CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JULIANE KOKOTT

prezentate la 15 aprilie 20101( )

Cauza C‑334/08

Comisia Europeană

împotriva

Republicii Italiene

„Procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor – Resurse proprii – Refuzul de a pune la dispoziția Comunităților Europene taxele vamale care provin din importul de bunuri pe baza unor aprobări nelegale din partea autorităților vamale - Articolul 17 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 - Forță majoră - Efectele înregistrării datoriei în evidența contabilă separată”

I – Introducere

1. În prezenta procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, Comisia critică Republica Italiană pentru că a încălcat articolul 10 CE, articolul 8 din Decizia 2000/597/CE, Euratom( ), precum și mai multe prevederi din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000( ), prin faptul că nu a pus la dispoziția Comisiei anumite resurse proprii. Aceste resurse proprii constau în taxe vamale la importul de blocuri de aluminiu, pentru care funcționarii vamali competenți au acordat o scutire de taxe vamale în mod vădit nelegală.

2. În această cauză se impune analizarea noțiunii de forță majoră pe care o invocă Italia pentru a justifica acțiunile sale. În plus, se ridică problema la ce dată trebuie puse la dispoziția Comisiei resursele proprii înscrise în evidența contabilă B.

3. Întrucât asupra ultimului aspect a atras atenția numai Republica Federală Germania ca intervenientă în susținerea Republicii Italiene, trebuie clarificat dacă un intervenient poate prezenta alte motive și alte mijloace de apărare decât partea principală.

II – Cadrul juridic

4. Articolul 8 din Decizia 2000/597 impune statelor membre obligația de a încasa resursele proprii și de a le pune la dispoziția Comisiei.

5. Conform articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1150/2000, dreptul Comunității asupra resurselor proprii „se constată de îndată ce sunt îndeplinite condițiile prevăzute de regulamentul vamal privind înregistrarea sumei cuvenite și notificarea debitorului”. Potrivit alineatului (2), data stabilită la care se referă dispozițiile alineatului (1) trebuie să fie data înregistrării, prevăzută de regulamentul vamal.

6. Articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1150/2000 are următorul cuprins:

„(3) (a) Drepturile constatate în conformitate cu articolul 2 se înregistrează în contabilitate, conform literei (b) din prezentul alineat, cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 din luna a doua următoare celei în care a fost constatat dreptul respectiv.

(b) Drepturile constatate și neînregistrate în contabilitatea la care se referă litera (a), deoarece nu au fost recuperate încă și nu s‑a furnizat nicio cauțiune, se înscriu într‑o contabilitate separată, în termenul prevăzut la litera (a). Statele membre pot proceda în același mod atunci când drepturile constatate și acoperite de garanții fac obiectul contestărilor și sunt susceptibile de a suporta variații în urma diferendelor apărute.

[…]”

7. Articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1150/2000 prevede:

„(1) După deducerea cu 10 % sub formă de cheltuieli de încasare, conform articolului 2 alineatul (3) din Decizia 93/728/CE, Euratom, înregistrarea resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din decizia menționată trebuie făcută cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare aceleia în care s‑a constatat dreptul, conform articolului 2 din prezentul regulament.

Cu toate acestea, în ceea ce privește sumele înregistrate în contabilitate separată, conform articolului 6 alineatul (3) litera (b), înscrierea trebuie să intervină cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare lunii în care a avut loc recuperarea.”

8. Articolul 17 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1150/2000 are următorul cuprins:

„(1) Statele membre trebuie să ia toate măsurile necesare pentru ca sumele corespunzătoare drepturilor constatate conform articolului 2 să fie puse la dispoziția Comisiei în condițiile prevăzute de prezentul regulament.

(2) Statele membre sunt libere de obligația de a pune la dispoziția Comisiei suma corespunzând drepturilor constatate doar dacă a fost imposibilă colectarea acestor sume, din motive de forță majoră. În plus, în cazuri specifice, statele membre pot să nu pună la dispoziția Comisiei atunci când se constată, după examinarea aprofundată a tuturor datelor pertinente privind cazul respectiv, că este absolut imposibil să se procedeze la colectarea sumelor din motive care nu pot fi imputate statelor membre. Aceste cazuri trebuie menționate în raportul prevăzut la alineatul (3), în măsura în care sumele depășesc 10 000 EUR convertiți în monedă națională la rata din prima zi lucrătoare a lunii octombrie din anul calendaristic precedent; raportul trebuie să indice motivele care au împiedicat statul membru să pună la dispoziție sumele respective. Dacă este cazul, Comisia dispune de un termen de șase luni pentru a comunica statului membru implicat observațiile sale. […]”

9. Regulamentul nr. 1150/2000 a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2028/2004 al Consiliului din 16 noiembrie 2004( ). Regulamentul nr. 2028/2004 a intrat în vigoare la 28 noiembrie 2004. Acesta a înlocuit articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1150/2000 prin următorul text:

„(2) Statele membre sunt eliberate de obligația de a pune la dispoziția Comisiei sumele corespunzătoare drepturilor constatate care se dovedesc imposibil de recuperat:

(a) fie din motive de forță majoră;

(b) fie din alte motive care nu le sunt imputabile.

