CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JULIANE KOKOTT

prezentate la 11 septembrie 2008 ( 1 )

Cauza C-317/07

Procedură inițiată de

Lahti Energia Oy

„Directiva 2000/76/CE — Incinerare de deșeuri — Purificare și ardere — Gaz brut produs din deșeuri — Noțiunea de deșeuri — Instalație de incinerare — Instalație de coincinerare”

I — Introducere

1. Prezenta cauză are ca obiect interpretarea Directivei 2000/76/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 decembrie 2000 privind incinerarea deșeurilor ( 2 ) (denumită în continuare „Directiva privind incinerarea deșeurilor”). Cauza se referă la o instalație în care deșeurile sunt transformate în gaz combustibil, care, după purificare, este coincinerat într-o centrală electrică pe bază de cărbune. Este necesar să se clarifice în ce măsură Directiva privind incinerarea deșeurilor se aplică acestui proces.

II — Cadrul juridic

A — Directiva privind incinerarea deșeurilor

2. Articolul 1 din Directiva privind incinerarea deșeurilor stabilește obiectivele acesteia: „Prezenta directivă are ca obiect prevenirea sau limitarea pe cât posibil a efectelor negative ale incinerării și coincinerării de deșeuri asupra mediului și în special poluarea datorată emisiilor în aer, sol, apele de suprafață și apele subterane, precum și a riscurilor pe care acestea le prezintă pentru sănătatea oamenilor. Acest obiectiv trebuie atins prin impunerea unor condiții de exploatare și a unor cerințe tehnice stricte, prin stabilirea de valori limită de emisie pentru instalațiile de incinerare și de coincinerare de deșeuri din Comunitate și prin respectarea în egală măsură a cerințelor din Directiva 75/442/CEE[ ( 3 ) ].”

3. Potrivit articolului 2 alineatul (1), directiva se aplică instalațiilor de incinerare și de coincinerare.

4. Deșeurile, instalațiile de incinerare și instalațiile de coincinerare sunt definite la articolul 3 punctele 1, 4 și 5: „În sensul prezentei directive 1. «deșeu» înseamnă orice deșeu solid sau lichid astfel cum este definit la articolul 1 litera (a) din Directiva 75/442/CEE; […] 4. «instalație de incinerare» înseamnă orice echipament sau unitate tehnică fixă sau mobilă destinată în mod specific tratamentului termic al deșeurilor, cu sau fără recuperarea căldurii produse prin ardere. Prin tratament termic se înțelege incinerarea prin oxidare sau orice alt procedeu de tratament termic, de exemplu, piroliza, gazificarea sau transformarea plasmatică, în măsura în care substanțele rezultate sunt apoi incinerate. Prezenta definiție include amplasamentul și ansamblul instalației formate din toate liniile de incinerare, instalațiile de recepție, de depozitare și de tratare prealabilă a deșeurilor pe amplasament; sistemele de alimentare cu deșeuri, combustibil și aer; cazanul; instalațiile de tratare a gazelor de eșapament; pe amplasament, instalațiile de tratare sau de depozitare a reziduurilor și a apelor reziduale, coșul de fum; aparatele și sistemele de comandă a operațiunilor de incinerare, de înregistrare și supraveghere a condițiilor de incinerare; 5. «instalație de coincinerare» înseamnă o instalație fixă sau mobilă al cărei obiectiv esențial este producerea de energie sau de produse materiale și: — care utilizează deșeuri drept combustibil obișnuit sau suplimentar sau — în care deșeurile sunt supuse unui tratament termic în vederea eliminării lor. În cazul în care coincinerarea are loc astfel încât obiectivul esențial al instalației nu este producerea de energie sau de produse materiale, ci mai degrabă aplicarea unui tratament termic deșeurilor, instalația trebuie considerată ca o instalație de incinerare în sensul punctului 4. Prezenta definiție include amplasamentul și ansamblul instalației formate din liniile de coincinerare, instalațiile de recepție, de depozitare, de tratare prealabilă a deșeurilor pe amplasament; sistemele de alimentare cu deșeuri, combustibil și aer; cazanul; instalațiile de tratare a gazelor de eșapament; pe amplasament, instalațiile de tratare sau de depozitare a reziduurilor și a apelor reziduale; coșul de fum; aparatele și sistemele de comandă a operațiilor de incinerare și de înregistrare și supraveghere a condițiilor de incinerare;”.

