Cauza T‑113/07

Toshiba Corp.

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Împărțirea pieței – Dreptul la apărare – Dovada încălcării – Încălcare unică și continuă – Amenzi – Gravitatea și durata încălcării – Motivare – Cuantum de plecare – An de referință”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Acces la dosar – Conținut – Necomunicarea unui document – Consecințe

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)])

2. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Comunicarea răspunsurilor la o comunicare privind obiecțiunile – Condiții – Limite

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

3. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Dovada încălcării – Mărturii scrise ale angajaților unei societăți implicate în încălcare – Valoare probantă – Apreciere

[art. 81 alin. (1) CE]

4. Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale – Prezumția de nevinovăție – Procedură în materie de concurență

[art. 6 alin. (2) UE; art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

5. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Mijloc de probă – Recurgere la o serie de indicii

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Dovada încălcării – Aprecierea valorii probante a diferitor elemente de probă – Criterii

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

7. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

8. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei, pct. 21]

9. Concurență – Înțelegeri – Acorduri și practici concertate care constituie o încălcare unică – Noțiune – Răspunderea personală a întreprinderilor coautoare ale încălcării pentru întreaga încălcare – Condiții

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

10. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia – Întinderea sarcinii probei

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

11. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Încălcare săvârșită de mai multe întreprinderi

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1); Regulamentul nr. 1/2003, art. 23, alin. (2)]

12. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea și durata încălcării – Puterea de apreciere a Comisiei

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) și (3)]

13. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Respectarea principiului egalității de tratament

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, pct. 1 A]

1. Corolar al principiului respectării dreptului la apărare, dreptul de acces la dosar presupune, în cadrul unei proceduri administrative privind aplicarea normelor de concurență, obligația Comisiei de a da întreprinderii în cauză posibilitatea de a examina toate documentele care figurează în dosarul de investigare și care pot fi relevante pentru apărarea sa. Acestea includ atât documentele incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale.

Necomunicarea unui document pe care Comisia s‑a întemeiat pentru a acuza o întreprindere constituie o încălcare a dreptului la apărare numai dacă întreprinderea în cauză demonstrează că rezultatul la care a ajuns Comisia în decizia adoptată ar fi fost diferit dacă documentul necomunicat ar fi trebuit înlăturat ca mijloc de probă incriminator.

În ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul dezincriminator respectiv în apărare, în sensul că, dacă s‑ar fi putut prevala de acesta în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau concluziilor Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența, în orice mod, aprecierile Comisiei în această din urmă decizie, cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care îi erau imputate, și, prin urmare, nivelul amenzii.

(a se vedea punctele 41, 46 și 47)

2. În cadrul unei proceduri inițiate pentru încălcarea normelor de concurență, doar la începutul etapei contradictorii administrative întreprinderea în cauză este informată, prin intermediul comunicării privind obiecțiunile, cu privire la toate elementele esențiale pe care Comisia se întemeiază în acest stadiu al procedurii și dispune de un drept de acces la dosar în vederea garantării exercitării efective a dreptului său la apărare. În consecință, răspunsul celorlalte întreprinderi care ar fi participat la înțelegere la comunicarea privind obiecțiunile nu este, în principiu, cuprins în ansamblul documentelor din dosarul de investigare pe care părțile îl pot consulta.

Totuși, în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau pe un document anexat la un astfel de răspuns pentru stabilirea existenței unei încălcări într‑o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, celelalte întreprinderi implicate în această procedură trebuie să fie în măsură să se pronunțe cu privire la un astfel de element de probă. În asemenea împrejurări, fragmentul în discuție dintr‑un răspuns la comunicarea privind obiecțiunile sau documentul anexat la acest răspuns constituie astfel un element incriminator pentru diferitele întreprinderi care ar fi participat la încălcare.

Prin analogie, dacă un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau un document anexat la un asemenea răspuns poate fi pertinent pentru apărarea unei întreprinderi prin faptul că îi permite să invoce elemente care nu concordă cu concluziile Comisiei din acel stadiu, acesta constituie un element dezincriminator. În acest caz, întreprinderea în cauză trebuie să fie în măsură să recurgă la o examinare a fragmentului ori a documentului în discuție și să se pronunțe în privința acestuia.

(a se vedea punctele 42-44)

3. Mărturiile scrise ale angajaților unei societăți, redactate sub controlul acesteia și prezentate de aceasta în scopul apărării sale în cadrul unei proceduri administrative desfășurate de Comisie privind încălcarea normelor de concurență, nu pot, în principiu, să fie calificate drept elemente diferite și independente de declarațiile aceleiași societăți. Astfel, de regulă, poziția unei societăți cu privire la realitatea faptelor care îi sunt imputate de Comisie este întemeiată, în primul rând, pe cunoștințele și pe opiniile angajaților și ale conducătorilor acesteia.

(a se vedea punctul 58)

4. Existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE. Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special în cadrul unei acțiuni în anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi.

Într‑adevăr, în această ultimă situație, este necesar să se țină seama de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din Convenția europeană a drepturilor omului, care se numără printre drepturile fundamentale care constituie principii generale ale dreptului comunitar. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de severitate al sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu.

(a se vedea punctele 79 și 80)

5. În materia concurenței, este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a dovedi existența încălcării. Cu toate acestea, fiecare dintre probele prezentate de Comisie nu trebuie, în mod necesar, să corespundă acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe. Existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi, așadar, dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, analizate împreună, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență.

Pe de altă parte, atunci când Comisia se întemeiază numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona cu privire la existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca acestea din urmă să demonstreze existența unor împrejurări care să pună într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care să permită astfel substituirea prin altă explicație plauzibilă a faptelor a celei reținute de Comisie pentru a concluziona în sensul existenței unei încălcări a normelor de concurență. Această regulă este aplicabilă și atunci când elementele de probă pe care se întemeiază Comisia sunt insuficiente. Astfel, în acest caz, elementele respective nu permit să se demonstreze fără echivoc existența încălcării și fără a fi necesară o interpretare.

În schimb, această regulă nu este aplicabilă în toate situațiile în care încălcarea este demonstrată prin deducție pornind de la alte fapte, prin dovezi indirecte sau prin probe care nu sunt înscrisuri. Astfel, în ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE, principiul care prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor.

(a se vedea punctele 81, 82 și 85-87)

6. În cadrul unei proceduri privind o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE, singurul criteriu pertinent pentru a aprecia valoarea probatorie a diferitor elemente de probă rezidă în credibilitatea acestora. Potrivit normelor generale în materie de probă, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind de originea acestuia, de împrejurările întocmirii acestuia, de persoana căruia îi este adresat și de conținutul acestuia.

Cu privire la declarațiile date de întreprinderi, acestora li se poate recunoaște de altfel o valoare probatorie foarte ridicată dacă, în primul rând, sunt fiabile, în al doilea rând, sunt date în numele unei întreprinderi, în al treilea rând, provin de la o persoană care are obligația profesională de a acționa în interesul acestei întreprinderi, în al patrulea rând, sunt date împotriva intereselor declarantului, în al cincilea rând, provin de la un martor direct al împrejurărilor pe care le relatează și, în al șaselea rând, au fost date în scris, în mod intenționat și după o reflecție matură.

În schimb, declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi în cauză nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă, fără a fi confirmată de alte elemente de probă, admițându‑se că gradul de coroborare impus poate fi mai mic, din cauza fiabilității declarațiilor în cauză.

(a se vedea punctele 90-93)

7. Deși, în general, s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților principali la o înțelegere ilicită, dată fiind posibilitatea ca acești participanți să aibă tendința să furnizeze mai multe elemente incriminatoare privind activitatea concurenților lor, nu este mai puțin adevărat că faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri în vederea obținerii unei imunități sau a unei reduceri a amenzii nu determină obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate în privința participării altor membri ai înțelegerii. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze pe deplin de Comunicarea privind cooperarea.

În ceea ce privește cazul specific al mărturiilor, desigur, este posibil ca angajații unei întreprinderi ce a solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi, care au obligația să acționeze în interesul acesteia, să își împărtășească voința de a prezenta maximul posibil de elemente incriminatoare, inclusiv pentru motivul că această cooperare din partea lor în cadrul procedurii poate avea o influență pozitivă asupra viitorului profesional al acestora. Totuși, într‑o asemenea situație, angajații în discuție ar fi deopotrivă conștienți de consecințele negative potențiale ale prezentării unor elemente inexacte, considerate mai sensibile ca urmare a cerinței coroborării cu alte elemente de probă.

(a se vedea punctele 94 și 111)

8. Pentru acordarea de către Comisie a unei reduceri a amenzii în temeiul punctului 21 din Comunicarea privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri, elementele de probă vizate trebuie să reprezinte o valoare probatorie semnificativă în raport cu elementele deținute deja de Comisie. În consecință, într‑o cerere de clemență formulată după trimiterea răspunsului la comunicarea privind obiecțiunile, întreprinderea care dorește să obțină o reducere a amenzii se concentrează în mod legitim asupra unor elemente care, în opinia sa, nu au fost demonstrate corespunzător cerințelor legale până la acel moment, pentru a le da o valoare adăugată semnificativă. Or, această împrejurare poate explica faptul că întreprinderea în cauză omite elemente pe care le consideră demonstrate fără nicio îndoială prin elemente comunicate anterior.

De asemenea, având în vedere textul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea, nu se poate exclude ca prezentarea unor elemente cu o anumită valoare probatorie, care însă privesc fapte care sunt deja demonstrate de alte elemente, să nu determine nicio reducere.

(a se vedea punctele 146 și 147)

9. Acordurile și practicile concertate avute în vedere la articolul 81 alineatul (1) CE și la articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) rezultă în mod necesar din contribuția mai multor întreprinderi care, toate, sunt coautoare ale încălcării, însă a căror participare poate îmbrăca forme diferite, în funcție în special de caracteristicile pieței relevante și de poziția fiecărei întreprinderi pe această piață, de scopurile urmărite și de modalitățile de aplicare alese sau preconizate. Cu toate acestea, simpla împrejurare că fiecare întreprindere participă la încălcare în forme care îi sunt proprii nu este suficientă pentru a exclude răspunderea acesteia pentru întreaga încălcare, inclusiv pentru comportamentele care sunt adoptate în mod efectiv de alte întreprinderi participante, dar care au același obiect sau același efect anticoncurențial.