Sumele aferente drepturilor constatate sunt declarate nerecuperabile printr‑o decizie a autorității administrative competente care constată imposibilitatea recuperării.

Sumele aferente drepturilor constatate sunt considerate nerecuperabile în termen de cel mult cinci ani de la data la care a fost constatată suma în conformitate cu articolul 2 sau, în caz de recurs administrativ sau judiciar, de la data adoptării, notificării sau publicării deciziei definitive.[…]

Sumele declarate sau considerate nerecuperabile sunt șterse definitiv din contabilitatea separată prevăzută la articolul 6 alineatul (3) litera (b). Acestea sunt menționate în anexa la extrasul de cont trimestrial prevăzut la articolul 6 alineatul (4) litera (b), precum și, după caz, în extrasul de cont trimestrial prevăzut la articolul 6 alineatul (5).”

III – Situația de fapt

10. Dintr‑un raport intern de audit al autorităților italiene reiese că Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata (Direcția regională vamală pentru regiunile Apulia și Basilicata), prin Oficiul vamal Taranto, la 27 februarie 1997 și la 14 mai 2002, a acordat o serie de aprobări pentru două societăți în vederea instalării a două depozite vamale de tip C și a transformării blocurilor de aluminiu (poziția tarifară 7601 – taxă vamală 6 %) în deșeuri de aluminiu (poziție tarifară 7602 – scutire de taxe vamale) sub control vamal.

11. Conform raportului de audit, aceste aprobări acordate de administrație încălcau în mod evident dreptul vamal al Uniunii (înainte: dreptul vamal comunitar) și au avut drept efect faptul că, în perioada 1997-2002, taxele vamale corespunzătoare nu au fost nici constatate și nici încasate. Comisia a concluzionat din informațiile furnizate de autoritățile italiene că încasările pierdute se ridicau la 22 730 818,35 euro.

12. La 4 decembrie 2002, autoritățile competente au retras aprobările acordate, ceea ce a condus la constatarea ulterioară a datoriilor vamale. Autoritățile competente au înregistrat sumele respective în evidența contabilă B în lunile martie‑iulie 2003. Împotriva responsabililor întreprinderilor respective și a funcționarilor vamali care au acordat aprobările sunt în curs proceduri penale. Datoriile vamale nu au fost achitate până în prezent, iar Italia nu a transferat Uniunii resursele proprii corespunzătoare.

IV – Procedura precontencioasă și acțiunea

13. În procedura precontencioasă desfășurată conform dispozițiilor legale, Comisia a criticat Republica Italiană pentru că a refuzat să pună la dispoziția Comisiei resursele proprii rezultate din contextul descris mai sus. Întrucât a considerat neconvingător motivul invocat în apărare de Republica Italiană, Comisia a introdus la 21 iulie 2008 prezenta acțiune, prin care solicită:

– constatarea faptului că, prin refuzul de a pune la dispoziția Comisiei resursele proprii corespunzătoare datoriei vamale rezultate din eliberarea, la 27 februarie 1997, de către Direzione compartimentale delle dogane per le Regioni Puglia e Basilicata, cu sediul în Bari, a unor aprobări ilegale de instalare și funcționare a unor depozite vamale de tip C la Taranto, urmate de aprobări subsecvente de transformare sub control vamal și de perfecționare activă, până la revocarea acestora la 4 decembrie 2002, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 10 CE, al articolului 8 din Decizia 2000/597/CE, Euratom a Consiliului din 29 septembrie 2000 privind sistemul de resurse proprii al Comunităților Europene și al articolelor 2, 6, 10, 11 și 17 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților;

– obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată.

14. Republica Italiană solicită respingerea acțiunii.

15. Prin Ordonanța din 3 decembrie 2008, Curtea a admis cererea de intervenție în prezenta procedură, în susținerea Republicii Italiene, formulată de Republica Federală Germania.

V – Apreciere juridică

16. Părțile sunt de acord că scutirile de taxe vamale au fost acordate cu încălcarea dispozițiilor vamale și astfel în mod greșit nu a fost încasată taxa, la valoarea susținută de Comisie. Prin urmare, obiectul prezentei proceduri este numai problema dacă și, în caz afirmativ, când Republica Italiană trebuie să pună aceste sume la dispoziția Comisiei.

17. Statele membre sunt obligate să constate dreptul Uniunii asupra resurselor proprii din momentul în care autoritățile lor vamale dispun de elementele necesare și, prin urmare, sunt în măsură să calculeze valoarea taxelor care rezultă dintr‑o datorie vamală și să determine debitorul( ). De aici rezultă, în principiu, obligația de a transfera Uniunii resursele proprii corespunzătoare, conform articolului 10 din Regulamentul nr. 1150/2000.