5. Articolul 7 alineatele (1) și (2) reglementează valorile limită ale emisiilor în aer: „(1) Instalațiile de incinerare sunt concepute, echipate, construite și exploatate astfel încât valorile limită de emisie stabilite la anexa V să nu fie depășite în gazele de eșapament. (2) Instalațiile de coincinerare sunt concepute, echipate, construite și exploatate astfel încât valorile limită de emisie determinate în conformitate cu anexa II sau indicate la anexa II să nu fie depășite în gazele de eșapament. […]”

6. În cazul coincinerării, Directiva privind incinerarea deșeurilor prevede două tipuri de valori limită. O valoare limită se referă la proporția de deșeuri din cadrul incinerării, cealaltă se referă la proporția de combustibili convenționali. Cele două valori limită sunt combinate folosind așa-numita „regulă a amestecului” pentru a se obține o singură valoare limită pentru fiecare substanță poluantă.

B — Comparație între cerințele aplicabile instalațiilor de coincinerare și cele aplicabile instalațiilor de ardere de dimensiuni mari

7. Emiterea anumitor substanțe poluante de către centralele electrice pe bază de cărbune este reglementată de Directiva 2001/80/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 octombrie 2001 privind limitarea emisiilor în atmosferă a anumitor poluanți provenind de la instalații de ardere de dimensiuni mari ( 4 ).

8. Dacă se compară valorile limită aplicate în cadrul regulii amestecului în ceea ce privește combustibilii solizi convenționali, care sunt utilizați împreună cu deșeurile în cadrul instalațiilor de coincinerare, cu cerințele impuse instalațiilor de ardere de dimensiuni mari în temeiul articolului 4 din Directiva 2001/80 coroborat cu Anexele III, VI și VII la aceasta, ies la iveală următoarele diferențe.

9. În ceea ce privește SO2, instalațiile de ardere de dimensiuni mari existente pot emite, în funcție de mărimea acestora, între 2000 mg SO2/Nm3 și 400 mg SO2/Nm3, în timp ce instalațiile de coincinerare pot emite doar între 850 mg SO2/Nm3 și 200 mg SO2/Nm3, ceea ce reprezintă între 42,5 % și 50 % din valorile limită aplicabile instalațiilor de ardere de dimensiuni mari. Pe de altă parte, noilor instalații de ardere de dimensiuni mari li se impun valori la fel de stricte sau chiar mai stricte decât instalațiilor de coincinerare, respectiv 200 mg SO2/Nm3.

10. Instalațiile de ardere de dimensiuni mari existente pot emite până în anul 2016, în funcție de mărimea acestora, 600 mg/Nm3 sau 500 mg/Nm3 de NOx, în timp ce pentru instalațiile de coincinerare această valoare nu poate depăși 400 mg/Nm3, 300 mg/Nm3 sau 200 mg/Nm3, în funcție de mărimea acestora. Începând cu anul 2016, cele mai importante instalații de ardere de dimensiuni mari trebuie să respecte aceleași valori ca instalațiile de coincinerare comparabile, în timp ce instalațiilor mai mici li se aplică un regim mai sever. În schimb, noile instalații sunt supuse acelorași cerințe ca instalațiile de coincinerare, iar între 100 și 300 MWth se aplică inclusiv valoarea limită mai strictă pentru instalațiile de dimensiuni mari.