Astfel, o întreprindere care a participat la o încălcare prin comportamente proprii, care intră în sfera de aplicare a noțiunilor de acord sau de practică concertată având un obiect anticoncurențial în sensul articolului 81 alineatul (1) CE sau al articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE și care au drept scop să contribuie la realizarea încălcării în ansamblul său, este de asemenea răspunzătoare pentru comportamente la care au recurs alte întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări, în privința întregii perioade a participării sale la încălcarea respectivă, atunci când se demonstrează că întreprinderea în cauză avea cunoștință despre comportamentele ilicite ale celorlalți participanți sau că aceasta putea în mod rezonabil să le prevadă și că era pregătită să accepte riscul care decurgea din comportamentele respective.

O asemenea situație se regăsește în privința unei întreprinderi dintr‑un stat terț care a avut doar un rol pasiv în cadrul unei înțelegeri comune prin care se rezerva alocarea de proiecte specifice în SEE producătorilor europeni, această întreprindere angajându‑se să nu intervină în alocarea unor asemenea proiecte din moment ce era la curent cu înțelegerea respectivă, iar rolul său pasiv nu se datora propriei alegeri, ci formei participării sale la acordul referitor la piața SEE, participarea sa fiind o condiție prealabilă pentru ca alocarea de proiecte în SEE să poată fi efectuată între producătorii europeni.

(a se vedea punctele 218-222)

10. Atunci când există un litigiu asupra existenței încălcării normelor de concurență, cerința de securitate juridică de care trebuie să beneficieze operatorii economici implică pentru Comisie, care are sarcina de a dovedi încălcările pe care le constată, să prezinte elemente de probă adecvate pentru a demonstra, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor constitutive ale încălcării. În ceea ce privește în special pretinsa durată a unei încălcări, același principiu al securității juridice impune că, în lipsa unor elemente de probă susceptibile să stabilească direct durata unei încălcări, Comisia trebuie să invoce cel puțin elemente de probă care se raportează la fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare a continuat neîntrerupt între două date exacte.

În plus, faptul că nu a fost dovedită existența unei încălcări continue în privința unor anumite perioade determinate nu se opune împrejurării de a se considera că încălcarea s‑a produs într‑o perioadă globală mai lungă decât acestea, din moment ce o asemenea constatare se întemeiază pe indicii obiective și concordante. În cadrul unei încălcări extinse pe mai mulți ani, faptul că manifestările înțelegerii intervin în perioade diferite, care pot fi separate prin intervale de timp mai lungi sau mai puțin lungi, nu are incidență asupra existenței acestei înțelegeri, în măsura în care acțiunile diferite care fac parte din această înțelegere urmăresc o singură finalitate și se înscriu în cadrul unei încălcări cu caracter unic și continuu.

(a se vedea punctele 235 și 236)

11. În măsura în care o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE a fost săvârșită de mai multe întreprinderi, trebuie examinată gravitatea relativă a participării fiecăreia dintre ele. Astfel, împrejurarea că o întreprindere nu a participat la toate elementele constitutive ale unei înțelegeri sau că aceasta a jucat un rol minor în aspectele la care a participat trebuie luată în considerare cu ocazia aprecierii gravității încălcării și a stabilirii amenzii.

În special, în ceea ce privește un acord în care întreprinderi din state terțe s‑au angajat să nu intre pe piața Spațiului Economic European (SEE), iar întreprinderile europene, la rândul lor, și‑au alocat diferite proiecte pe aceeași piață prin intermediul unor acte coluzive pozitive, gravitatea comportamentului întreprinderilor din state terțe este comparabilă cu cea a comportamentului întreprinderilor europene, din moment ce lipsa participării lor la alocarea proiectelor în SEE nu era rezultatul alegerii lor, ci simpla consecință a naturii participării lor la acordul respectiv.

(a se vedea punctele 258 și 260-262)

12. În cadrul unei proceduri privind o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia dispune de o marjă de apreciere pentru a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență.

Cuantumul amenzii este stabilit de Comisie în funcție de gravitatea încălcării și, dacă este necesar, de durata acesteia. Gravitatea încălcării trebuie stabilită în funcție de criterii precum împrejurările specifice ale cauzei, contextul acesteia și obiectivul descurajator al amenzilor. Trebuie luate în considerare elemente obiective, precum conținutul și durata comportamentelor anticoncurențiale, numărul și intensitatea acestora, întinderea pieței afectate și deteriorarea ordinii publice economice. De asemenea, analiza trebuie să ia în considerare importanța relativă și cota de piață a întreprinderilor răspunzătoare, precum și o eventuală încălcare repetată.

(a se vedea punctele 280 și 281)

13. De fiecare dacă când Comisia decide să impună amenzi în temeiul dreptului concurenței, aceasta are obligația de a respecta principiile generale de drept, printre care se numără principiul egalității de tratament, astfel cum a fost interpretat de instanțele comunitare Acest principiu impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit, iar situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv.

Astfel, în măsura în care este necesar ca stabilirea legăturilor dintre amenzile ce urmează a fi aplicate să se întemeieze pe cifra de afaceri a întreprinderilor implicate în aceeași încălcare, trebuie să se delimiteze perioada care trebuie luată în considerare pentru ca cifrele obținute astfel să fie cât mai comparabile posibil. În această privință, în cazul în care Comisia ia în considerare ani diferiți pentru a stabili valoarea vânzărilor mondiale ale anumitor întreprinderi și calculează cuantumul de plecare ale amenzilor pe care le va aplica acestora în raport cu perioada participării lor la o încălcare în calitate de întreprinderi individuale pe baza cifrei de afaceri realizate în cursul unor ani diferiți, aceasta nu tratează întreprinderile respective în mod egal. Deși obiectivul invocat de Comisie, care permite compararea capacității acționarilor unei societăți comune de a cauza un prejudiciu concurenței în perioada anterioară constituirii acesteia, este legitim, el nu poate justifica însă un tratament inegal atunci când se constată că Comisia ar fi putut utiliza alte metode pentru a atinge obiectivul pe care îl urmărea, fără a trata în mod inegal întreprinderile în ceea ce privește alegerea anului de referință.

(a se vedea punctele 282, 283, 286, 287 și 290-292)

















HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)

12 iulie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Împărțirea pieței – Dreptul la apărare – Dovada încălcării – Încălcare unică și continuă – Amenzi – Gravitatea și durata încălcării – Motivare – Cuantum de plecare – An de referință”

În cauza T‑113/07,

Toshiba Corp., cu sediul în Tokyo (Japonia), reprezentată inițial de doamna J. MacLennan, solicitor, de A. Schulz și J. Borum, avocați, ulterior de doamna MacLennan și A. Schulz,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnul F. Arbault și de doamna J. Samnadda, apoi de domnul X. Lewis, ulterior de domnii J. Bourke și F. Ronkes Agerbeek, iar în final de domnii Ronkes Agerbeek și N. Khan, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare a Deciziei C(2006) 6762 final a Comisiei din 24 ianuarie 2007 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz), în măsura în care o privește pe reclamantă, și, cu titlu subsidiar, o cerere de modificare a articolelor 1 și 2 din decizia menționată în vederea anulării sau a reducerii cuantumului amenzii aplicate reclamantei,

TRIBUNALUL (Camera a doua),

compus din doamnele I. Pelikánová (raportor), președinte, K. Jürimäe și domnul S. Soldevila Fragoso, judecători,

grefier: doamna C. Kantza, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 decembrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1. Reclamanta

1 Reclamanta, Toshiba Corp., este o societate japoneză care își desfășoară activitatea în diferite sectoare, printre altele în sectorul instalațiilor de comutație cu izolație în gaz (denumite în continuare „GIS”). În intervalul octombrie 2002-aprilie 2005, activitatea acesteia în sectorul GIS era realizată de o societate comună, TM T & D Corp., dizolvată în anul 2005, în care reclamanta deținea 50 % din părțile sociale împreună cu Mitsubishi Electric Corp. (denumită în continuare „Melco”).

2. Produsele

2 GIS sunt destinate să controleze fluxul energetic din rețelele electrice. Este vorba despre echipamente electrice grele, folosite drept componente majore pentru substațiile electrice. GIS sunt vândute în întreaga lume ca părți integrante ale unor substații electrice la cheie sau ca piese detașate înainte de a fi integrate în asemenea substații.

3. Procedura administrativă

3 La 3 martie 2004, ABB Ltd a semnalat Comisiei Comunităților Europene existența unor practici anticoncurențiale în sectorul GIS, în cadrul unei cereri orale de imunitate la amenzi, formulată în conformitate cu Comunicarea Comisiei din 19 februarie 2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

4 Cererea de imunitate la amenzi formulată de ABB a fost completată cu observații orale și cu mijloace de probă scrise. Aceasta a determinat, la 24 aprilie 2004, o decizie a Comisiei de acordare a unei imunități condiționate în favoarea ABB.

5 Pe baza declarațiilor date de ABB, Comisia a inițiat o investigație și a desfășurat, la 11 mai și la 12 mai 2004, inspecții în incintele mai multor societăți care își desfășurau activitatea în sectorul GIS.

6 La 20 aprilie 2006, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile, care a fost notificată către 20 de societăți, printre care și reclamanta. La 18 și la 19 iulie 2006, Comisia a efectuat audierea societăților cărora le adresase comunicarea privind obiecțiunile.

4. Decizia atacată

7 La 24 ianuarie 2007, Comisia a adoptat Decizia C(2006) 6762 final privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz) (denumită în continuare „decizia atacată”).

8 În considerentele (113)-(123) ale deciziei atacate, Comisia a arătat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere coordonaseră repartizarea proiectelor GIS la scară mondială, cu excepția anumitor piețe, potrivit regulilor convenite, în special în scopul menținerii unor cote care să reflecte într‑o largă măsură cotele lor de piață istorice estimate. Comisia a precizat că repartizarea proiectelor GIS fusese efectuată pe baza unei cote asociate „japoneze” și a unei cote asociate „europene”, care ulterior trebuiau alocate între producătorii japonezi și producătorii europeni. Un acord semnat la Viena la 15 aprilie 1988 (denumit în continuare „acordul GQ”) stabilea normele care permiteau atribuirea proiectelor GIS fie producătorilor japonezi, fie producătorilor europeni și includerea valorii lor în cota corespunzătoare. Pe de altă parte, în considerentele (124)-(132) ale deciziei atacate, Comisia a precizat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere încheiaseră o înțelegere nescrisă (denumită în continuare „înțelegerea comună”), în temeiul căreia proiectele GIS în Japonia, pe de o parte, și cele în țările membrilor europeni ai înțelegerii, pe de altă parte, desemnate, împreună, drept „țări de origine” ale proiectelor GIS, erau rezervate membrilor japonezi și, respectiv, membrilor europeni ai cartelului. Proiectele GIS în „țările de origine” nu făceau obiectul schimburilor de informații dintre cele două grupuri și nu erau incluse în cotele respective.

