Keywords

Summary



Keywords

1. Concurență — Înțelegeri — Înțelegeri supuse ratione materiae și ratione temporis regimului juridic al Tratatului CECO — Expirarea Tratatului CECO — Menținerea unui control din partea Comisiei care acționează în cadrul juridic al Regulamentului nr. 1/2003

[art. 65 alin. (1) CO; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului]

2. Acte ale instituțiilor — Aplicarea în timp — Expirarea Tratatului CECO — Decizie a Comisiei adoptată împotriva unei întreprinderi după expirarea Tratatului CECO și care vizează fapte anterioare expirării tratatului menționat — Principiul legalității incriminării și a pedepsei — Principiul încrederii legitime — Domeniu de aplicare — Răspunderea întreprinderilor pentru comportamentul lor care încalcă normele de concurență, în contextul succedării cadrului juridic al Tratatului CECO de cel al Tratatului CE — Norme de drept substanțial — Norme de procedură

[art. 65 alin. (1) și (5) CA; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 49 alin. (1); Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 7 alin (1) și art. 23 alin (2)]

3. Acțiune în anulare — Hotărâre de anulare — Domeniu de aplicare — Autoritate absolută de lucru judecat — Domeniu de aplicare

4. Recurs — Motive — Motivare a unei hotărâri afectată de o încălcare a dreptului Uniunii — Dispozitiv întemeiat pentru alte motive de drept — Respingere

5. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Încălcare săvârșită de o entitate care nu a încetat să existe și continuată de o altă entitate succesoare a acesteia în activitatea economică pe piața relevantă — Imputarea întregii încălcări în sarcina acestei alte entități

[art. 81 alin. (1) și art. 230 al patrulea paragraf CE]

6. Concurență — Procedură administrativă — Termen de prescripție în materie de investigări — Imputarea încălcării în sarcina unei alte persoane juridice decât persoana responsabilă pentru exploatarea întreprinderii la momentul săvârșirii încălcării

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 25 alin. (1) și (6); Decizia generală nr. 715/78, art. 1 alin. (1)-(3)]

7. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate — Condiții

(Comunicarea 97/C 207/04 a Comisiei)

8. Recurs — Motive — Apreciere greșită a faptelor — Inadmisibilitate — Controlul exercitat de Curte cu privire la aprecierea faptelor deduse judecății Tribunalului — Excludere, cu excepția cazurilor de denaturare

[art. 225 alin. (1) și art. 229 CE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 31]

Summary

1. În conformitate cu un principiu comun sistemelor juridice ale statelor membre, ale căror origini pot fi reconstituite până la dreptul roman, în caz de modificare a legislației este necesar să se asigure continuitatea structurilor juridice, în afară de cazul în care legiuitorul își exprimă voința în sens contrar. Acest principiu se aplică modificărilor dreptului primar al Uniunii.

Or, în această privință, nu există niciun indiciu privind intenția legiuitorului Uniunii ca comportamentele coluzive interzise sub guvernarea Tratatului CECO să se poată sustrage de la aplicarea oricărei sancțiuni după expirarea acestuia din urmă. Succedarea Tratatelor CECO, CE și FUE garantează, în vederea asigurării liberei concurențe, că orice comportament care corespunde situației de fapt prevăzute la articolul 65 alineatul (1) CO, indiferent dacă a avut loc anterior sau ulterior expirării Tratatului CECO, la 23 iulie 2002, a putut să fie sancționat de Comisie și poate fi sancționat în continuare.

În aceste împrejurări, ar fi contrar finalității și coerenței tratatelor și incompatibil cu continuitatea ordinii juridice a Uniunii să nu fie recunoscută competența Comisiei în asigurarea unei aplicări uniforme a normelor care decurg din Tratatul CECO și care continuă să producă efecte chiar după expirarea acestuia din urmă. Prin urmare, Tribunalul nu săvârșește o eroare de drept atunci când interpretează Regulamentului nr. 1/2003 în sensul că permite Comisiei să constate și să sancționeze, după expirarea Tratatului CECO, înțelegerile realizate domeniile care intră în sfera de aplicare a Tratatului CECO ratione materiae și ratione temporis .