11. În sfârșit, instalațiile de coincinerare – ca și noile instalații de ardere de dimensiuni mari – pot emite, în funcție de mărimea acestora, între 50 mg/Nm3 și 30 mg/Nm3 de praf. În schimb, instalațiile de ardere de dimensiuni mari existente pot emite cantități considerabil mai mari de praf, între 50 mg/Nm3 și 100 mg/Nm3. În consecință, în funcție de mărimea acestora, valorile limită pentru instalațiile de coincinerare sunt cuprinse între 30 % și 50 % din valorile limită aplicabile instalațiilor de ardere de dimensiuni mari.

12. Cu toate acestea, valorile limită prevăzute de Directiva 2001/80 în ceea ce privește instalațiile existente pot fi și mai ridicate atunci când instalația face obiectul unui plan național de reducere a emisiilor în conformitate cu articolul 4 alineatul (6) din directivă.

C — Dispozițiile Directivei 96/61/CE a Consiliului din 24 septembrie 1996 privind prevenirea și controlul integrat al poluării ( 5 )

13. În sfârșit, prezintă interes unele dintre prevederile Directivei 96/61. Astfel, articolul 2 punctul 3 definește noțiunea de instalație după cum urmează: „În sensul prezentei directive: […] 3. «instalație» înseamnă o unitate tehnică fixă în care se desfășoară una sau mai multe dintre activitățile enumerate în anexa I, precum și alte activități direct asociate care au o conexiune tehnică cu activitățile desfășurate în amplasamentul respectiv și care ar putea avea un efect asupra emisiilor și a poluării;”.

14. Articolul 3 din Directiva 96/61 stabilește obligațiile principale ale operatorilor de instalații. În prezenta cauză, trebuie subliniată aplicarea celor mai performante tehnici disponibile: „Statele membre trebuie să adopte măsurile necesare pentru ca autoritățile competente să garanteze că instalațiile sunt exploatate astfel încât: (a) să fie luate toate măsurile adecvate de prevenire a poluării, în special prin punerea în aplicare a celor mai performante tehnici disponibile;”.

15. Potrivit articolului 5 alineatul (1) din Directiva 96/61, începând cu 30 octombrie 2007 aceste cerințe se aplică instalațiilor existente ( 6 ).

III — Situația de fapt și întrebările preliminare

16. Litigiul are ca obiect autorizarea modificării aduse unei instalații. O instalație de gazificare existentă urmează a fi extinsă pentru a include și o instalație de purificare a gazului produs. Reclamantă este Lahti Energia Oy (denumită în continuare „Lahti Energia”). Aceasta este o întreprindere de furnizare de energie al cărei proprietar este orașul Lahti. Activitățile sale cuprind, printre altele, aprovizionarea cu electricitate, căldură și gaz natural, precum și alte forme de aprovizionare cu energie și producerea și vânzarea de produse conexe.

17. Lahti Energia exploatează centrala electrică Kymijärvi și instalația de gazificare situată pe același amplasament. Centrala electrică produce căldură și electricitate cu un randament mai mare de 70 %. Aceasta utilizează drept combustibil principal cărbunele, dar și gazul natural, în proporție de 5 %, și gazul produs de instalația de gazificare, în proporție de 15 %.

18. Instalația de gazificare produce gaz prin tehnica „sistemului de gazificare cu pat fluid circulant”. Acest proces permite obținerea din deșeuri solide a unui gaz inflamabil, prin oxidare la o temperatură de 850-900 de grade Celsius. Se utilizează aproximativ 30 % deșeuri de lemn provenind din industria de prelucrare a lemnului, 10 % lemn provenit din demolări, 30 % combustibil recuperat provenit din deșeuri urbane triate și 30 % pneuri uzate și deșeuri din plastic.