18. Comisia este de părere că importurile individuale de aluminiu din perioada 1997-2002 ar trebui luate în considerare ca bază în acest context și că Republica Italiană ar fi trebuit să achite de mult Uniunii taxele vamale aferente acestora.

19. În schimb, Republica Italiană nu se consideră obligată să pună la dispoziție sumele aferente taxelor vamale, pentru că acestea nu ar fi putut fi recuperate din motive de forță majoră. Republica Italiană se întemeiază în acest sens pe articolul 17 din Regulamentul nr. 1150/2000( ).

A – Argumentul forței majore

20. Pentru a argumenta existența unui caz de forță majoră și exonerarea, ce rezultă din aceasta, de obligația de a transfera Uniunii resursele proprii, Italia se întemeiază pe două argumente. Pe de o parte, funcționarii vamali competenți au colaborat cu întreprinderile importatoare și, pe de altă parte, aprobările acordate de funcționarii vamali au îngreunat descoperirea neregulilor, astfel încât acestea nu au putut fi detectate prin controale de rutină.

1. Cu privire la noțiunea de forță majoră

21. Curtea nu a interpretat până în prezent în mod detaliat noțiunea de forță majoră în sensul articolului 17 din Regulamentul nr. 1150/2000. Există însă jurisprudență pentru interpretarea acestui termen în legătură cu alte dispoziții. Curtea a indicat în mod repetat că noțiunea de forță majoră nu are în mod obligatoriu un conținut identic în diferitele domenii de aplicare ale dreptului Uniunii, semnificația acesteia trebuind determinată în funcție de cadrul legal în care urmează să își producă efectele( ). Curtea alege însă o definiție generală ca punct de plecare pentru orice analiză, definiție care este general valabilă, exceptând cazurile speciale din domeniile specifice în care este aplicată.( )

22. Prin urmare, vom prezenta mai întâi jurisprudența Curții aferentă altor domenii ale dreptului și vom analiza ulterior dacă poate fi aplicată fără modificări în cazul Regulamentului nr. 1150/2000 sau dacă sunt necesare adaptări.

a) Jurisprudența Curții din alte domenii

23. Ponderea principală a jurisprudenței cu privire la forța majoră are ca obiect reglementări privind organizarea comună a piețelor în domeniul agriculturii. Însă Curtea a trebuit deja să se pronunțe, de asemenea, asupra interpretării acestei noțiuni în hotărâri referitoare la articolul 45 din Statutul său.

24. Potrivit acestei jurisprudențe, noțiunea de forță majoră din dreptul Uniunii include în principiu numai evenimentele anormale și imprevizibile, care nu puteau fi influențate de persoana care invocă forța majoră și ale căror consecințe nu ar fi putut fi evitate, în pofida diligenței depuse( ). Rezultă astfel că noțiunea de forță majoră presupune un element obiectiv, referitor la împrejurări neobișnuite și străine persoanei care o invocă, și un element subiectiv, legat de obligația persoanei interesate de a se proteja de consecințele evenimentului neobișnuit luând măsuri adecvate, fără a accepta sacrificii excesive( ).

b) Aplicarea în prezenta cauză

25. Având în vedere cele de mai sus, forța majoră trebuie exclusă în prezenta cauză. Republica Italiană nu poate invoca în speță forța majoră pentru simplul fapt că proprii săi funcționari au împiedicat încasarea taxelor vamale prin acordarea de aprobări nelegale, astfel încât cauza neîncasării este străină Republicii Italiene. În plus, Republica Italiană ar fi putut în mod sigur să prevină aceste acte ilicite prin mecanisme efective de control.

26. Condiția unei origini externe a evenimentului în cadrul căruia trebuie să se fi produs forța majoră nu este îndeplinită în cazul de față. Nu se contestă faptul că autoritatea competentă, Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata, a acordat aprobările pentru instalarea de depozite vamale private și pentru transformarea blocurilor de aluminiu, care sunt supuse taxelor vamale, în deșeuri de aluminiu, care sunt scutite de taxe vamale.

27. Funcționarii vamali au acționat în exercițiul funcțiunii și, prin urmare, Republica Italiană trebuie să își asume consecințele juridice ale actelor acestora. Deoarece cauza pentru neîncasarea taxelor vamale nu este, așadar, străină Republicii Italiene, Italia nu poate invoca forța majoră.

28. Statul membru pârât este de părere că nu trebuie să suporte consecințele financiare ale actelor administrative ale funcționarilor săi dacă aceștia au comis acte ilicite. Din acest motiv, trebuie așteptat rezultatul procedurii penale și al acțiunii civile în despăgubiri pentru a putea fi clarificată răspunderea funcționarilor publici.

