o întreprindere are în mod normal drept consecință ținerea concurenților la distanță, aceștia din urmă fiind obligați să respecte acest drept exclusiv, potrivit reglementării publice”.
54.

În plus, întrucât problema dacă schema de transferuri intră sub incidența articolului 3 alineatul (5) litera (a) din Regulamentul nr. 4064/89 nu constituie în prezenta cauză un aspect care ar putea afecta aprecierea naturii operațiunii de concentrare notificate și aprecierea impactului acesteia asupra concurenței în sensul acestui regulament ( 50 ), și astfel, în special, nu are relevanță în privința problemei dacă operațiunea de concentrare notificată crea sau consolida o poziție dominantă care putea să aibă un impact semnificativ asupra concurenței pe piața comună, considerăm că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că în cuprinsul deciziei atacate Comisia a motivat în mod corespunzător acest aspect.
10.

Articolul 6 din Acordul privind SEE prevede că dispozițiile Acordului SEE, în măsura în care sunt identice din punctul de vedere al conținutului cu reglementările corespondente din Tratatul CEE și din Tratatul CECO (și cu actele adoptate în aplicarea tratatelor), se interpretează în conformitate cu jurisprudența Curții existentă la momentul semnării Acordului privind SEE ( 6 ). Curtea de Justiție are competența de a interpreta Acordul privind SEE cu privire la teritoriul Uniunii Europene ( 7 ).
13.

Domnul Nelson a rezervat, pentru cei doi fii ai săi și pentru sine însuși, bilete de avion pentru zborul LH 565 Lagos-Frankfurt am Main din 27 martie 2008 de la ora 22.50. La 28 martie 2008, în jurul orei 2.00, acest zbor a fost anulat ca urmare a unei defecțiuni tehnice la sistemul de direcție al trenului de aterizare anterior al aeronavei. Domnul Nelson și cei doi fii ai săi au fost cazați la un hotel. La 28 martie 2008, la ora 16.00, au fost preluați de la hotel și transportați la aeroport, întrucât avionul fusese înlocuit cu o aeronavă trimisă de la Frankfurt am Main (Germania). Zborul Lagos-Frankfurt am Main s-a realizat în cele din urmă la 29 martie 2008, la ora 1.00. Instanța de trimitere precizează că acest zbor avea același număr, adică LH 565, și în cea mai mare parte aceiași pasageri care rezervaseră zborul din 27 martie 2008. Avionul a aterizat la Frankfurt am Main la 29 martie 2008, la ora 7.10, mai precis cu o întârziere de peste 24 de ore față de ora de sosire prevăzută inițial.
31.

Or, în ceea ce privește condițiile de fond, articolul 27 alineatul (2) din Directiva 2004/38 ar admite posibilitatea statelor membre de a adopta măsuri restrictive de ordine publică sau de siguranță publică dacă se întemeiază exclusiv pe conduita persoanei în cauză, cu respectarea principiului proporționalității. În plus, aceste restricții nu ar putea fi aplicate decât dacă conduita persoanei în cauză reprezintă o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății. În ceea ce privește condițiile de procedură, articolul 30 din aceeași directivă ar enunța garanțiile de care se bucură orice cetățean al Uniunii al cărui drept la liberă circulație este limitat, legate, în special, de comunicarea motivelor oricărei măsuri restrictive și a căilor de atac pe care le are la dispoziție.
39.

Articolul 3 alineatul (2) litera (a) din directivă se referă la studenți și la persoanele admise pentru a urma cursuri de formare profesională. În propunerea sa, Comisia a arătat că acestea din urmă nu sunt admise decât pentru perioade cu caracter temporar și, în principiu, revin în țările lor după încheierea programului de formare ( 15 ). Litera (b) a aceluiași alineat face referire la persoanele care beneficiază de o protecție temporară care, reamintim, are o durată de maximum un an ( 16 ). Articolul 3 alineatul (2) literele (c) și (d) privește persoanele care beneficiază de o protecție internațională sau a căror cerere este în curs de examinare. În sfârșit, litera (f) a alineatului menționat face referire la persoanele a căror situație juridică este reglementată de acordurile internaționale încheiate în domeniul relațiilor diplomatice, al relațiilor consulare și cu organizațiile internaționale. Prin urmare, articolul 3 alineatul (2) din directivă elimină diferite situații în care șederea resortisantului țării gazdă nu poate fi considerată ca intrând sub incidența unei stabiliri pentru o perioadă lungă.
71.