19. Gazul produs conține în special particule, metale grele și clor. În consecință, Lahti Energia intenționează să extindă instalația de gazificare existentă pentru a include și o instalație de purificare a gazului. Pentru obținerea acestui rezultat, gazul produs este răcit până la 350 de grade și filtrat. Aceasta are ca rezultat că 99,9 % din particule, între 96 % și 99 % din metalele grele și 95 % din clor sunt eliminate. Așadar, gazul conține mai puține impurități decât cărbunele utilizat.

20. Gazul purificat este compus în principal din fracțiunile combustibile reprezentate de hidrogen, monoxid de carbon și metan și din fracțiunile necombustibile reprezentate de apă, dioxid de carbon și azot.

21. După purificare, gazul produs este transportat în vederea incinerării împreună cu cărbunele în cazanul principal al centralei. În comparație cu incinerarea gazului nefiltrat, dar și cu majoritatea combustibililor obișnuiți rezultă mai puține emisii de clor, de metale grele, de dioxină și de furan.

22. La 4 decembrie 2002, Lahti Energia a solicitat autorizația pentru proiectul de modificare a instalației de gazificare. În cadrul autorizației eliberate la 19 martie 2004, autoritatea competentă în ceea ce privește acordarea autorizațiilor de mediu (Ympäristölupavirasto) a constatat că instalația de gazificare pentru combustibilii reciclați și centrala electrică de ardere a gazului constituiau împreună o instalație de coincinerare în sensul Directivei privind incinerarea deșeurilor. În consecință, aceasta a stabilit în cadrul autorizației valorile limită care rezultă din directivă și din normele de transpunere finlandeze.

23. Lahti Energia a formulat o acțiune în justiție împotriva acestei decizii. La 11 iulie 2006, acțiunea a fost respinsă în primă instanță. Recursul este în prezent pendinte în fața Korkein hallinto-oikeus. Această instanță a adresat Curții de Justiție următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 3 punctul 1 din Directiva privind incinerarea deșeurilor trebuie interpretat în sensul că directiva nu se aplică incinerării deșeurilor gazoase? 2) O instalație de gazificare, în care se produce gaz prin piroliza deșeurilor, este considerată o instalație de incinerare în înțelesul articolului 3 punctul 4 din Directiva privind incinerarea deșeurilor chiar și atunci când în cadrul acestei instalații nu există nicio linie de incinerare? 3) Incinerarea unui gaz purificat rezultat ca urmare a unui proces de gazificare, efectuată într-un cazan al unei centrale electrice, este considerată o activitate ce intră în domeniul de aplicare al articolului 3 din Directiva privind incinerarea deșeurilor? În același timp, este relevant faptul că gazul purificat înlocuiește combustibilii fosili, iar prin utilizarea gazului purificat obținut din deșeuri emisiile centralei electrice aferente unei unități de energie produse sunt mai mici decât prin utilizarea altor combustibili fosili? În scopul interpretării aplicabilității Directivei privind incinerarea deșeurilor, este important faptul că instalația de gazificare și centrala electrică formează o singură instalație din punct de vedere tehnico-funcțional și luând în considerare distanța dintre acestea ori că gazul purificat produs în instalația de gazificare poate fi transportat și astfel utilizat în alt loc, de exemplu, pentru furnizarea de energie, în calitate de combustibil fosil sau în alte scopuri? 4) Care sunt condițiile pentru ca gazul purificat produs în instalația de gazificare să fie considerat un produs, astfel încât să nu mai intre sub incidența dispozițiilor privind deșeurile?”

24. Lahti Energia Oy, Centrul Pentru Mediu al regiunii Häme (Hämeen ympäristökeskus), Asociația Prietenilor Naturii din Salpausselkä (Salpausselän luonnonystävät ry), Republica Italiană, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Finlanda și Comisia Comunităților Europene au depus observații scrise. În plus, Lahti Energia, Asociația Prietenilor Naturii, Finlanda și Comisia au participat la ședința din 10 iulie 2008.