(a se vedea punctele 72-74, 77 și 78)

2. Principiul legalității incriminării și a pedepsei, astfel cum este consacrat printre altele la articolul 49 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, impune ca o reglementare a Uniunii să definească în mod clar încălcările și sancțiunile. În plus, principiul securității juridice impune ca o asemenea reglementare să permită persoanelor interesate să cunoască cu exactitate întinderea obligațiilor pe care le instituie în sarcina acestora și ca acestea să aibă posibilitatea să își cunoască în mod neechivoc drepturile și obligațiile și să acționeze în consecință. În această privință, în măsura în care tratatele definesc cu claritate, încălcările, precum și natura și cuantumul sancțiunilor care pot fi aplicate întreprinderilor pentru încălcarea normelor de concurență, principiul legalității incriminării și a pedepsei și principiul securității juridice nu urmăresc să garanteze întreprinderilor că modificări ulterioare ale temeiurilor juridice și ale dispozițiilor de procedură le vor permite să evite orice sancțiune privind comportamentele lor ilicite trecute.

Referitor la o decizie a Comisiei privind o situație juridică stabilită în mod definitiv anterior expirării Tratatului CECO și care a fost adoptată cu privire la o întreprindere ulterior expirării tratatului respectiv, Tribunalul nu săvârșește eroare de drept atunci când concluzionează, pe de o parte, că respectarea principiilor care guvernează aplicarea legii în timp, precum și cerințele referitoare la principiile securității juridice și protecției încrederii legitime impun aplicarea dispozițiilor materiale prevăzute la articolul 65 alineatele (1) și (5) CO în privința unor fapte care au avut loc anterior expirării Tratatului CECO și care intră în sfera de aplicare ratione materiae și ratione temporis ale acestui tratat. În această privință, articolul 65 alineatele (1) și (5) CO prevedea un temei legal clar pentru aplicarea unei sancțiuni pentru încălcarea normelor de concurență, astfel încât o întreprindere diligentă nu putea în niciun moment să nu cunoască consecințele comportamentului său, nici să se bazeze pe faptul că succedarea cadrului juridic al Tratatului CECO de cel al Tratatului CE ar avea drept consecință să permită acesteia eludarea oricărei sancțiuni pentru încălcările articolului 65 CO săvârșite în trecut.

Pe de altă parte, în ceea ce privește dispozițiile procedurale aplicabile, Tribunalul a statuat în mod întemeiat că Comisia era competentă să desfășoare procedura în conformitate cu articolul 7 alineatul (1) și cu articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Astfel, dispoziția care constituie temeiul juridic al unui act și care abilitează instituția Uniunii să adopte actul în cauză trebuie să fie în vigoare la momentul adoptării acestuia și se prezumă în general că normele de procedură se aplică în momentul în care intră în vigoare.

(a se vedea punctele 79-83 și 86-88)

3. Principiul autorității de lucru judecat are o importanță fundamentală atât în ordinea juridică a uniunii, cât și în ordinile juridice naționale. Autoritatea de lucru judecat nu privește decât elementele de fapt și de drept care au fost efectiv sau în mod necesar soluționate prin decizia jurisdicțională în cauză.

În ipoteza în care instanța Uniunii trebuie să se limiteze la a stabili conținutul unei declarații făcute de o întreprindere, pentru a constata că declarația menționată urmărește să opereze un transfer de răspundere pentru comportamentul nelegal al unei întreprinderi către altă întreprindere, a statua cu privire la legalitatea acestei operațiuni constituie un obiter dictum, pronunțat dincolo de limitele litigiului prezentat instanței Uniunii și care nu soluționează nici efectiv, nici în mod necesar un aspect juridic. Prin urmare, această constatare nu poate avea autoritate de lucru judecat.

(a se vedea punctele 123, 131 și 132)

4. În ipoteza în care motivarea unei hotărâri a Tribunalului relevă o încălcare a dreptului Uniunii, însă dispozitivul acesteia apare ca fiind întemeiat pentru alte motive de drept, recursul trebuie respins.

(a se vedea punctul 136)

5. Revine, în principiu, persoanei fizice sau juridice care conducea o întreprindere la momentul comiterii unei încălcări a normelor de concurență să aibă răspunderea pentru aceasta, chiar dacă, la momentul adoptării deciziei de constatare a încălcării, desfășurarea activității întreprinderii nu mai este sub răspunderea sa. Cu privire la împrejurările în care o entitate care nu este autorul încălcării poate fi totuși sancționată pentru aceasta, reprezintă o asemenea ipoteză situația în care entitatea care a săvârșit încălcarea a încetat să existe din punct de vedere juridic sau economic, din moment ce o sancțiune aplicată unei întreprinderi care nu mai exercită activități economice riscă să fie lipsită de efect disuasiv.