29. În cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, un stat membru nu se poate exonera motivând că actele funcționarilor săi nu îi sunt imputabile. Trebuie precizat mai întâi faptul că în prezenta cauză nu s‑a stabilit încă cu titlu definitiv că funcționarii au comis un act ilicit, întrucât procedurile respective nu s‑au încheiat încă. Însă chiar dacă s‑ar constata că funcționarii au comis un act ilicit, acest lucru nu s‑ar opune imputării actelor acestora statului.

30. O asemenea imputare concordă cu Proiectul Comisiei de Drept Internațional privind răspunderea statelor pentru un fapt internațional ilicit( ); de asemenea, Comisia Europeană a Drepturilor Omului și Curtea Europeană a Drepturilor Omului au constatat că un stat trebuie să accepte răspunderea pentru încălcări ale Convenției europene pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale săvârșite de funcționarii săi, indiferent de gradul acestora, chiar și în cazul în care aceștia acționează fără împuternicire și chiar și în cazul în care acționează în afara instrucțiunilor primite sau contrar acestora( ).

31. În cele din urmă, Italia nu poate invoca pentru argumentarea unui caz de forță majoră faptul că efectuarea controalelor de rutină nu ar fi condus la descoperirea neregulilor și că numai plângerea unei societăți concurente a determinat descoperirea acestora. Deoarece cauza pentru neîncasarea taxelor intră, în prezenta cauză, în sfera de răspundere a Republicii Italiene, nu mai este relevant ce măsuri concrete ar fi putut sau nu ar fi putut să prevină actele în cauză.

32. În plus, nu este de înțeles nici de ce prezenta cauză nu a putut fi prevenită sau cel puțin descoperită rapid, prin controale interne efective. Faptul că doar o plângere externă a unei alte societăți a determinat descoperirea acesteia este irelevant. Această plângere a oferit numai ocazia pentru efectuarea de investigații, care fac parte oricum din obligațiile ce revin statului în cadrul atribuțiilor sale de supraveghere ce decurg direct din dreptul Uniunii.

33. Condițiile din definiția generală a forței majore aplicată de Curte nu sunt, așadar, îndeplinite în cazul de față.

c) Adaptarea definiției în contextul normei în litigiu?

34. Regulamentul nr. 1150/2000 nu conține nicio indicație în sensul că noțiunea de forță majoră are un conținut normativ particular, diferit de cel al definiției generale. Dimpotrivă, sensul și scopul reglementărilor referitoare la încasarea resurselor proprii ale Uniunii sugerează o aplicare fără modificări a definiției generale menționate mai sus.

35. Stabilitatea sistemului de finanțare a Uniunii impune ca normele privind constatarea, încasarea și punerea la dispoziție a resurselor proprii să fie respectate întocmai. Un stat membru care nu respectă aceste norme prejudiciază celelalte state membre, care trebuie să depună eforturi pentru a compensa această pierdere, și acționează contrar obligației sale de a contribui în solidar la finanțarea Uniunii.

36. În vederea asigurării efective a stabilității sistemului de finanțare a Uniunii, accepțiunea generală a noțiunii de forță majoră stabilește limitele necesare referitoare la posibilitățile unui stat de a justifica neplata taxelor. Nu există, așadar, în speță nicio marjă pentru luarea în considerare a unei interpretări mai largi a noțiunii.

B – Cu privire la efectele înregistrării drepturilor constatate în evidența contabilă separată

37. Republica Federală Germania consideră, în calitate de intervenientă în susținerea Italiei, că, în orice caz, la data relevantă pentru prezenta procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor (termenul indicat în avizul motivat), Comisia nu putea (încă) pretinde să i se pună la dispoziție resursele proprii. Republica Italiană nu a invocat însă acest aspect în memoriul în apărare.

38. În opinia guvernului german, articolul 17 din Regulamentul nr. 1150/2000, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2028/2004, permite Italiei să mențină sumele în litigiu care au fost înregistrate în anul 2003 în evidența contabilă B pe întreaga perioadă de cinci ani avută în vedere în această dispoziție, și anume cel puțin până în iulie 2008. Prin urmare, dreptul Comisiei ia naștere cel mai devreme după expirarea acestui termen, în anul 2008. Întrucât termenul stabilit în avizul motivat pentru încetarea neîndeplinirii obligațiilor expirase din decembrie 2007( ), la data relevantă nu exista încă o încălcare a obligațiilor.

39. Această obiecție a intervenientei impune analizarea preliminară a două probleme: în primul rând, dacă un intervenient poate introduce în discuție un aspect juridic care nu a fost menționat de partea principală pe care o susține; în al doilea rând, dacă Regulamentul nr. 2028/2004 este aplicabil și datoriilor vamale înregistrate înainte de intrarea sa în vigoare.

1. Sfera licită a intervenției

40. Trebuie mai întâi clarificat în ce măsură un intervenient poate îndrepta atenția asupra unor aspecte noi ale cauzei.

41. Conform articolului 40 alineatul (4) din Statutul Curții, concluziile intervenientului trebuie să susțină concluziile uneia dintre părți. Un intervenient nu poate prezenta deci concluzii care se deosebesc de cele ale părții principale pe care o susține. În speță, atât Republica Federală Germania cât și Republica Italiană solicită respingerea acțiunii, astfel încât partea principală și intervenientul prezintă concluzii în același sens.