IV — Apreciere juridică

25. Korkein hallinto-oikeus trebuie să stabilească dacă în cazul centralei electrice pe bază de cărbune Kymijärvi sunt aplicabile valorile limită stabilite pentru instalațiile de coincinerare în temeiul Directivei privind incinerarea deșeurilor sau valorile limită mai puțin stricte stabilite pentru instalațiile existente în temeiul Directivei 2001/80 privind instalațiile de ardere de dimensiuni mari.

A — Considerații preliminare

26. Valorile limită diferite rezultă din normele tranzitorii ale Directivei privind incinerarea deșeurilor și ale Directivei 2001/80 privind instalațiile de ardere de dimensiuni mari.

27. Directiva privind incinerarea deșeurilor prevede, în ceea ce privește instalațiile de coincinerare, două tipuri de valori limită. O valoare limită se referă la proporția de deșeuri din cadrul incinerării, cealaltă se referă la proporția de combustibili convenționali. Cele două valori limită sunt combinate folosind așa-numita „regulă a amestecului” pentru a se obține o singură valoare limită pentru fiecare substanță poluantă.

28. Gazul purificat obținut din deșeuri nu contribuie în mod semnificativ la emisia de substanțe poluante. În consecință, sunt pertinente în prezenta cauză numai valorile limită pentru incinerarea combustibililor convenționali. Sub acest aspect, ambele directive prevăd în esență aceleași valori de emisie pentru noile instalații. Acest fapt este indicat în special la punctul II.2.1 din anexa II la Directiva privind incinerarea deșeurilor, potrivit căruia valorile prevăzute de aceasta trebuie să fie adaptate în funcție de valorile mai stricte prevăzute de directiva care reglementează instalațiile de ardere de dimensiuni mari.

29. Aceste cerințe impuse noilor instalații se aplică, în temeiul articolului 20 alineatul (1) din Directiva privind incinerarea deșeurilor, începând cu 28 decembrie 2005, tuturor instalațiilor de incinerare și de coincinerare, așadar și instalațiilor existente. În consecință, condițiile de exploatare a acestor instalații trebuiau să fie adaptate cel târziu până la această dată.

30. În schimb, directiva privind instalațiile de ardere de dimensiuni mari prevede valori limită diferite pentru instalațiile existente și pentru cele noi. Valorile limită pentru instalațiile de ardere de dimensiuni mari existente sunt mai puțin stricte decât cele prevăzute de Directiva privind incinerarea deșeurilor ( 7 ).

31. Dacă centrala electrică ar fi considerată ca fiind o instalație de ardere de dimensiuni mari existentă, aceasta ar putea respecta valorile limită, potrivit informațiilor disponibile. Centrala electrică ar avea însă dificultăți să respecte valorile limită impuse unei instalații de coincinerare. Acest fapt nu ar fi determinat de proporția de gaz utilizat în cadrul incinerării, ci de proporția de cărbune. Coincinerarea gazului reduce în principiu emisia de substanțe poluante, deoarece conține relativ puține impurități care generează astfel de emisii. În schimb, utilizarea cărbunelui mărește cantitatea de emisii poluante într-o asemenea măsură încât nu se mai poate garanta respectarea valorilor limită stabilite pentru instalațiile de coincinerare.

32. În consecință, instanța de trimitere subliniază că aplicarea unor valori limită mai stricte ar avea ca efect să facă mai puțin atractivă utilizarea gazului produs, chiar dacă astfel emisiile ar fi reduse și ar fi înlocuiți alți combustibili. Prin urmare, în centrul dezbaterii se află întrebarea dacă centrala electrică și instalația de gazificare, privite împreună, trebuie considerate ca fiind o instalație de coincinerare în sensul Directivei privind incinerarea deșeurilor sau dacă acestea reprezintă instalații distincte, ceea ce ar avea drept consecință faptul că cel puțin centrala electrică nu s-ar mai încadra în domeniul de aplicare al directivei. Prin intermediul diferitelor întrebări preliminare adresate, instanța de trimitere urmărește să obțină criterii obiective pentru a răspunde la această întrebare.