9 Acordul GQ conținea deopotrivă norme privind schimbul de informații necesare funcționării cartelului între cele două grupuri de producători, funcționare care era asigurată în special de secretarii celor două grupuri, manipularea cererilor de ofertă vizate și stabilirea prețurilor pentru proiectele GIS care nu puteau fi atribuite. Potrivit textului anexei 2, acordul GQ se aplica la scară mondială, cu excepția Statelor Unite, a Canadei, a Japoniei și a 17 țări din Europa Occidentală. În plus, în temeiul înțelegerii comune, proiectele GIS în țările europene diferite de „țările de origine” erau deopotrivă rezervate grupului european, iar producătorii japonezi se angajau să nu depună oferte pentru proiecte GIS în Europa.

10 În opinia Comisiei, împărțirea proiectelor GIS între producătorii europeni era reglementată de un acord semnat tot la Viena la 15 aprilie 1988, intitulat „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (denumit în continuare „acordul EQ”). Comisia a arătat că atribuirea proiectelor GIS în Europa se realiza potrivit acelorași norme și proceduri precum cele care reglementau atribuirea proiectelor GIS în alte țări. În special, proiectele GIS în Europa trebuiau deopotrivă să fie notificate, înregistrate, atribuite, aranjate sau să fi primit de asemenea un nivel de preț minim.

11 Pe baza constatărilor factuale și a aprecierilor juridice efectuate în cadrul deciziei atacate, Comisia a constatat că întreprinderile implicate încălcaseră articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare „Acordul privind SEE”) și le‑a aplicat amenzi al căror cuantum a fost calculat prin aplicarea metodologiei expuse în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile directoare privind calcularea amenzilor”), precum și în Comunicarea privind cooperarea.

12 La articolul 1 din decizia constatată, Comisia a constatat că reclamanta participase la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 11 mai 2004.

13 Pentru încălcarea menționată la articolul 1 din decizia atacată, prin articolul 2 din decizia atacată, s‑a aplicat reclamantei o amendă în cuantum de 90 900 000 de euro, din care cuantumul de 4 650 000 de euro, care corespunde încălcării săvârșite de TM T & D, urma să fie plătit în solidar cu Melco.

Procedura și concluziile părților

14 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 18 aprilie 2007, reclamanta a introdus prezenta acțiune. Memoriul în apărare și replica au fost depuse la 27 august 2007 și, respectiv, la 22 octombrie 2007.

15 Prin actul depus la grefa Tribunalului la 29 noiembrie 2007, reclamanta a solicitat judecarea cauzei în lipsă, în temeiul articolului 122 din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Această cerere a fost respinsă prin Decizia Camerei a doua a Tribunalului din 11 decembrie 2007.

16 Procedura scrisă s‑a încheiat la 17 decembrie 2007, prin depunerea duplicii.

17 Pe baza raportului judecătorului raportor, la 22 septembrie 2009, Tribunalul (Camera a doua) a decis deschiderea procedurii orale. În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, acesta a invitat Comisia să depună anumite înscrisuri și a solicitat părților să își exprime punctul de vedere referitor la pertinența acelorași înscrisuri, în ceea ce privește argumentele întemeiate pe încălcarea dreptului de acces la dosar. De asemenea, Tribunalul a adresat în scris Comisiei două întrebări, solicitându‑i să răspundă în ședință.

18 În răspunsul la solicitarea adresată de Tribunal, Comisia a comunicat înscrisurile vizate la 26 octombrie 2009. Reclamanta a depus observațiile cu privire la aceste înscrisuri la 19 noiembrie 2009. Comisia a răspuns la observațiile reclamantei la 2 decembrie 2009.

19 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările scrise și orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 11 decembrie 2009.

20 Prin Ordonanța din 11 iunie 2010, Tribunalul a decis redeschiderea procedurii orale, în cadrul activităților de cercetare judecătorească prevăzute la articolul 65 din Regulamentul de procedură, a dispus depunerea de către Comisie a anumitor înscrisuri și a stabilit modalitățile de consultare a acestora de către reclamantă.

21 Comisia a dat curs acestei măsuri de cercetare judecătorească în termenul stabilit.

22 Procedura orală a fost declarată terminată la 28 iulie 2010.

23 În cererea introductivă, reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate;

– cu titlu subsidiar, anularea deciziei atacate în măsura în care o privește;

– cu titlu mai subsidiar, modificarea articolelor 1 și 2 din decizia atacată în vederea anulării sau a reducerii substanțiale a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a cheltuielilor efectuate în legătură cu garanția bancară.

24 În cursul ședinței, reclamanta a renunțat la primul capăt de cerere având ca obiect anularea în tot a deciziei atacate.

25 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca nefondată;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

26 În susținerea acțiunii, reclamanta invocă patru motive. Primul motiv este întemeiat pe faptul că, în decizia atacată, Comisia nu a dovedit corespunzător cerințelor legale existența înțelegerii comune. Al doilea motiv este întemeiat pe nedovedirea de către Comisie a existenței unei încălcări unice și continue. Al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare al reclamantei. Al patrulea motiv este întemeiat pe aplicarea greșită de către Comisie a unei amenzi în sarcina reclamantei.

27 Comisia contestă temeinicia motivelor invocate de reclamantă.

28 Trebuie arătat de la bun început că reclamanta nu a precizat motivele care au fost invocate pentru a susține diferitele cereri pe care le‑a formulat. În această privință, trebuie să se rețină, mai întâi, că primul, al doilea și al treilea motiv au fost invocate de reclamantă în susținerea cererii prin care solicită anularea deciziei atacate în măsura în care o privește. Astfel, în cazul admiterii unuia dintre aceste motive, s‑ar impune anularea în tot a deciziei atacate în măsura în care o privește pe reclamantă. Pe de altă parte, al patrulea motiv privește stabilirea amenzii aplicate reclamantei și, în consecință, este invocat de aceasta în susținerea cererii prin care solicită anularea sau reducerea substanțială a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată.

1. Cu privire la cererea prin care se solicită anularea articolelor 1 și 2 din decizia atacată în măsura în care acestea o privesc pe reclamantă

29 În măsura în care anularea deciziei atacate, ca urmare a unei încălcări a dreptului la apărare al reclamantei, ar face inutilă examinarea pe fond a deciziei menționate, într‑o primă etapă se impune analizarea celui de al treilea motiv. În continuare, vor trebui examinate primul și al doilea motiv.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului la apărare al reclamantei

30 Reclamanta consideră că dreptul său la apărare a fost încălcat. În cadrul primului aspect, aceasta invocă o eroare de procedură fundamentală în ceea ce privește identificarea încălcării în partea dispozitivă a deciziei atacate. În cadrul celui de al doilea aspect, aceasta invocă o încălcare a dreptului de acces la dosar. În cadrul celui de al treilea aspect, aceasta invocă o denaturare din partea Comisiei a elementelor cuprinse în dosar.

31 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe identificarea insuficientă a încălcării în partea dispozitivă a deciziei atacate

– Argumentele părților

32 În opinia reclamantei, în articolul 1 din partea dispozitivă a deciziei atacate, Comisia s‑a limitat să amintească participarea reclamantei la un ansamblu de acorduri și de practici concertate, fără a identifica o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, ceea ce constituie o eroare de procedură fundamentală.

33 Comisia contestă temeinicia argumentului reclamantei.

– Aprecierea Tribunalului

34 Articolul 1 din decizia atacată cuprinde constatarea Comisiei potrivit căreia societățile în cauză participaseră la un ansamblu de acorduri și de practici concertate contrare articolului 81 CE și articolului 53 din Acordul privind SEE în sectorul GIS, precizând perioadele în discuție. Astfel, partea dispozitivă a deciziei atacate nu menționează în ce au constat acordurile și practicile imputate.

35 Cu toate acestea, trebuie amintit că partea dispozitivă a unei decizii trebuie interpretată având în vedere motivele care stau la baza acesteia (Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, cunoscută sub numele „PVC II”, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctul 761). În speță, un rezumat al elementelor încălcării sancționate este prezentat în special în considerentul (2) al deciziei atacate, aceste elemente fiind detaliate în alte considerente ale deciziei atacate. În aceste împrejurări, trebuie să se considere că, având în vedere motivele care stau la baza acesteia, în partea dispozitivă a deciziei atacate, Comisia a identificat încălcarea în discuție într‑un mod suficient de precis. Prin urmare, prezentul aspect trebuie respins.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o încălcare a dreptului de acces la dosar

– Argumentele părților

36 În opinia reclamantei, Comisia nu i‑a acordat acces la toate elementele incriminatoare și dezincriminatoare.

37 În ceea ce privește elementele incriminatoare, reclamanta susține că a avut doar acces parțial la răspunsul dat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile și nu a avut acces la declarațiile date de Fuji în legătură cu care se pretinde că ar confirma declarațiile date de ABB, amintite în considerentul (125) al deciziei atacate. În consecință, reclamanta consideră că nu a putut să își exprime punctul de vedere și să fie audiată cu privire la aceste elemente care, în opinia sa, nu mai puteau fi astfel menționate în decizia atacată.

38 În ceea ce privește elementele dezincriminatoare, reclamanta precizează că, în măsura în care nu i‑a fost acordat accesul complet la dosar, nu a putut să stabilească dacă alte părți prezentaseră elemente pertinente suplimentare. În orice caz, reclamanta consideră că ar fi trebuit să obțină acces la răspunsul suplimentar dat de Hitachi Ltd la comunicarea privind obiecțiunile, care contrazice concluziile cuprinse în decizia atacată, deduse din declarațiile date de Hitachi cu privire la contabilizare. De asemenea, reclamanta menționează declarațiile angajaților Melco și ai Hitachi care contrazic existența înțelegerii comune. În sfârșit, reclamanta se referă la declarațiile domnului S., prezentate de Areva, care contrazic în aparență teoria referitoare la durata acordului GQ.

39 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

– Aprecierea Tribunalului

40 Respectarea dreptului la apărare impune ca în, cursul procedurii administrative, persoanei interesate să i se fi oferit posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și pertinenței faptelor și circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a tratatului (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 66).