În acest sens, apreciem că procedura prevăzută la articolele 18 și 19 din Regulamentul nr. 659/1999 trebuie să fie considerată în ansamblul său și în contextul special al cooperării dintre Comisie și statul membru, impusă prin tratat, pe care, astfel cum am afirmat anterior, se întemeiază întregul sistem de control al schemelor de ajutoare existente. În cadrul acestei proceduri, propunerea de măsuri adecvate pe care Comisia o adresează statului membru în cauză nu îl obligă pe acesta din urmă, care rămâne liber să accepte, asumându‑și obligația de a pune în aplicare aceste măsuri, sau să refuze, expunându‑se la o procedură în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE. Totuși, în sensul articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, acceptarea statului membru are caracter formal, adică nu produce efecte dacă nu a fost comunicată Comisiei și dacă aceasta din urmă nu a luat act în mod formal informând, la rândul său, statul membru ( 42 ). Efectul obligatoriu al propunerii de măsuri adecvate rezultă, așadar, în ultimă instanță, dintr‑un act al Comisiei ( 43 ). Cu alte cuvinte, prin acceptarea statului membru în cauză, prin consemnarea de către Comisie a acceptării și prin comunicarea acesteia către statul membru, propunerea de măsuri adecvate încetează să mai fie o simplă recomandare, adică un act, prin natura sa, fără forță obligatorie ( 44 ) și, în consecință, care nu poate fi atacat ( 45 ), și începe să producă efectele unei decizii ( 46 ). Persoanele afectate de acest act (beneficiarii ajutoarelor, concurenții acestora, autoritățile locale care acordă ajutoarele etc.) trebuie, așadar, să aibă posibilitatea să formuleze o cale de atac în condițiile prevăzute la articolul 230 al patrulea paragraf CE. În acest sens pare să se fi pronunțat Curtea în Hotărârea din 18 iunie 2002, Germania/Comisia ( 47 ), citată anterior, în timp ce caracterul atacabil în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE al unei propuneri de măsuri adecvate, acceptată de un stat membru, a fost recent afirmat în mod expres de Tribunal ( 48 ).
105.

Dacă, astfel cum am văzut, instanța Uniunii trebuie să exercite un control riguros cu privire la aspectul dacă expunerea de motive are sau nu are un caracter suficient, aceasta trebuie, în schimb, să exercite un control limitat asupra temeiniciei motivării. Mai exact, ținând seama de faptul că evaluarea oportunității unei înscrieri revine Comitetului pentru sancțiuni, instanța Uniunii nu trebuie să examineze dovezile comportamentului pretins.
61.

Observăm că faptul că o măsură națională poate fi eventual conformă sau, cel puțin, poate să nu fie contrară unei dispoziții de drept derivat nu are drept efect ca această măsură să nu intre sub incidența dispozițiilor Tratatului FUE, chiar dacă dispoziția menționată are efecte obligatorii ( 27 ), prin urmare, a fortiori, dacă aceasta nu are un astfel de caracter. În speță, constatarea că legislația estoniană reproduce conținutul Recomandării 94/79 pare să nu aibă niciun impact asupra aprecierii temeiniciei sau a netemeiniciei acțiunii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în raport cu articolul 45 TFUE, întrucât Comisia nu are competența, prin adoptarea unei recomandări, să modifice întinderea obligațiilor care decurg din tratat.
59.

Mai trebuie arătat că necesitatea amortizării valorii activelor nu depinde de aspectul dacă întreprinderea are sau nu are intenția de a renova un element al activului fix. Observăm că faptul că o întreprindere nu este în măsură să acopere amortizările din activele pe care le deține arată că activitățile acesteia nu au un fundament viabil și solid pe termen lung, întrucât întreprinderea nu este capabilă să finanțeze din propriile venituri investiții necesare pentru a-și înlocui activele fizice existente la finalul perioadei lor de utilizare economică. Or, imaginea fidelă a unei asemenea întreprinderi este cea a unei societăți aflate în dezechilibru financiar, chiar dacă nu are probleme de lichiditate.
41.

În Hotărârea Ecotrade, Curtea a admis, în plus, că „o sarcină suplimentară pentru autoritățile publice” ar putea rezulta din acordarea unei garanții din partea statului ( 20 ), situație evocată în mod explicit de către societățile Bouygues în privința declarațiilor din 12 iulie, 13 septembrie și 2 octombrie 2002. În această privință, amintim că, în Comunicarea privind ajutoarele de stat sub formă de garanții (denumită în continuare „Comunicarea privind ajutoarele sub formă de garanții”) ( 21 ), în ceea ce privește problema angajării de resurse publice, Comisia precizează, „în scopul eliminării îndoielilor în materie”, că, atunci când asumarea unui risc din partea statului nu este remunerată printr-o primă corespunzătoare, „există în același timp un avantaj pentru întreprindere și o prelevare din resursele publice”. În consecință, ajutorul ar fi acordat „în momentul în care este oferită garanția, iar nu în momentul în care aceasta este mobilizată sau în momentul în care aceasta generează plăți” și „aceasta ar exista chiar dacă, în cele din urmă, statul nu este determinat să facă plăți pentru garanția acordată” ( 22 ). Utilizarea de resurse pulice ar decurge așadar nu dintr-o sarcină, viitoare și nesigură, care ar fi suportată din bugetul statului în ipoteza realizării garanției, ci din faptul ca acesta din urmă să își asume, fără o contrapartidă corespunzătoare, riscul unei astfel de pierderi, ceea ce, potrivit Comisiei, constituie un câștig nerealizat actual. Mai precis, coroborarea acestor două elemente, asumarea riscului și absența unei prime corespunzătoare, care ar determina o mobilizare de resurse publice, în cazul unei garanții ( 23 ).
103.

Acordul privind transportul aerian are drept obiectiv asigurarea schimbului de drepturi de trafic între operatorii de transport aerian comunitari și cei elvețieni în condițiile definite de același instrument. Rezultă în special din articolul 15 alineatul (1) din acest acord că el nu are drept obiectiv acordarea de drepturi de trafic absolute, ci sub rezerva Regulamentului privind accesul. Regulamentul menționat urmărește, la rândul său, să permită accesul operatorilor de transport aerian la rute ale serviciilor aeriene regulate intracomunitare. Cu alte cuvinte, acesta reglementează acordarea de drepturi de trafic întreprinderilor de transport aerian.