33. În cele ce urmează, vom examina mai întâi prima și a patra întrebare, care se referă la gazul produs prin procesul de gazificare, iar apoi a doua și a treia întrebare, care privesc cele două instalații.

B — Cu privire la prima întrebare preliminară – incinerarea deșeurilor gazoase

34. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește să se stabilească dacă incinerarea deșeurilor gazoase se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei privind incinerarea deșeurilor. Instanța de trimitere pare să încline către părerea că incinerarea în cadrul centralei electrice a gazului produs în instalația de gazificare nu reprezintă o incinerare de deșeuri în sensul directivei.

35. Chiar dacă instanța de trimitere se referă în cadrul acestei întrebări la articolul 3 punctul 1 din Directiva privind incinerarea deșeurilor, în care este definită noțiunea „deșeu”, această definiție are numai o semnificație indirectă pentru domeniul de aplicare al directivei. Astfel cum subliniază Asociația Prietenilor Naturii, aceasta nu se aplică anumitor deșeuri, ci, potrivit articolului 2 alineatul (1), instalațiilor de incinerare și de coincinerare.

36. Aceste două tipuri de instalații sunt definite la articolul 3 punctele 4 și 5 din Directiva privind incinerarea deșeurilor. Elementul distinctiv constă în modul în care sunt tratate deșeurile, și anume tratamentul termic al acestora sau utilizarea lor drept combustibil. În acest context, este importantă definiția deșeurilor conținută în articolul 3 punctul 1. Numai tratamentul deșeurilor care corespunde acestei definiții poate duce la concluzia existenței unei instalații în sensul directivei.

37. Articolul 3 punctul 1 din Directiva privind incinerarea deșeurilor definește deșeul drept orice deșeu solid sau lichid astfel cum este definit la articolul 1 litera (a) din Directiva-cadru privind deșeurile ( 8 ). În consecință, astfel cum subliniază în special Austria și Comisia, directiva nu este aplicabilă instalațiilor care incinerează sau tratează termic exclusiv deșeuri gazoase, iar nu deșeuri solide sau lichide.

38. Contrar celor afirmate de Lahti Energia, de Italia și de Finlanda, aceasta nu înseamnă că Directiva privind incinerarea deșeurilor nu este aplicabilă incinerării deșeurilor gazoase. Astfel cum susțin Centrul de Mediu, Asociația Prietenilor Naturii, Țările de Jos, Austria și Comisia, directiva privește de asemenea incinerarea substanțelor gazoase obținute din deșeuri.

39. Aceasta rezultă în special din faptul că articolul 3 punctul 4 din Directiva privind incinerarea deșeurilor menționează piroliza și gazificarea ca exemple de tratament termic, în măsura în care substanțele rezultate sunt apoi incinerate. Dacă produsele obținute în urma tratamentului termic nu s-ar mai încadra în domeniul de aplicare al Directivei privind incinerarea deșeurilor, atunci nici incinerarea propriu-zisă a acestor substanțe nu ar mai fi avută în vedere de directivă. Aceasta ar avea drept consecință că partea cea mai importantă a directivei, și anume dispozițiile privind incinerarea ( 9 ), nu s-ar aplica în cazul gazificării urmate de incinerare.

40. Rezultă de mai sus că, în ceea ce privește prezenta cauză, centrala electrică în sine nu poate constitui o instalație în sensul Directivei privind incinerarea deșeurilor, întrucât niciun deșeu în sensul acestei directive nu este incinerat sau tratat termic în aceasta. Totuși, nu se poate exclude ca incinerarea gazului în cauză să impună considerarea centralei electrice și a instalației de gazificare, privite împreună, ca fiind o instalație de coincinerare în sensul directivei. Acest aspect va fi examinat în cadrul analizei celei de a treia întrebări preliminare.