42. În mod indubitabil un intervenient poate aduce argumente noi, care se deosebesc de cele ale părții principale, cu condiția să urmărească susținerea concluziilor acestei părți( ). Dacă un intervenient ar putea numai să repete argumentele părții principale, fără a le completa cu argumente proprii, intervenția nu ar avea alt sens decât al unei simple exprimări a solidarității.

43. Republica Federală Germania nu a introdus însă numai argumente noi prin cererea sa, ci și un nou mijloc de apărare. Aceasta a făcut trimitere și la noua versiune a Regulamentului nr. 1150/2000, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2028/2004, care nu făcea până atunci obiectul procedurii și din care deduce că dreptul Comisiei nu luase naștere la data relevantă, și anume cea a expirării termenului stabilit în avizul motivat. Contrar guvernului italian, guvernul german nu analizează problema dacă dreptul există, ci aduce pentru prima dată în discuție problema datei la care acesta ia naștere.

44. Spre deosebire de problema prezentării de argumente noi, încă nu a fost clarificat în jurisprudență în ce măsură un intervenient poate prezenta motive și mijloace de apărare noi care nu au fost invocate de partea principală pe care o susține. Pe de o parte, există hotărâri în care a fost considerată admisibilă prezentarea de motive și de mijloace de apărare noi de către intervenient( ). În alte hotărâri, Curtea a calificat drept inadmisibilă o asemenea prezentare din partea intervenientului( ). Aceste hotărâri vizau însă mai ales situația particulară în care intervenientul ridica pentru prima dată o excepție de inadmisibilitate.

45. Rezultă direct din articolul 93 alineatul (5) din Regulamentul de procedură al Curții că, în principiu, intervenientul poate prezenta propriile motive și mijloace de apărare, fără a fi limitat la simple argumente. Această dispoziție îi impune obligația de a prezenta motivele și mijloacele de apărare în memoriul în intervenție. Dacă ar trebui să se limiteze la motivele și la mijloacele de apărare prezentate de partea principală pe care o susține, această dispoziție ar fi lipsită de sens.

46. Este discutabil însă în ce perioadă intervenientul poate invoca motivele și mijloacele de apărare care nu sunt prezentate de partea principală.

47. Punctele de plecare pentru această problemă sunt articolul 42 alineatul (2) și articolul 93 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții.

48. Conform articolului 93 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții, intervenientul ia procedura în starea în care se află în momentul intervenției sale.

49. Din articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că partea principală nu poate invoca motive noi pe parcursul procedurii, ci, dimpotrivă, că acestea trebuie să fie stabilite în mod definitiv, în principiu, în cererea introductivă sau în memoriul în apărare.

50. S‑ar putea deduce de aici că este interzis unui intervenient să invoce motive și mijloace de apărare pe care partea principală pe care o susține nu are dreptul să le prezinte( ).

51. Dacă s‑ar admite motivele și mijloacele de apărare ale unui intervenient, acest lucru ar conduce în mod obligatoriu la situația în care, prin intermediul intervenientului, s‑ar putea introduce într‑o procedură în fața Curții aspecte noi pe care partea care beneficiază de susținere nu avea dreptul să le invoce la acel moment: intervenția în susținerea reclamantului, printre altele, nu poate fi decât ulterioară acțiunii, astfel încât are loc în mod necesar la o dată la care partea principală nu mai putea invoca motive și mijloace de apărare noi.

52. Din cele de mai sus rezultă că articolul 93 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții nu trebuie să facă obiectul unei interpretări prea restrictive. „Starea litigiului” la data intervenției nu limitează motivele și mijloacele de apărare ale intervenientului la cele pe care partea principală care beneficiază de susținere le prezentase deja la momentul intervenției. În caz contrar, intervenientul ar trebui să se limiteze întotdeauna la motivele și la mijloacele de apărare deja prezentate de partea principală, însă despre care nu s‑ar putea spune că sunt motivele și argumentele „sale” în sensul articolului 93 alineatul (5) din Regulamentul de procedură al Curții. Prin urmare, și prezentarea de motive și de argumente noi ar trebui să fie admisibilă( ).

53. Această interpretare nu lipsește de sens limitarea rezultată din articolul 93 alineatul (4) din Regulamentul de procedură. Intervenientul fiind ținut de starea în care se află litigiul la momentul intervenției sale, concluziile care au fost prezentate de părți la acea dată și, prin urmare, obiectul litigiului ce rezultă, constituie cadrul pe care nu îl poate depăși. Pe de altă parte, această dispoziție garantează faptul că o intervenție nu determină o întârziere a procedurii. Astfel, obligația de a accepta litigiul în starea în care se află exclude posibilitatea de a trebui repetată o fază a procedurii din cauza intervenției. Riscul unei întârzieri a procedurii este în mod evident exclus într‑o situație precum cea din prezenta cauză.