41 Corolar al principiului respectării dreptului la apărare, dreptul de acces la dosar presupune obligația Comisiei de a da întreprinderii în cauză posibilitatea de a recurge la o examinare a tuturor înscrisurilor din dosarul de investigare care pot fi pertinente pentru apărarea sa. Acestea includ atât înscrisurile incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctul 68).

42 În această privință, trebuie amintit că doar la începutul etapei contradictorii administrative întreprinderea în cauză este informată, prin intermediul comunicării privind obiecțiunile, cu privire la toate elementele esențiale pe care Comisia se întemeiază în acest stadiu al procedurii și că această întreprindere dispune de un drept de acces la dosar în vederea garantării exercitării efective a dreptului său la apărare. În consecință, răspunsul celorlalte întreprinderi care ar fi participat la înțelegere la comunicarea privind obiecțiunile nu este, în principiu, cuprins în ansamblul documentelor din dosarul de investigație pe care părțile îl pot consulta (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, T‑161/05, Hoechst/Comisia, Rep., p. II‑3555, punctul 163).

43 Totuși, în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau pe un document anexat la un astfel de răspuns pentru stabilirea existenței unei încălcări într‑o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, celelalte întreprinderi implicate în această procedură trebuie să fie în măsură să se pronunțe cu privire la un astfel de element de probă. În asemenea împrejurări, fragmentul în discuție dintr‑un răspuns la comunicarea privind obiecțiunile sau documentul anexat la un astfel de răspuns constituie astfel un element incriminator pentru diferitele întreprinderi care ar fi participat la încălcare (a se vedea Hotărârea Hoechst/Comisia, punctul 42 de mai sus, punctul 164 și jurisprudența citată). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE.

44 Prin analogie, dacă un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau un document anexat la un asemenea răspuns poate fi pertinent pentru apărarea unei întreprinderi prin faptul că îi permite să invoce elemente care nu concordă cu concluziile Comisiei din acel stadiu, acesta constituie un element dezincriminator. În acest caz, întreprinderea în cauză trebuie să fie în măsură să recurgă la o examinare a fragmentului ori a documentului în discuție și să se pronunțe în privința acestuia.

45 Cu toate acestea, simplul fapt că alte întreprinderi au invocat aceleași argumente precum întreprinderea în cauză și că acestea, după caz, au utilizat mai multe resurse pentru apărarea lor nu este suficient pentru reținerea acestor argumente drept elemente dezincriminatoare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02, Rec., p. II‑3435, punctele 353 și 355).

46 În ceea ce privește consecințele unui acces la dosar care nu respectă aceste norme, necomunicarea unui document pe care Comisia s‑a întemeiat pentru a acuza o întreprindere constituie o încălcare a dreptului la apărare numai dacă întreprinderea în cauză demonstrează că rezultatul la care a ajuns Comisia în decizia adoptată ar fi fost diferit dacă documentul necomunicat ar fi trebuit înlăturat ca mijloc de probă incriminator (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctele 71 și 73).

47 În ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul dezincriminator respectiv în apărare, în sensul că, dacă s‑ar fi putut prevala de acesta în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau concluziilor Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența, în orice mod, aprecierile Comisiei cuprinse în decizie, cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care îi erau imputate, și, prin urmare, nivelul amenzii (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctele 74 și 75).

48 Posibilitatea ca un document nedivulgat să fi putut avea vreo influență asupra derulării procedurii și asupra conținutului deciziei Comisiei nu se poate stabili decât după o examinare provizorie a anumitor mijloace de probă care evidențiază că documentele nedivulgate au putut avea – în considerarea acestor mijloace de probă – o importanță care nu ar fi trebuit neglijată (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctul 76).

49 În speță, trebuie înlăturate de la bun început argumentele reclamantei referitoare la faptul că nu a avut acces la întregul dosar al Comisiei. Astfel, din jurisprudența citată la punctul 41 de mai sus rezultă că protejarea dreptului la apărare al persoanelor interesate într‑o procedură administrativă nu presupune necesitatea acordării unui acces integral la dosar.

50 În ceea ce privește elementele incriminatoare, trebuie să se observe că reclamanta nu precizează elementele incriminatoare în privința sa, reținute în decizia atacată, care ar fi fost cuprinse în partea din răspunsul dat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile, la care reclamanta nu a avut acces. Reclamanta nu menționează nici motivele pentru care faptul că a avut doar acces parțial la documentul respectiv nu i‑a permis să își exprime punctul de vedere cu privire la declarațiile date de Hitachi referitoare la contabilizare, ce constituie un element incriminator esențial. În aceste împrejurări, argumentul reclamantei întemeiat pe accesul parțial la răspunsul dat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile trebuie respins.

51 În plus, Comisia admite că nu putea să se întemeieze pe observațiile depuse de Fuji, necomunicate reclamantei, pentru a susține obiecțiunile ce i‑au fost imputate în decizia atacată, însă contestă faptul că le‑a invocat efectiv în calitate de elemente incriminatoare.

52 Cu toate acestea, trebuie arătat că în considerentele (125) și (255) ale deciziei atacate Comisia s‑a referit la observațiile suplimentare prezentate de Fuji, în special cele prezentate la 21 noiembrie 2006, pentru a confirma existența înțelegerii comune.

53 În aceste împrejurări, luarea în considerare a argumentului reclamantei depinde de rezultatul examinării primului motiv, referitor la dovada existenței înțelegerii comune. Astfel, în ipoteza în care se constată că existența înțelegerii respective a fost demonstrată corespunzător cerințelor legale și după excluderea observațiilor prezentate de Fuji, în calitate de element incriminator, se va impune înlăturarea afirmațiilor reclamantei. În schimb, dacă se constată că observațiile respective constituie un element necesar care susține constatările din decizia atacată cu privire la existența înțelegerii comune, se va impune admiterea argumentului reclamantei și, prin urmare, anularea deciziei atacate în măsura în care o privește.

54 În ceea ce privește elementele dezincriminatoare, Tribunalul a solicitat Comisiei depunerea tuturor înscrisurilor care au fost identificate de reclamantă cu o precizie minimă. Întrucât solicitarea adresată Comisiei a fost întemeiată pe informațiile oferite de însăși reclamanta, nu este necesară admiterea cererii acesteia, formulată în cadrul observațiilor din 19 noiembrie 2009, prin care solicită obligarea Comisiei la a‑i comunica toate înscrisurile depuse în răspunsul la solicitările analoge adresate de Tribunal în cauzele T‑112/07, Hitachi și alții/Comisia, și T‑133/07, Mitsubishi Electric/Comisia.

55 În ceea ce privește diferitele înscrisuri depuse de Comisie în prezenta cauză, trebuie să se observe în primul rând că, în mod contrar celor susținute de reclamantă, răspunsul suplimentar formulat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile nu pune în cauză conținutul factual al declarațiilor acesteia din urmă referitoare la mecanismul de notificare și de contabilizare. În răspunsul suplimentar menționat, Hitachi s‑a limitat să conteste interpretarea Comisiei referitoare la aceste declarații, în special în ceea privește pertinența acestora în calitate de dovadă a înțelegerii comune și a existenței unei încălcări unice, care cuprinde atât înțelegerea comună, cât și acordul GQ. Or, aceeași argumentație fusese prezentată deja de Hitachi în extrasul primului său răspuns la comunicarea privind obiecțiunile, pe care Comisia l‑a comunicat reclamantei. În consecință, răspunsul suplimentar dat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile nu poate fi considerat un element dezincriminator a cărui comunicare ar fi fost susceptibilă să influențeze derularea procedurii și conținutul deciziei atacate.

56 De asemenea, trebuie arătat că, în observațiile sale din 19 noiembrie 2009, reclamanta critică în mod greșit faptul că, în urma solicitării adresate de Tribunal Comisiei, a avut doar acces parțial la răspunsul suplimentar dat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile. Astfel, caracterul parțial al accesului la documentul menționat rezultă din faptul că, în înscrisurile sale, reclamanta l‑a identificat în sensul că reprezenta un element dezincriminator potențial numai în măsura în care privește mecanismul de notificare și de contabilizare.

57 În al doilea rând, trebuie să se observe că, în declarațiile scrise depuse în luna noiembrie 2006, angajații Melco și ai Hitachi contestă existența înțelegerii comune și a discuțiilor referitoare la aceasta și menționează existența unor bariere la intrare „ridicate” pe piața europeană. Pe de altă parte, unul dintre martorii Melco observă că Fuji nu a participat la negocierile care au precedat semnarea acordului GQ, în timp ce alt martor subliniază că, în opinia sa, excluderea anumitor țări europene din domeniul de aplicare al acordului GQ se datora riscului aplicării dreptului concurenței. La rândul lor, martorii Hitachi menționează detaliile unei propuneri din partea Alstom referitoare la o înțelegere între producătorii europeni și japonezi, formulată în luna iulie 2002, și respingerea acestei propuneri de către Hitachi.

58 În această privință, trebuie să se observe, pe de o parte, că mărturiile scrise ale angajaților unei societăți, redactate sub controlul acesteia și prezentate de aceasta în scopul apărării sale în cadrul procedurii administrative desfășurate de Comisie, nu pot, în principiu, să fie calificate drept elemente diferite și independente de declarațiile aceleiași societăți. Astfel, de regulă, poziția unei societăți cu privire la realitatea faptelor care îi sunt imputate de Comisie este întemeiată, în primul rând, pe cunoștințele și pe opiniile angajaților și ale conducătorilor acesteia.

59 Pe de altă parte, în cursul procedurii administrative, reclamanta însăși a contestat existența înțelegerii comune și a discuțiilor referitoare la aceasta și a invocat existența unor bariere la intrare „ridicate” pe piața europeană. În consecință, invocarea acestor argumente de alte întreprinderi nu poate fi considerată un element dezincriminator.

60 De asemenea, detaliile propunerii formulate de Alstom în luna iulie 2002 au fost evidențiate în comunicarea privind obiecțiunile, în timp ce absența Fuji de la negocierile legate de acordul GQ este menționată în mărturia domnului M., la care reclamanta nu contestă că nu a avut acces. Prin urmare, aceste elemente nu constituie elemente dezincriminatoare.

61 În schimb, nu rezultă că argumentul referitor la motivul pentru care anumite țări europene erau excluse din domeniul de aplicare al acordului GQ a fost invocat de reclamantă, nici că reclamanta a avut acces la un document care să îl reproducă. Astfel, fragmentul în cauză din mărturia unui angajat al Melco ar putea fi considerat un element dezincriminator. Cu toate acestea, este vorba despre o declarație care provine de la unul dintre angajații uneia dintre întreprinderile implicate, în care acesta se limitează să conteste existența comportamentului ilicit și care nu este nicidecum susținută. În aceste împrejurări, nu este necesar să se considere că o comunicare a acestui element era susceptibilă să influențeze derularea procedurii și conținutul deciziei atacate.