41. În consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare preliminară că Directiva privind incinerarea deșeurilor nu se aplică instalațiilor care incinerează sau tratează termic exclusiv deșeuri gazoase.

C – Cu privire la a patra întrebare preliminară – pierderea calității de deșeu

42. Instanța de trimitere urmărește să se stabilească, prin intermediul celei de a patra întrebări, la care se impune a se răspunde înainte de a fi examinate a doua și a treia întrebare, care sunt condițiile pentru ca gazul purificat produs într-o instalație de gazificare să fie considerat un produs, astfel încât să nu mai intre sub incidența dispozițiilor privind deșeurile.

43. Instanța de trimitere menționează ca exemplu carburantul obținut din deșeuri biologice. În măsura în care acest carburant ar fi un deșeu, vehiculele care îl utilizează ar trebui să fie considerate instalații de coincinerare în sensul Directivei privind incinerarea deșeurilor.

44. Gazul la care se referă prezenta cauză este produs din deșeuri. Calitatea de deșeu nu se pierde în mod necesar prin transformarea în gaz. Și substanțele gazoase pot constitui deșeuri în sensul Directivei-cadru privind deșeurile. Articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva-cadru privind deșeurile exclude doar efluenții gazoși emiși în atmosferă. Prin urmare, dacă, precum în speță, substanțele gazoase nu sunt emise în atmosferă, acestea pot, în principiu, să fie calificate drept deșeuri.

45. Cu toate acestea, substanțele gazoase nu pot constitui deșeuri în sensul Directivei privind incinerarea deșeurilor ( 10 ). S-ar putea deduce astfel că, din punctul de vedere al domeniului de aplicare al acestei directive, substanțele gazoase nu pot fi în principiu considerate deșeuri.

46. Directiva-cadru privind deșeurile permite în principiu o astfel de limitare a noțiunii de deșeuri, întrucât articolul 2 alineatul (2) prevede că se pot elabora, prin intermediul unor directive speciale, norme specifice pentru cazuri speciale sau norme de completare privind gestionarea anumitor categorii speciale de deșeuri. O astfel de directivă specială poate fi considerată ca fiind lex specialis în raport cu Directiva-cadru privind deșeurile, astfel încât dispozițiile sale prevalează față de dispozițiile acesteia din urmă în situațiile pe care urmărește să le reglementeze în mod specific ( 11 ).

47. Cu toate acestea, definiția deșeurilor din Directiva privind incinerarea deșeurilor nu urmărește să instituie o excepție de la noțiunea generală de deșeuri. Aceasta stabilește numai care sunt deșeurile a căror incinerare sau al căror tratament termic caracterizează instalațiile de incinerare sau de coincinerare. De asemenea, Directiva privind incinerarea deșeurilor este aplicabilă și atunci când deșeurile sunt aduse în stare gazoasă prin intermediul tratamentului termic ( 12 ). Prin urmare, Directiva privind incinerarea deșeurilor nu exclude posibilitatea ca în asemenea instalații să fie produse deșeuri gazoase în sensul Directivei-cadru privind deșeurile.

48. Cu toate acestea, tratamentul termic combinat cu purificarea ulterioară poate avea ca efect transformarea gazului produs într-o substanță care și-a pierdut calitatea de deșeu.

49. Nici Directiva privind incinerarea deșeurilor și nici Directiva-cadru privind deșeurile nu conțin o reglementare explicită sau – astfel cum subliniază Asociația Prietenilor Naturii și Centrul pentru Mediu – criterii referitoare la pierderea calității de deșeu. Cu toate acestea, Curtea a confirmat deja faptul că deșeurile obținute în urma reciclării în sensul Directivei 94/62/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 1994 privind ambalajele și deșeurile de ambalaje ( 13 ) nu mai pot fi considerate deșeuri, ci produse ( 14 ).