54. Având în vedere considerațiile de mai sus, considerăm că nu există niciun obstacol în calea examinării pe fond de către Curte a argumentelor Republicii Federale Germania.

2. Aplicabilitatea în timp a Regulamentului nr. 2028/2004

55. Republica Federală Germania consideră că prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor trebuie respinsă întrucât Comisia nu a așteptat până la expirarea termenului de cinci ani pe care Regulamentul nr. 2028/2004 l‑a introdus la articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1150/2000.

56. În continuare, trebuie examinat mai întâi dacă Regulamentul nr. 2028/2004 invocat de Germania este aplicabil ratione temporis. Drepturile aferente taxelor vamale în litigiu provin din perioada 1997-2002 și au fost incluse în evidența contabilă B în luna iulie 2003, în timp ce noul regulament nu a intrat în vigoare decât în anul 2004.

57. Potrivit noii versiuni a articolului 17 alineatul (2) introduse prin Regulamentul nr. 2028/2004, sumele înscrise în evidența contabilă B sunt considerate nerecuperabile cel târziu la expirarea unei perioade de cinci ani.

58. În opinia noastră, aplicarea acestei dispoziții la sumele care au fost înscrise în evidența contabilă B înainte de data intrării în vigoare a regulamentului nu reprezintă o retroactivitate veritabilă. Înscrierea în evidența contabilă B nu a creat o situație definitivă care ar trebui să fie schimbată a posteriori. Dispoziția modificată privește mai degrabă consecințele ce rezultă din înscrierea unei sume în evidența contabilă B.

59. Chiar dacă aplicarea noului regulament ar putea fi considerată retroactivitate, aceasta tot nu ar fi admisibilă în speță.

60. Potrivit unei jurisprudențe constante, posibilitatea unei aplicări retroactive depinde în principal de problema dacă dispoziția constituie o normă de procedură sau de fond. Normele de procedură se aplică tuturor litigiilor în curs la momentul intrării lor în vigoare, în timp ce normele de fond sunt, de obicei, interpretate în sensul că nu au în vedere decât situațiile apărute anterior intrării lor în vigoare( ). Normele de drept substanțial pot fi însă interpretate în mod excepțional în sensul că se aplică situațiilor apărute anterior intrării lor în vigoare, „în măsura în care rezultă în mod clar din formularea, din finalitatea sau din economia acestora că trebuie să le fie atribuit un asemenea efect”( ). Este esențial în această privință să nu se aducă atingere principiilor securității juridice și încrederii legitime, pe care se întemeiază interdicția retroactivității dispozițiilor de fond.

61. Chiar dacă modificarea sus‑menționată ar fi considerată o normă de fond și nu o simplă normă de procedură, tot ar fi aplicabilă.

62. Aplicarea regulamentului de modificare în privința faptelor care au început înainte de intrarea sa în vigoare corespunde finalității acestui text.

63. După cum se indică la considerentul (6) al Regulamentului nr. 2028/2004, sistemul inițial „nu și‑a îndeplinit decât parțial obiectivele privind mecanismul de descărcare din înregistrările contabile separate. Controalele efectuate de Curtea de Conturi și de Comisie au evidențiat anomalii recurente în păstrarea contabilității separate, care au împiedicat respectiva contabilitate să reflecte situația reală în materie de recuperare. Este util ca din contabilitatea separată, la sfârșitul unei perioade date, să fie descărcate sumele a căror recuperare a devenit incertă și a căror menținere conduce la un sold inexact. În plus, din punctul de vedere al eficienței costurilor, statele membre nu vor mai suporta costurile administrative aferente monitorizării sumelor respective”.

64. Scopul introducerii termenului de cinci ani este, așadar, înlăturarea defectelor vechiului sistem. Acest obiectiv nu poate fi realizat în totalitate decât dacă termenul nou introdus se aplică și în privința sumelor care au fost înregistrate în evidența contabilă B înainte de intrarea în vigoare a regulamentului de modificare.

65. Aplicarea noului articol 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1150/2000 în privința faptelor produse înainte de intrarea sa în vigoare nu încalcă nicio așteptare legitimă a statului membru cu privire la menținerea dispoziției aplicabile anterior. În sfârșit, după cum rezultă din considerentul (6), modificarea nu avea alt scop decât eliminarea neregularităților, eliberând în același timp statele de sarcina financiară aferentă monitorizării, nelimitate în timp, a sumelor înscrise în evidența contabilă B.

66. Prin urmare, se poate lua în considerare, în principiu, aplicarea în speță a noii versiuni a articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1150/2000.

3. Admisibilitatea înregistrării sumelor în evidența contabilă B

67. Înainte de a interpreta articolul 17 alineatul (2) din regulament, trebuie totuși să se verifice mai întâi dacă Italia a înscris în mod corect sumele în litigiu în evidența contabilă B. Comisia consideră că Italia le‑a înregistrat în mod greșit în această evidență contabilă.