62 În al treilea rând, trebuie să se observe că însăși reclamanta admite, în observațiile din 19 noiembrie 2009, că declarațiile domnului S., depuse de Areva, îi confirmă argumentația în ceea ce privește pretinsa suspendare a aplicării acordului GQ în perioada 1999-2002. De asemenea, contrar celor susținute de reclamantă, afirmația potrivit căreia era necesară abordarea TM T & D în anul 2002 în vederea prezumării activităților cartelului a fost prezentată în nota explicativă formulată de Areva privind funcționarea înțelegerii, la care reclamanta a avut acces.

63 Unicul element potențial dezincriminator cuprins în declarațiile domnului S. este afirmația potrivit căreia acordul GQ nu putea funcționa în absența unui producător major precum Siemens. Totuși, această afirmație, care provine de la un angajat al unei întreprinderi căreia i se impută participarea la încălcare, nu este susținută și este contrazisă atât de declarațiile date de alte întreprinderi implicate, cât și de înscrisuri colectate de Comisie și menționate în considerentele (191)-(198) ale deciziei atacate. Prin urmare, comunicarea acestui element nu ar fi fost susceptibilă să influențeze derularea procedurii și conținutul deciziei atacate.

64 Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie înlăturate argumentele reclamantei referitoare la accesul la elementele dezincriminatoare. Cu toate acestea, după cum rezultă din cuprinsul punctului 53 de mai sus, soluționarea prezentului aspect depinde de rezultatul examinării argumentelor prezentate de reclamantă în cadrul primului motiv.

Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe denaturarea elementelor cuprinse în dosar

– Argumentele părților

65 În opinia reclamantei, Comisia a denaturat elementele cuprinse în dosar, încălcând astfel atât dreptul său la apărare, cât și obligația de a analiza dosarul cu imparțialitate și cu diligență.

66 Reclamanta consideră, în primul rând, spre deosebire de cele menționate în considerentul (255) al deciziei atacate, că întreprinderea care aparține grupului din care face parte VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (denumită în continuare „VA TECH”) nu a rămas pasivă în legătură cu existența înțelegerii comune, ci a contestat‑o explicit în cursul audierii.

67 În al doilea rând, reclamanta contestă că, în cursul audierii, nu a fost în măsură să răspundă la întrebările referitoare la proiectele contabilizate în cota prevăzută de acordul GQ și în lista proiectelor pretins notificate, furnizată de ABB. Întemeindu‑se pe un extras din transcrierea audierii, aceasta precizează că răspunsul său era acela că nu era la curent în privința contabilizării.

68 În al treilea rând, reclamanta susține că, în decizia atacată, Comisia a declarat în mod greșit că aceasta a confirmat că acordul GQ continuase după 24 aprilie 1999, deși susținuse întotdeauna că înțelegerea la scară mondială încetase după întreruperea participării Siemens și a Hitachi.

69 În al patrulea rând, în mod contrar afirmației Comisiei, cuprinsă în considerentul (306) al deciziei atacate, reclamanta susține că nu a confirmat declarațiile date de Hitachi referitoare la existența notificării și că a contestat atât notificarea, cât și contabilizarea.

70 În al cincilea rând, reclamanta susține că, în măsura în care nu a avut acces la declarațiile celorlalte părți pe baza cărora Comisia și‑a întemeiat concluziile, nu se poate exclude nici denaturarea declarațiilor în decizia atacată, care, de altfel, ar fi foarte probabilă, având în vedere criticile menționate mai sus.

71 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

– Aprecierea Tribunalului

72 Pe de o parte, trebuie să se observe că principiul respectării dreptului la apărare, al cărui conținut a fost amintit la punctul 40 de mai sus, poate fi încălcat din cauza unei denaturări a faptelor numai atunci când aceasta a afectat posibilitatea unei părți interesate de a înțelege conținutul obiecțiunilor reținute de Comisie sau de a aprecia elementele invocate în susținerea acestora.

73 Or, în speță, reclamanta nu precizează în ce măsură pretinsele denaturări ale Comisiei privind faptele i‑ar fi făcut apărarea mai dificilă.

74 În consecință, trebuie înlăturată critica întemeiată pe încălcarea principiului dreptului la apărare.

75 Pe de altă parte, obligația de a analiza dosarul cu imparțialitate și cu diligență, care este parte integrantă a principiului bunei administrări, este încălcată de fiecare dată când este denaturat un element de fapt. Cu toate acestea, o asemenea încălcare permite să se concluzioneze în sensul nelegalității deciziei atacate numai în măsura în care Comisia nu ar fi putut ajunge la aceleași concluzii dacă ar fi interpretat corect elementele de fapt în cauză.

76 În aceste împrejurări, interpretarea diferitelor elemente de fapt care se susține că au fost denaturate, precum și efectele denaturărilor eventual constatate vor fi examinate în cadrul motivelor formulate de reclamantă prin care contestă elementele de fapt în cauză.

77 Având în vedere toate cele de mai sus, al treilea aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe faptul că existența înțelegerii comune nu a fost dovedită de Comisie corespunzător cerințelor legale

78 Potrivit jurisprudenței, Comisiei îi revine obligația de a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctul 59 și jurisprudența citată).

79 În acest context, existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări. Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special în cazul unei acțiuni în anulare a unei decizii de aplicare a unei amenzi (Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 78 de mai sus, punctul 60).

80 Într‑adevăr, în această ultimă situație, este necesar să se țină seama de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, care se numără printre drepturile fundamentale care constituie principii generale ale dreptului comunitar. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de gravitate al sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (a se vedea în acest sens Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 78 de mai sus, punctul 61 și jurisprudența citată).

81 Astfel, este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a dovedi săvârșirea încălcării. Cu toate acestea, este important de subliniat că fiecare dintre probele prezentate de Comisie nu trebuie, în mod necesar, să corespundă acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe (a se vedea Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 78 de mai sus, punctele 62 și 63 și jurisprudența citată).

82 În plus, având în vedere caracterul notoriu al interdicției acordurilor anticoncurențiale, Comisiei nu i se poate solicita să furnizeze înscrisuri care să ateste explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și dispersate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice ipoteză, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor pertinente. Existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi, așadar, dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, analizate împreună, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență (a se vedea Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 78 de mai sus, punctele 64 și 65 și jurisprudența citată).

83 În această privință, reclamanta susține că nu este necesară aplicarea normelor mai flexibile în materie de probe, legate de dificultățile cu care s‑ar fi confruntat Comisia în încercarea de a dovedi o încălcare. În opinia reclamantei, în primul rând, Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269) a consolidat competențele Comisiei în acest domeniu. În al doilea rând, în prezenta cauză, Comisia ar fi primit un număr important de elemente de probă grație programului său de clemență. În al treilea rând, din cauza utilizării tehnologiilor moderne, ar exista în mai multe calculatoare copii multiple ale documentelor referitoare la membrii înțelegerii. În opinia reclamantei, documentele în cauză pot fi, așadar, căutate și identificate mai ușor, iar conținutul acestora poate fi reconstituit chiar și ulterior ștergerii acestora.

84 Cu toate acestea, argumentele reclamantei nu pot fi primite. Astfel, în primul rând, deși din considerentul (25) al Regulamentului nr. 1/2003 rezultă că această consolidare a competențelor Comisiei are drept obiectiv să permită identificarea, printre altele, a încălcărilor articolului 81 CE, această consolidare, avută în vedere în mod individual, nu garantează că, într‑un caz determinat, Comisia va putea strânge în realitate mai ușor elemente probatorii. În al doilea rând, aceeași constatare se aplică programului de clemență. Într‑adevăr, pentru a putea fi invocate în mod legal de Comisie drept dovezi ale unei încălcări, elementele primite de la întreprinderile în cauză trebuie să îndeplinească în orice situație criteriile jurisprudențiale aplicabile. Astfel, existența însăși a unor cereri de clemență nu simplifică în mod obligatoriu rolul Comisiei. În al treilea rând, impactul proliferării fișierelor informatice este neutralizat prin măsurile tehnice adoptate în această privință de membrii înțelegerii. În speță, din considerentele (173)-(175) ale deciziei atacate rezultă că părțile au codat documentele pertinente cu ajutorul unor instrumente informatice și că au fost utilizate cutii poștale electronice anonime pentru efectuarea comunicărilor referitoare la activitatea ilicită. Pe de o parte, nu s‑a dovedit că reclamanta a refuzat sistematic să adere la aceste măsuri, elementele cuprinse în dosar neevidențiind o opoziție de durată. Pe de altă parte, din aceleași elemente rezultă că, atunci când reclamanta nu utiliza codarea și cutiile poștale electronice anonime, comunicarea cu aceasta era realizată prin telefon sau prin fax, iar nu prin e‑mail sau printr‑o altă formă de schimb al fișierelor informatice.

85 De altfel, atunci când Comisia se întemeiază numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona cu privire la existența unei încălcări, este suficient ca acestea din urmă să demonstreze existența unor împrejurări care să pună într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care să permită astfel substituirea prin altă explicație plauzibilă a faptelor a celei reținute de Comisie pentru a concluziona în sensul existenței unei încălcări a normelor comunitare de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 186 și jurisprudența citată).

86 După cum susține reclamanta, această regulă este aplicabilă și atunci când elementele de probă pe care se întemeiază Comisia sunt insuficiente. Astfel, în acest caz, elementele respective nu permit să se demonstreze fără echivoc existența încălcării și fără a fi necesară o interpretare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Coats Holdings și Coats/Comisia, T‑36/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 74).

87 În schimb, contrar susținerilor reclamantei, regula de mai sus nu este aplicabilă în toate situațiile în care încălcarea este demonstrată prin deducție pornind de la alte fapte, prin dovezi indirecte sau prin probe care nu sunt înscrisuri. Astfel, în ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE, principiul care prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Dalmine/Comisia, T‑50/00, Rec., p. II‑2395, punctul 72). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 din Acordul privind SEE.

88 În consecință, chiar dacă împrejurările menționate de reclamantă, în ipoteza în care ar fi dovedite, ar putea avea pertinență în cadrul aprecierii globale a seriei de indicii invocate de Comisie, acestea, considerate individual, nu au drept efect a permite întreprinderii în cauză să pună în discuție afirmațiile Comisiei printr‑o prezentare alternativă a faptelor.