Atunci când o întreprindere, născută dintr‑o concentrare a activităților a două societăți, confirmă în mod expres, prin intermediul unei declarații, că, în calitate de întreprindere care continuă activitățile economice implicate într‑o înțelegere, dorește să își asume răspunderea pentru comportamentul nelegal al unei entități care aparține uneia dintre aceste societăți, în vederea amenzii pe care Comisia i‑o putea aplica în cadrul investigațiilor inițiate ca urmare a respectivei înțelegeri, consecința juridică a transferului răspunderii pe care recurenta și‑a asumat‑o prin declarația menționată era în mod evident precisă și previzibilă pentru aceasta.

Întreprinderea care și‑a asumat această răspundere nu mai poate solicita revocarea declarației sale într‑un moment în care Comisia, pe baza acesteia, i‑a aplicat efectiv o amendă. Cu toate acestea, irevocabilitatea subsecventă a acestei declarații nu împiedică respectiva întreprindere că conteste, pe calea unei acțiuni în fața instanțelor Uniunii, interpretarea conținutului său sau recunoașterea explicită sau implicită a unor elemente de fapt sau de drept, în cursul procedurii administrative în fața Comisiei, din moment ce această irevocabilitate nu poate limita însăși exercitarea dreptului la o cale de atac în fața Tribunalului de care dispune o persoană fizică sau juridică în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE.

(a se vedea punctele 143, 144, 149, 150 și 153-155)

6. Atât articolul 1 alineatul (1) din Decizia nr. 715/78 privind termenul de prescripție pentru procedurile de urmărire și executare a sancțiunilor conform Tratatului de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului, cât și articolul 25 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 prevăd, în principiu, un termen de prescripție de cinci ani în privința dreptului Comisiei de a aplica amenzi pentru încălcarea dispozițiilor dreptului concurenței. Acest termen curge, potrivit articolului 1 alineatul (2) din Decizia nr. 715/78 și articolului 25 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, din ziua în care se comite încălcarea sau din ziua încetării încălcării și poate, în temeiul articolelor 2 și 3 din Decizia nr. 715/78 și al articolului 25 alineatele (3)-(6) din Regulamentul nr. 1/2003, să fie întrerupt și suspendat.

În ceea ce privește o decizie a Comisiei prin care se aplică o amendă pentru încălcarea normelor de concurență unei întreprinderi care și‑a asumat, în calitate de cumpărător al unei entități economice, răspunderea pentru comportamentul nelegal al respectivei entități, prescripția trebuie apreciată numai în raport cu întreprinderea care își asumă răspunderea, din moment ce decizia Comisiei impune o amendă numai acesteia. Mai exact, deși anumite acte ale entității transferate pot continua să producă efecte în privința întreprinderii care își asumă răspunderea și o prescripție împlinită în privința acestei entități nu poate fi înlăturată prin intermediul unui transfer de răspundere, nu rezultă că prescripția ar trebui apreciată în raport cu entitatea menționată.

(a se vedea punctele 166-168)

7. O reducere a cuantumului amenzii aplicate pentru încălcarea normelor de concurență acordată în temeiul Comunicării privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cazurile privind înțelegeri nu poate fi justificată decât atunci când se poate considera că informațiile furnizate și comportamentul întreprinderii în cauză demonstrează o veritabilă cooperare din partea acesteia.

(a se vedea punctul 176)

8. În situația în care Tribunalul statuează că în mod întemeiat a considerat Comisia că o întreprindere nu trebuia să beneficieze de o reducere suplimentară a amenzii superioară celei de 20 % acordate deja, acesta efectuează, în exercitarea competenței sale de fond, conferită, în aplicarea articolului 229 CE, de articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003, o apreciere de fapt, sustrasă, ca atare, controlului Curții, în cadrul unui recurs.

În această privință, din articolul 225 CE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție rezultă că Tribunalul este singurul competent, pe de o parte, să constate faptele, cu excepția cazului în care inexactitatea materială a constatărilor sale ar rezulta din înscrisurile aflate la dosar care i‑au fost prezentate, și, pe de altă parte, să aprecieze aceste fapte. Odată ce Tribunalul a constatat sau a apreciat faptele, Curtea este competentă, în temeiul articolului 225 CE, să exercite un control asupra calificării juridice a acestor fapte și asupra consecințelor de drept care au fost stabilite de către Tribunal pe baza acestora. Aprecierea faptelor nu constituie, cu excepția cazului denaturării elementelor de probă prezentate în fața Tribunalului, o problemă de drept supusă, ca atare, controlului Curții.

(a se vedea punctele 179 și 180)