68. Numai sumele înscrise în mod corect în evidența contabilă B sunt de natură să intre în sfera de aplicare a articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1150/2000( ) și pot ridica problema dacă resursele proprii care nu au fost de fapt recuperate trebuie sau nu trebuie să fie creditate în favoarea Uniunii.

69. Republica Italiană consideră că resursele proprii în litigiu au fost înscrise în mod corect în evidența contabilă B, pentru motivul că nu recuperase încă drepturile constatate în anul 2003 și nici nu fusese furnizată vreo cauțiune pentru acestea.

70. Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1150/2000, dreptul Comunității asupra resurselor proprii se constată de îndată ce sunt îndeplinite condițiile prevăzute de regulamentul vamal privind înregistrarea sumei cuvenite și notificarea debitorului.

71. În continuare, articolul 6 din Regulamentul nr. 1150/2000 stabilește norme privind înregistrarea contabilă a resurselor proprii și diferențiază în alineatul (3) între două tipuri de evidențe contabile: drepturile constatate conform articolului 2 sunt, în principiu, înregistrate în evidența contabilă A; numai drepturile care, deși au fost constatate, nu au fost încă recuperate și pentru care nu s‑a furnizat nicio cauțiune sunt înregistrate într‑o evidență contabilă separată, și anume B.

72. Diferențierea între aceste două evidențe contabile are efecte mai ales asupra datei la care statul membru trebuie să pună la dispoziția Uniunii resursele proprii. În timp ce, conform articolului 10 din Regulamentul nr. 1150/2000, resursele proprii înscrise în evidența contabilă A trebuie creditate în favoarea Uniunii într‑un anumit termen de la constatarea lor, cele înregistrate în evidența contabilă B nu trebuie creditate în favoarea Uniunii decât într‑un anumit termen după ce a avut loc recuperarea lor.

73. Nu se poate însă stabili o legătură pur formală în speță. Aceasta ar însemna să fie trecut cu vederea faptul că, încălcând finalitatea dispoziției, Republica Italiană nu‑și îndeplinise nici înainte, în perioada 1997-2002, obligația de a constata dreptul Uniunii la resurse proprii.

74. Statele membre sunt obligate să constate dreptul Comunităților asupra resurselor proprii din momentul în care autoritățile lor vamale dispun de elementele necesare și, prin urmare, sunt în măsură să calculeze valoarea taxelor care rezultă dintr‑o datorie vamală și să determine debitorul( ).

75. În cazul în care, încălcându‑și deja obligațiile, un stat membru nu constată dreptul Uniunii la resurse proprii și, prin urmare, nici nu asigură bazele necesare pentru încasarea sumei corespunzătoare și pentru punerea acesteia la dispoziția Comisiei, înregistrarea sumei respective în evidența contabilă B este a priori exclusă.

76. Înregistrarea în evidența contabilă B nu poate fi efectuată atunci când chiar statul membru este cel care creează condițiile pentru înregistrarea în evidența contabilă B. Acest lucru reflectă conceptul juridic potrivit căruia nimeni nu poate obține beneficii din propriul comportament ilicit. Curtea a consacrat deja acest principiu în legătură cu neconstatarea taxelor vamale din cauza unei erori a autorităților vamale( ). Acesta trebuie să fie a fortiori valabil pentru cazul în care autoritățile omit în mod ilicit și deliberat să înregistreze în contabilitate taxele vamale.

77. Rezultă în speță că Republica Italiană trebuie, pe de o parte, să accepte, pentru perioada 1997-2002, să fie tratată ca și cum ar fi constatat drepturile – ceea ce conduce la o înscriere fictivă în evidența contabilă A. Pe de altă parte, aceasta nu poate invoca faptul că sunt îndeplinite condițiile pentru înscrierea în evidența contabilă B. Prin faptul că nu a constatat drepturile, Republica Italiană însăși a provocat apariția condițiilor de la articolul 6 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul nr. 1150/2000, și anume imposibilitatea de a recupera drepturile și nefurnizarea unei cauțiuni.

78. Pentru a rezuma, se reține astfel că Republica Italiană nu avea dreptul de a înscrie sumele în litigiu în evidența contabilă B. Întrucât fac parte din evidența contabilă A, aceste sume trebuiau, așadar, puse direct la dispoziția Uniunii, conform articolului 10, independent de recuperarea lor efectivă.

4. Interpretarea articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1150/2000 (astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2028/2004)

79. Întrucât sumele în litigiu nu au fost înscrise în mod valabil în evidența contabilă B, aplicarea articolului 17 din Regulamentul nr. 1150/2000 nu poate fi luată în considerare. Prin urmare, nu este necesar să fie analizată, pe de o parte, problema dacă un stat membru este exonerat de obligația de punere la dispoziție în cazul în care este imposibil să recupereze resursele proprii și, pe de altă parte, importanța termenului de cinci ani pe care Regulamentul nr. 2028/2004 l‑a introdus la articolul 17 alineatul (2). Invocarea acestui termen de cinci ani de către Republica Federală Germania, în calitate de intervenientă, nu este așadar relevantă.