89 În plus, nicio dispoziție și niciun principiu general de drept comunitar nu interzic Comisiei să invoce, împotriva unei întreprinderi, declarațiile date de alte întreprinderi cărora li se impută că au participat la înțelegere. În cazul inexistenței unei asemenea situații, sarcina probei comportamentelor contrare articolului 81 CE, care revine Comisiei, ar fi nesustenabilă și incompatibilă cu misiunea acesteia de supraveghere a aplicării adecvate a acestor dispoziții (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 85 de mai sus, punctul 192). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 din Acordul privind SEE.

90 Cu toate acestea, declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi în cauză, nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă, fără a fi confirmată de alte elemente de probă, admițându‑se că gradul de coroborare impus poate fi mai mic, din cauza fiabilității declarațiilor în cauză (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 85 de mai sus, punctele 219 și 220).

91 În ceea ce privește valoarea probatorie a diferitelor elemente de probă, singurul criteriu pertinent pentru a aprecia probele prezentate rezidă în credibilitatea acestora (Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 87 de mai sus, punctul 72).

92 Potrivit normelor generale în materie de probă, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind de originea acestuia, de împrejurările întocmirii acestuia, de persoana căruia îi este adresat și de conținutul acestuia (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95- T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctele 1053 și 1838).

93 Cu privire la declarații, acestora li se poate recunoaște, de altfel, o valoare probatorie foarte ridicată dacă, în primul rând, sunt fiabile, în al doilea rând, sunt date în numele unei întreprinderi, în al treilea rând, provin de la o persoană care are obligația profesională de a acționa în interesul acestei întreprinderi, în al patrulea rând, sunt date împotriva intereselor declarantului, în al cincilea rând, provin de la un martor direct al împrejurărilor pe care le relatează și, în al șaselea rând, au fost date în scris, în mod intenționat și după o reflecție matură (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 85 de mai sus, punctele 205-210).

94 În plus, deși, în general, s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților principali la o înțelegere ilicită, dată fiind posibilitatea invocată de reclamantă ca acești participanți să aibă tendința să furnizeze mai multe elemente incriminatoare privind activitatea concurenților lor, nu este mai puțin adevărat că faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei imunități sau a unei reduceri a amenzii nu determină obligatoriu o incitare la a prezenta elemente de probă deformate în privința participării altor membri ai înțelegerii. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 70).

95 Tot în această privință trebuie arătat că efectele posibile ale comunicării unor informații deformate sunt cu atât mai grave cu cât declarația contestată a întreprinderii trebuie confirmată, după cum rezultă din cuprinsul punctului 90 de mai sus. Astfel, această împrejurare crește riscul identificării unor declarații inexacte atât de Comisie, cât și de alte întreprinderi implicate.

96 În ceea ce privește aplicarea acestor norme în speță, cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit constatărilor din decizia atacată, înțelegerea comună era o înțelegere nescrisă care includea, în primul rând, angajamentul întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața proiectelor GIS în Spațiul Economic European, în al doilea rând, înțelegerea întreprinderilor europene de a nu intra pe piața japoneză a proiectelor GIS și, în al treilea rând, înțelegerea întreprinderilor europene de a notifica întreprinderilor japoneze proiectele GIS în țări europene, altele decât țările de origine, și de a înscrie aceleași proiecte în cota asociată „europeană” prevăzută de acordul GQ. În opinia Comisiei, obiectivul mecanismului de notificare și de contabilizare era de a oferi o compensație întreprinderilor japoneze, percepute de întreprinderile europene drept concurenți potențiali pe piața SEE.

97 Printre diferitele elemente ale înțelegerii comune enumerate la punctul 96 de mai sus, pretinsul angajament al întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața SEE este cel care constituie temeiul obiecțiunii adresate de Comisie reclamantei. Prin urmare, existența acestui angajament trebuie demonstrată corespunzător cerințelor legale. Cu toate acestea, celelalte elemente ale înțelegerii comune, în cazul în care ar fi dovedite, pot fi pertinente în calitate de dovezi indirecte din care s‑ar putea deduce existența angajamentului corelativ al întreprinderilor japoneze.

98 Reclamanta contestă existența înțelegerii comune și participarea la aceasta. Reclamanta critică valoarea probatorie a diferitelor elemente invocate de Comisie în decizia atacată și evidențiază alte elemente care, în opinia sa, sugerează inexistența înțelegerii comune. În consecință, potrivit reclamantei, Comisia avea obligația să accepte explicația alternativă a absenței producătorilor japonezi de pe piața proiectelor GIS în SEE, legată de existența unor bariere juridice, tehnice și comerciale la intrarea pe această piață. Adoptând în aceste împrejurări decizia atacată, Comisia ar fi răsturnat sarcina probei, ar fi încălcat principiul prezumției de nevinovăție și și‑ar fi depășit competența.

99 Comisia susține că existența înțelegerii comune și în special angajamentul întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața SEE sunt demonstrate corespunzător cerințelor legale printr‑o serie de dovezi care conțin înscrisuri, declarații date de întreprinderi, mărturii, precum și elemente referitoare la funcționarea efectivă a înțelegerii.

100 Prin urmare, trebuie să se aprecieze fiabilitatea și conținutul diferitelor elemente de probă avute în vedere pentru a verifica dacă, analizate în mod global, în privința existenței înțelegerii comune, probele invocate de Comisie întemeiază o convingere fermă care nu este susceptibilă să fie pusă în cauză de probele invocate de reclamantă.

101 La rândul lor, criticile reclamantei întemeiate pe încălcarea principiului prezumției de nevinovăție și pe depășirea de către Comisie a propriei competențe se întemeiază pe premisa potrivit căreia Comisia nu a dovedit existența înțelegerii comune și participarea reclamantei la aceasta. În consecință, în cazul în care argumentele reclamantei privind dovada existenței încălcării și participarea reclamantei la încălcare trebuie înlăturate, această împrejurare va determina în mod obligatoriu înlăturarea criticilor întemeiate pe încălcarea principiului prezumției de nevinovăție și a depășirii de către Comisie a propriei competențe. În schimb, în cazul în care se concluzionează că, în decizia atacată, nu s‑a demonstrat participarea reclamantei la pretinsa încălcare, această constatare, luată în considerare în mod individual, va justifica anularea deciziei atacate în măsura în care o privește pe reclamantă.

Cu privire la elementele prezentate de ABB

– Argumentele părților

102 Reclamanta contestă că diferitele elemente prezentate de ABB constituie o dovadă a înțelegerii comune.

103 Cu titlu introductiv, reclamanta susține că, în general, elementele prezentate de ABB au valoare probatorie scăzută din cauză că ABB a beneficiat de imunitate condiționată. În opinia reclamantei, declarațiile date de ABB nu mai contribuiau la propria incriminare. În schimb, ABB putea fi puternic determinată să răspundă la întrebările Comisiei într‑un mod care confirma existența înțelegerii, întrucât risca în permanență să piardă beneficiul imunității în cazul în care cooperarea acesteia ar fi fost considerată insuficientă. Prin urmare, trebuia adoptată o abordare critică în privința elementelor de probă provenite de la ABB.

104 Pe de altă parte, reclamanta contestă valoarea probatorie a fiecărui element prezentat de ABB și analizat separat. În primul rând, reclamanta susține că declarația dată de ABB la 11 martie 2004 prin care se confirma existența înțelegerii comune este ambiguă, din moment ce ABB a admis deopotrivă că nu exista niciun acord explicit și că înțelegerea comună se întemeia pe contextul factual, și anume pe faptul că întreprinderile japoneze erau acceptate de clienții europeni doar în mod restrâns și că acestea se confruntau cu anumite dificultăți tehnice și juridice în cazul în care doreau să intre pe piața europeană. De asemenea, în opinia ABB, producătorii japonezi participau la înțelegere numai în măsura în care această înțelegere privea teritorii situate în afara SEE.

105 În al doilea rând, reclamanta ridică problema mărturiei domnului M., fost angajat al ABB, din cadrul întâlnirii din 23 septembrie 2005. Reclamanta susține, în această privință, că voința exprimată de ABB de a susține teoria Comisiei s‑a manifestat prin eforturile depuse de consilierul extern al ABB de a direcționa declarațiile domnului M. astfel încât acesta să admită că intrarea producătorilor japonezi pe piața europeană putea deveni rentabilă după un anumit timp.

106 Reclamanta adaugă că domnul M. nu mai era angajatul ABB la momentul întâlnirii, ceea ce implică faptul că acesta nu mai avea obligația să acționeze în interesul ABB. De asemenea, faptul că domnul M. a revenit asupra declarațiilor sale ar ilustra mai degrabă presiunea exercitată asupra sa decât voința de a da informații precise.

107 Reclamanta susține deopotrivă că declarațiile domnului M. referitoare la existența înțelegerii comune sunt o „dovadă de reproducere” puțin convingătoare. În opinia sa, domnul M. a declarat că nu fusese prezent la încheierea înțelegerii comune și că aceasta nu era menționată cu ocazia reuniunilor la care a participat. Prin urmare, aceste declarații ar fi întemeiate pe opinia personală a domnului M. cu privire la existența unei înțelegeri. Reclamanta arată în această privință că, chiar în ipoteza în care s‑ar prezuma existența înțelegerii comune, ar exista speranța legitimă ca, dată fiind pretinsa importanță a acesteia, întreprinderile care au formulat cerere de clemență să prezinte elemente de probă care existau la momentul faptelor în litigiu.

108 În ceea ce privește conținutul declarațiilor domnului M., reclamanta susține că, deși acesta a declarat că încheierea unui acord având ca obiect piețele din străinătate presupunea existența unui acord având ca obiect țările de origine ale diferiților participanți, acesta a explicat deopotrivă că, deși era posibilă intrarea eventuală a producătorilor japonezi pe piața europeană, un asemenea efort nu ar fi fost însă rentabil. Ulterior, la 4 octombrie 2005, consilierul extern al ABB ar fi prezentat o nouă declarație, prezumată a clarifica declarațiile precedente ale domnului M. și în care s‑a constatat în mod formal existența înțelegerii comune. În opinia reclamantei, aceste două elemente sunt contradictorii și, prin urmare, nu pot fi invocate.

109 În al treilea rând, reclamanta arată că declarațiile domnilor W. și P., angajați ai ABB, sunt „vagi speculații” bazate pe opinii personale nesusținute. Astfel, cu ocazia interogării domnului W. cu privire la motivele de refuz ale producătorilor japonezi de a participa la cererile de oferte de GIS în Europa, acesta nu s‑ar fi referit la înțelegerea comună. În schimb, în declarațiile precedente, acesta ar fi explicat că existența unor bariere „ridicate” făcea dificilă intrarea pe piața europeană.

110 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

– Aprecierea Tribunalului

111 Cu titlu introductiv, din cuprinsul punctelor 94 și 95 de mai sus rezultă că nu este necesar să se examineze automat cu circumspecție elementele furnizate de o întreprindere care a solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi. În ceea ce privește cazul specific al mărturiilor, desigur, este posibil ca angajații unei asemenea întreprinderi, care au obligația să acționeze în interesul acesteia, să își împărtășească voința de a prezenta maximul posibil de elemente incriminatoare, inclusiv pentru motivul că această cooperare din partea lor în cadrul procedurii poate avea o influență pozitivă asupra viitorului lor profesional. Totuși, într‑o asemenea situație, angajații în discuție ar fi deopotrivă conștienți de consecințele negative potențiale ale prezentării unor elemente inexacte, considerate mai sensibile ca urmare a cerinței coroborării.

112 În ceea ce îl privește pe domnul M., reclamanta arată în mod întemeiat că un fost angajat nu mai are în principiu obligația de a acționa în interesul fostului său angajator în ceea ce privește cooperarea voluntară la o procedură administrativă. O asemenea împrejurare presupune însă deopotrivă că, în asemenea context, acesta nu are în principiu un interes de a prezenta elemente inexacte. În această privință, trebuie arătat că, la momentul prezentării mărturiei, domnul M. era deja pensionat. În aceste împrejurări, nu rezultă că lipsa cooperării sale în procedura administrativă ar fi avut pentru acesta consecințe defavorabile.

113 Pe de altă parte, nu se poate considera că elementele furnizate de ABB nu erau susceptibile să producă efecte prejudiciabile în privința acesteia. Astfel, în măsura în care elementele respective au fost prezentate înainte de comunicarea privind obiecțiunile, nici ABB, nici actualii angajați, nici fostul angajat al acesteia nu puteau avea certitudine cu privire la întinderea și la conținutul exact al obiecțiunilor imputate ABB.

114 În ceea ce privește diferitele elemente invocate de reclamantă, în primul rând, în observațiile din 11 martie 2004, respectiv înainte de acordarea imunității condiționate, ABB a amintit explicit existența unei înțelegeri comune în temeiul căreia cele două societăți japoneze nu depuseseră oferte pentru proiectele europene, iar societățile europene nu depuseseră oferte pentru proiectele japoneze.

115 ABB a declarat, desigur, că înțelegerea comună era întemeiată pe împrejurarea că producătorii japonezi nu erau acceptați de clienții europeni și că trebuiau să facă față anumitor obstacole pe piața europeană. Cu toate acestea, reiese fără echivoc din observațiile din 11 martie 2004 că, în opinia sa, întreprinderile japoneze implicate nu s‑au limitat să constate existența acestor obstacole, ci s‑au angajat, în raport cu partenerii lor europeni, să nu intre pe piața SEE. Astfel, barierele la intrare pe acea piață ar constitui mai degrabă un factor care a condus la încheierea înțelegerii menționate. Pe de altă parte, trebuie arătat că o asemenea constatare nu este paradoxală, din moment ce este normal ca un producător, în cadrul unei împărțiri a pieței precum cea invocată de Comisiei în speță, să abandoneze concurenților săi piețele în care poziția acestuia este fragilă.

116 În plus, este adevărat că ABB a declarat că nu exista niciun acord explicit cu producătorii japonezi în ceea ce privește trucarea cererilor de ofertă, stabilirea prețurilor și împărțirea proiectelor în SEE. Totuși, interpretată în contextul în care a fost dată, această declarație se referă la împărțirea proiectelor naționale între producătorii europeni sau la împărțirea proiectelor GIS în SEE. Prin urmare, aceasta nu contrazice existența angajamentului general al întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața din SEE, explicată cu claritate de ABB. Pe de altă parte, nu se constată nicio incoerență în cuprinsul declarațiilor date de ABB. Astfel, în măsura în care, în opinia ABB, întreprinderile japoneze se angajaseră să nu intre pe piața din SEE, nu ar fi fost utilă, în privința lor, încheierea de către acestea a unor acorduri detaliate cu producătorii europeni având ca obiect împărțirea proiectelor GIS pe aceeași piață.

117 Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că declarațiile ABB din 11 martie 2004 nu sunt ambigue, constituind indicii ale existenței înțelegerii comune.

118 În al doilea rând, trebuie să se admită că, într‑un anumit moment al întâlnirii cu domnul M., consilierul extern al ABB a intervenit pentru a‑i sugera că intrarea pe piața europeană putea fi rentabilă pentru producătorii japonezi, aspect în privința căruia domnul M. nu a părut convins. În consecință, trebuie să se considere că domnul M. exprima îndoieli cu privire la interesul comercial al unui asemenea demers și să se țină seama de această împrejurare în cadrul aprecierii conținutului mărturiei sale. Cu toate acestea, reclamanta nu explică în ce măsură această intervenție a consilierului extern al ABB afectează credibilitatea mărturiei domnului M. cu privire la alte aspecte.

119 În plus, reclamanta susține în mod întemeiat că mărturia domnului M. nu pare a fi rezultatul unei reflecții aprofundate și că aceasta nu a fost revizuită după o reflecție și după verificări suplimentare. Astfel, mărturia a fost prezentată oral și nu există nicio urmă a unor întrebări scrise adresate anterior de Comisie domnului M., nici a verificării și a revizuirii ulterioare, din partea acestuia, a declarațiilor referitoare la înțelegerea comună și la barierele la intrare pe piața SEE.

120 Cu toate acestea, reclamanta nu prezintă elemente care ar lăsa să se creadă că revizuirile ulterioare ale declarațiilor domnului M. au fost motivate de o anumită presiune la care ar fi fost supus.

121 La rândul său, afirmația reclamantei potrivit căreia mărturia domnului M. este doar o „dovadă de reproducere” trebuie înlăturată. Astfel, domnul M. a fost unul dintre reprezentanții ABB în cadrul înțelegerii în perioada 1988-2002, respectiv pe aproape întreaga durată a funcționării sale, în timp ce ABB era unul dintre principalii actori. Așadar, domnul M. a fost un martor direct și privilegiat al împrejurărilor pe care le‑a prezentat.

122 În această privință, trebuie să se admită că domnul M. a confirmat în mărturia sa că nu a fost prezent la încheierea înțelegerii comune. De asemenea, fiind interogat cu privire la problema dacă tema înțelegerii comune a fost ridicată cu ocazia reuniunilor la care a asistat, domnul M. a răspuns că nu era necesar să fie amintită, deoarece înțelegerea comună funcționa intrinsec. Aceste împrejurări nu pun însă în discuție valoarea probatorie a mărturiei domnului M. Astfel, pe de o parte, un martor poate furniza în totalitate dovada unui fenomen de durată chiar dacă nu a asistat la momentul de început al acestuia. Pe de altă parte, deși domnul M. a declarat că problema înțelegerii comune nu fusese discutată explicit în cadrul reuniunilor la care a participat, din mărturia acestuia rezultă că, în opinia sa, lucrurile funcționau în acest mod deoarece conținutul înțelegerii respective era înțeles, acceptat și pus în aplicare de participanții la înțelegere fără a fi necesară o discuție explicită.

123 În acest context, trebuie observat că angajamentul unui grup de producători de a nu intra pe piața rezervată altui grup, precum angajamentul imputat de Comisie producătorilor japonezi, se întemeiază pe un concept simplu care poate fi aplicat în mod facil. De asemenea, această punere în aplicare nu necesită, în principiu, o interacțiune între întreprinderile în cauză. Prin urmare, un asemenea angajament poate exista în mod perfect în calitate de înțelegere nescrisă, ceea ce permite și reducerea riscului de a fi descoperit. În această privință, Comisia a arătat în considerentele (170)-(176) ale deciziei atacate că, în speță, participanții la înțelegere și‑au luat o serie de precauții de ordin organizatoric și tehnic pentru a evita divulgarea acesteia.

124 În ceea ce privește conținutul mărturiei domnului M., acesta a declarat că între producătorii japonezi și europeni exista o înțelegere anterioară acordului GQ, referitoare la protecția reciprocă a piețelor naționale, că această înțelegere era o condiție necesară pentru încheierea unor acorduri referitoare la alte regiuni și că respectarea normelor acestei înțelegeri presupunea ca producătorii japonezi să nu intre pe piața națională a producătorilor europeni, deși aceștia aveau o asemenea capacitate pe plan tehnic. De asemenea, în acest context, domnul M. a explicat mecanismul de notificare și de contabilizare, precum și faptul că proiectele GIS în țările de origine nu făceau obiectul unor discuții între cele două grupuri de producători și nu erau deduse din cotele prevăzute de acordul GQ.

125 În plus, după cum s‑a observat la punctul 118 de mai sus, domnul M. nu avea convingerea unui interes comercial al întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană a proiectelor GIS. Cu toate acestea, poziția domnului M., împărtășită de domnul P., nu afectează nici opinia celor patru martori, nici opinia a însăși ABB, conform cărora întreprinderile japoneze se angajaseră să nu intre pe piața SEE, deși aveau o asemenea capacitate pe plan tehnic.

126 De asemenea, în această privință trebuie să se observe că lipsa eventuală a unui interes comercial al producătorilor japonezi de a intra pe piața SEE la un moment dat nu lipsește de obiect existența unei înțelegeri, precum înțelegerea comună. Astfel, o asemenea înțelegere este susceptibilă, pe de o parte, să elimine riscul rezidual de intrare viitoare pe piețele respective în cazul unei schimbări a situației concurențiale și să garanteze astfel o securitate pe termen lung celor două grupuri de producători, prin stabilizarea poziției privilegiate a acestora. Pe de altă parte, aceasta poate deopotrivă să constituie baza unei încrederi reciproce între cele două grupuri. Or, potrivit declarațiilor domnului M., o asemenea încredere era necesară pentru aplicarea înțelegerii la scară mondială.

127 Având în vedere toate cele de mai sus trebuie să se concluzioneze în sensul că mărturia domnului M. constituie un indiciu al existenței înțelegerii comune.