80. Trebuie totuși să se demonstreze în continuare, cu titlu subsidiar, că, chiar dacă s‑ar considera că prezenta cauză este, în principiu, de natură să intre în sfera de aplicare a articolului 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1150/2000, Republica Italiană tot nu ar putea invoca termenul de cinci ani prevăzut la acest articol.

81. Această dispoziție stabilește, pentru resursele proprii nerecuperabile, o excepție de la obligația de punere la dispoziție și, pe scurt, se referă la ultima etapă a procedurii vamale, și anume la plata sumelor constatate către Uniune.

82. Articolul 17 alineatul (2) prevede că statele membre nu sunt obligate să crediteze sumele care se dovedesc nerecuperabile (a) fie din motive de forță majoră, (b) fie din alte motive care nu le sunt imputabile. Sumele aferente drepturilor constatate sunt declarate nerecuperabile printr‑o decizie a autorității administrative competente. În plus, articolul 17 alineatul (2) al treilea paragraf prevede că sumele sunt considerate nerecuperabile în termen de cel mult cinci ani (calculați de la data la care a fost constatată suma( )).

83. Contrar tezei guvernului german, din termenul stabilit la articolul 17 alineatul (2) nu rezultă întotdeauna o amânare de cinci ani a plății. În cazurile în care este perfect evident că nu sunt îndeplinite condițiile materiale de la articolul 17 alineatul (2), și anume în lipsa forței majore sau în caz de neimputare, și este așadar clar că statul membru trebuie să crediteze Comunitatea cu sumele respective, nu se poate invoca termenul de cinci ani.

84. Acest lucru rezultă din sensul și din scopul dispoziției. Termenul de cinci ani evită necesitatea ca statele membre și Comisia, pentru motive de economie a procedurii, să discute problema deosebit de complexă și de dificilă a existenței forței majore sau a altor motive neimputabile statului respectiv, înainte de a se răspunde – de exemplu în cadrul unei proceduri judiciare – la întrebarea dacă și, în caz afirmativ, pentru ce motive, un drept se dovedește nerecuperabil. Presupunând că un drept poate fi recuperat în termenul de cinci ani, acesta va trebui, în orice caz, să fie transferat Comisiei, iar discuția deja începută s‑ar dovedi retrospectiv superfluă. Chiar dacă este evident a priori că statul membru nu poate invoca excepțiile menționate la articolul 17 alineatul (2), principiul economiei procedurii este un argument împotriva unei noi amânări. De ce ar avea un stat membru dreptul de a amâna cu încă cinci ani plata către Comunitate, în condițiile în care obligația este deja stabilită cu certitudine atât în principiu cât și în ceea ce privește cuantumul?

85. Dacă, precum în speță, este evident( ), înainte de expirarea termenului de cinci ani, că nu există forță majoră și că motivele pentru lipsa unui acord sunt imputabile statului membru, acesta din urmă nu mai este protejat de termenul de la articolul 17 alineatul (2) și trebuie să pună imediat la dispoziția Comisiei resursele proprii. Prin urmare, considerăm că articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1150/2000, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2028/2004, nu împiedică acțiunea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor inițiată împotriva Italiei.

C – Concluzie intermediară

86. În consecință, Republica Italiană și‑a încălcat obligațiile care îi revin în temeiul articolului 8 din Decizia 2000/597/CE, Euratom a Consiliului din 29 septembrie 2000 privind sistemul de resurse proprii al Comunităților Europene și al articolelor 2, 6, 10, 11 și 17 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000.

87. În ceea ce privește articolul 10 CE, de asemenea invocat de către Comisie, nu se poate constata o neîndeplinire a obligațiilor generale conținute în dispozițiile acestui articol distinctă față de neîndeplinirea deja constatată a obligațiilor mai specifice ale Uniunii.( )

VI – Cheltuielile de judecată

88. Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată; întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată, iar Republica Italiană a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

89. În temeiul articolului 69 alineatul (4) din Regulamentul de procedură, statele membre care intervin în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată.

VII – Concluzie

90. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să dispună:

1) constatarea faptului că, prin refuzul de a pune la dispoziția Comisiei resursele proprii corespunzătoare datoriei vamale rezultate din importul de lingouri de aluminiu, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 10 CE, al articolului 8 din Decizia 2000/597/CE, Euratom a Consiliului din 29 septembrie 2000 privind sistemul de resurse proprii al Comunităților Europene și al articolelor 2, 6, 10, 11 și 17 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților;

2) obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată;

3) constatarea faptului că Republica Federală Germania suportă propriile cheltuieli de judecată.