128 În al treilea rând, în mod contrar susținerilor reclamantei, domnul Wi. a declarat că absența întreprinderilor japoneze pe piața europeană era rezultatul unui sistem de protecție a pieței japoneze și a pieței europene, motivat de faptul că fiecare dintre cele două grupuri de producători nu dorea ca celălalt grup să intervină pe piața sa de origine. De asemenea, domnul P. s‑a referit în mod spontan la un acord comun cu întreprinderile japoneze în temeiul căruia acestea din urmă nu participau pe piața europeană, iar întreprinderile europene nu participau pe piața japoneză. Astfel, mărturiile domnilor Wi. și P. nu pot fi calificate drept „vagi speculații”, ci, dimpotrivă, constituie elemente care confirmă existența înțelegerii comune.

129 De altfel, aceeași constatare se aplică și ultimei mărturii, prezentată la inițiativa ABB și dată de domnul V.-A. Interogat cu privire la existența unei anumite înțelegeri între producătorii europeni și japonezi, acesta a amintit existența unui acord între producătorii japonezi și europeni, în temeiul căruia întreprinderile europene nu „atacau” întreprinderile japoneze pe piața japoneză și viceversa. Mai mult, domnul V.-A. a declarat că a participat la o discuție explicită între întreprinderile europene și reprezentantul unei întreprinderi japoneze în legătură cu respectarea acestui acord, care a avut loc ca urmare a tentativelor întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană.

130 În concluzie, trebuie să se observe că declarațiile și mărturiile date de ABB constituie elemente de natură să dovedească înțelegerea comună, din moment ce este amintită existența acestei înțelegeri, este descris conținutul substanțial al acesteia și sunt furnizate informații cu privire la durata acesteia și la participanți.

131 De asemenea, elementele furnizate de ABB sunt coerente în ceea ce privește existența și conținutul esențial al înțelegerii comune. Deși există o divergență în privința interesului comercial al întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană, această împrejurare nu are relevanță în speță, având în vedere declarațiile referitoare la existența înțelegerii comune, după cum s‑a arătat la punctul 125 de mai sus.

132 Pe de altă parte, declarațiile date de ABB au fost prezentate în numele unei întreprinderi, iar din conținutul lor reiese că sunt întemeiate pe cercetări interne și pe discuții cu angajații acestei întreprinderi. Prin urmare, acestor declarații trebuie să li se recunoască un anumit grad de valoare probatorie.

133 La rândul lor, declarațiile date de cei patru martori vizați sunt credibile, din moment ce acestea provin de la martori direcți ai împrejurărilor pe care le relatează și nu rezultă din împrejurări ale cauzei în privința cărora martorii respectivi ar fi fost motivați să prezinte informații deformate. Astfel, acestor declarații trebuie să li se recunoască o forță probantă ridicată.

134 Cu toate acestea, în temeiul jurisprudenței menționate la punctul 90 de mai sus, în orice ipoteză, conținutul declarațiilor și al mărturiilor date de ABB trebuie coroborat cu alte elemente.

Cu privire la coroborarea elementelor prezentate de ABB

– Argumentele părților

135 În opinia reclamantei, în decizia atacată, Comisia nu evidențiază elemente suficiente care să coroboreze elementele furnizate de ABB și, între altele, nu se referă la niciun element de probă existent la momentul faptelor în litigiu.

136 În primul rând, afirmația Fuji potrivit căreia aceasta era conștientă de înțelegerea comună, menționată în răspunsul acesteia la comunicarea privind obiecțiunile, nu ar fi nici susținută, nici explicată și ar corespunde, așadar, doar unei teze unilaterale a acesteia. În plus, teza menționată nu ar preciza dacă aceasta era singura parte la pretinsa înțelegere, dacă era vorba despre o înțelegere a producătorilor europeni sau dacă erau implicați și producătorii japonezi. De asemenea, în cererea de clemență formulată la 11 iulie 2006, Fuji nu ar fi menționat existența înțelegerii comune. Înțelegerea comună nu ar fi fost menționată nici în cele cinci mărturii ale angajaților Fuji prezentate de aceasta.

137 În opinia reclamantei, declarațiile ulterioare date de Fuji care confirmă existența înțelegerii comune, în special declarația acesteia din 21 noiembrie 2006, nu i‑au fost comunicate și, prin urmare, nu pot fi luate în considerare.

138 Pe de altă parte, valoarea probatorie redusă a elementelor prezentate de Fuji ar fi confirmată de împrejurarea că Fuji nu a beneficiat de clemență din partea Comisiei în schimbul comunicării acestora.

139 În al doilea rând, în ceea ce privește constatarea potrivit căreia Alstom și Areva nu au contestat existența înțelegerii comune, iar VA TECH nu a contestat‑o în mod deschis, reclamanta susține că asimilarea tăcerii cu o mărturisire ar constitui o încălcare a dreptului unei persoane de a nu se autoincrimina și a principiilor fundamentale în materie de probe. Pe de altă parte, din punct de vedere practic, existența înțelegerii comune ar fi fost într‑o largă măsură irelevantă pentru producătorii europeni, iar tăcerea acestora ar fi fost, așadar, previzibilă. Pe plan procedural, reclamanta arată că, întrucât nu a avut acces la înscrisurile respective, nu a putut verifica temeinicia susținerii Comisiei. În plus, reclamanta consideră că VA TECH a contestat efectiv existența înțelegerii comune.

140 În al treilea rând, reclamanta susține că simpla sa participare la reuniunile cu producători europeni în cadrul acordului GQ este lipsită de pertinență în ceea ce privește existența înțelegerii comune.

141 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

– Aprecierea Tribunalului

142 În ceea ce privește, în primul rând, elementele furnizate de Fuji, din cuprinsul punctelor 51-53 de mai sus rezultă că observațiile care nu au fost comunicate reclamantei, în special observațiile prezentate de Fuji la 21 noiembrie 2006, nu pot fi invocate în calitate de element incriminator. Prin urmare, observațiile respective nu pot fi coroborate cu conținutul elementelor furnizate de ABB.

143 În schimb, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, al cărui fragment pertinent a fost comunicat reclamantei, Fuji a declarat că era la curent cu înțelegerea comună în temeiul căreia producătorii japonezi nu încercau să intre pe piața europeană, precizând că motivul principal al absenței Fuji pe piața SEE era acela că nu era vorba despre un furnizor semnificativ credibil de GIS în Europa.

144 Trebuie să se admită că această declarație este relativ vagă, din moment ce Fuji se limitează să evoce angajamentul producătorilor japonezi de a nu intra pe piața europeană. Cu toate acestea, procedând astfel, Fuji a confirmat elementul esențial cuprins în informațiile prezentate de ABB și imputat de Comisie producătorilor japonezi. În acest fel, în speță, declarația respectivă nu este lipsită de relevanță. Această concluzie se impune cu atât mai mult cu cât întinderea limitată a cunoștințelor Fuji poate fi explicată prin rolul său secundar în cadrul cartelului și în special prin faptul că, după cum rezultă din considerentul (150) al deciziei atacate, Fuji era singura întreprindere japoneză care nu era membră a comitetului grupului de producători japonezi responsabil îndeosebi cu acțiunea concertată dintre cele două grupuri de producători în cadrul acordului GQ.

145 În ceea ce îi privește pe angajații Fuji, trebuie să se observe că aceștia nu au contestat existența înțelegerii comune, ci doar au păstrat tăcerea cu privire la acest aspect. Astfel, conținutul declarațiilor date de angajații Fuji nu pune în discuție valoarea probatorie a declarațiilor date de Fuji în răspunsul pe care l‑a formulat la comunicarea privind obiecțiunile.

146 În ceea ce privește conținutul cererii de clemență, din cuprinsul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea rezultă că, pentru acordarea de către Comisie a unei reduceri a amenzii, elementele de probă vizate trebuie să reprezinte o valoare probatorie semnificativă în raport cu elementele deținute deja de Comisie. În consecință, într‑o cerere de clemență formulată după trimiterea răspunsului la comunicarea privind obiecțiunile, întreprinderea care dorește să obțină o reducere a amenzii se concentrează în mod legitim asupra unor elemente care, în opinia sa, nu au fost demonstrate corespunzător cerințelor legale până la acel moment, pentru a le da o valoare adăugată semnificativă. Or, această împrejurare poate explica faptul că întreprinderea în cauză omite elemente pe care le consideră demonstrate fără nicio îndoială prin elemente comunicate anterior.

147 De asemenea, având în vedere textul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea, nu se poate exclude ca prezentarea unor elemente cu o anumită valoare probatorie, care însă privesc fapte care sunt deja demonstrate de alte elemente, să nu determine nicio reducere.

148 În al doilea rând, din extrasul transcrierii audierii VA TECH rezultă că aceasta a contestat explicit existența înțelegerii comune. Prin urmare, afirmația Comisiei în sens contrar este neîntemeiată.

149 În ceea ce privește poziția pretins neutră avută de Alstom și de Areva, Comisia susține că nu s‑a întemeiat pe această împrejurare pentru a concluziona în sensul existenței înțelegerii comune, ci doar s‑a limitat la constatarea acesteia. Deși această interpretare este confirmată de textul considerentului (125) al deciziei atacate, în care poziției adoptate de Alstom, de Areva și de VA TECH nu i se recunoaște nicio forță confirmativă, spre deosebire de declarațiile date de Fuji care confirmă existența înțelegerii comune, aceasta este pusă în cauză în considerentul (255) al deciziei atacate, în care Comisia se referă la recunoașterea implicită a existenței unei înțelegeri comune din partea anumitor producători europeni. În orice caz, poziția neutră a Alstom și a Areva nu poate fi interpretată drept o dovadă a existenței înțelegerii comune. Astfel, având în vedere sarcina probei care revine Comisiei în cadrul unei proceduri de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, necontestarea unui fapt de către o întreprindere nu dovedește împrejurarea în discuție.

150 În al treilea rând, astfel cum susține reclamanta, simpla împrejurare că a participat la reuniunile acordului GQ nu constituie o dovadă a existenței înțelegerii comune. Astfel, chestiunea relevantă este dacă, după cum susține Comisia, înțelegerea respectivă era pusă în aplicare de diferiții participanți concomitent cu acordul GQ și în legătură cu acesta.

151 În al patrulea rând, din considerentul (127) al deciziei atacate rezultă că, în cadrul reuniunii din 10 iulie 2002, în care s‑a discutat evoluția metodelor de funcționare a înțelegerii după ce Siemens și Hitachi și‑au reluat participarea la această înțelegere, Alstom a prezentat o propunere potrivit căreia producătorii europeni trebuiau să rămână în Europa, iar producătorii japonezi trebuiau să rămână în Japonia și să nu încerce să intre pe piața europeană. În plu