50. În Hotărârea Niselli, Curtea a generalizat concluzia la care ajunsese în ceea ce privește Directiva 94/62/CE referitoare la deșeurile de ambalaje. Astfel, deșeurile feroase nu mai sunt considerate deșeuri dacă au fost reciclate prin transformarea în produse siderurgice. Aceste produse trebuie să fie atât de asemănătoare cu celelalte produse siderurgice, realizate din materii prime încât să nu poată fi deosebite de acestea ( 15 ).

51. Acest raționament juridic nu se limitează la deșeurile feroase, ci poate fi aplicat prin analogie altor deșeuri. În speță însă, pierderea calității de deșeu a unei substanțe ar fi exclusă dacă ar fi necesar în orice caz ca deșeurile să fie transformate prin reciclare în substanțele din care au fost produse inițial. Nu se poate considera că deșeurile prelucrate la care se referă prezenta cauză au fost obținute dintr-o substanță identică cu gazul produs.

52. Curtea s-a pronunțat în sensul că este necesară o astfel de reciclare în special în Hotărârea Mayer Parry Recycling. În ceea ce privește reciclarea care făcea obiectul acelei cauze, efectuată în temeiul Directivei 94/62 privind deșeurile de ambalaje, deșeul trebuie să ajungă, în urma transformării, în starea sa inițială și să aibă caracteristici comparabile cu cele ale materialului inițial ( 16 ).

53. Cu toate acestea, în privința pierderii calității de deșeu, reciclarea substanțială a deșeurilor nu este decisivă. Reciclarea este numai una dintre formele posibile de recuperare a deșeurilor. Dimpotrivă, este mult mai important ca deșeurile să fie transformate în urma procesului de prelucrare într-o asemenea măsură încât să nu mai poată fi practic deosebite de materiile prime sau de alte produse.

54. Această analiză este conformă cu jurisprudența Curții referitoare la distincția dintre subproduse și reziduurile rezultate din producție. Curtea a subliniat că nu există niciun motiv pentru a aplica reglementarea privind deșeurile unor bunuri, materiale sau materii prime care au, din punct de vedere economic, valoarea unor produse, indiferent de efectuarea oricărei operațiuni de transformare, și care, în sine, intră sub incidența legislației aplicabile unor astfel de produse ( 17 ).

55. În speță, reiese că gazul purificat produs este rezultatul procesului de prelucrare preconizat. Prin urmare, trebuie să se examineze dacă acesta este suficient de asemănător cu materiile prime sau cu alte produse pentru a nu mai fi considerat deșeu.

56. În ceea ce privește pierderea calității de deșeu, se impune analizarea tuturor circumstanțelor ca și în cazul în care trebuie să se stabilească dacă o substanță este un deșeu ( 18 ). Este pertinent, de exemplu, faptul că există o piață pentru produsul prelucrat sau că centrala electrică poate achiziționa de pe piață un combustibil care să aibă caracteristici comparabile și care să nu fie considerat deșeu. Simpla posibilitate de comercializare a produsului nu este însă suficientă, întrucât și substanțe și obiecte care au o valoare comercială pot constitui deșeuri ( 19 ). Dimpotrivă, este important ca deșeurile prelucrate să prezinte caracteristici comparabile cu cele ale materiei prime, respectiv ale produsului corespunzător, în special în ceea ce privește riscurile pentru mediu.

57. Există motive pentru a considera că, înainte de a fi filtrat, din cauza impurităților, gazul produs nu este încă suficient de asemănător cu alte produse sau materii prime, în timp ce gazul purificat poate fi comparabil cu gazul natural sau cu alți combustibili gazoși similari. În cele din urmă, este de competența instanței de trimitere să se pronunțe cu privire la acest aspect.

58. Prin urmare, trebuie să se răspundă la a patra întrebare preliminară că gazul purificat produs în instalația de gazificare trebuie considerat un produs, astfel încât nu mai intră sub incidența dispozițiilor privind deșeurile, dacă este suficient de asemănător cu materiile prime sau cu alte produse.

D — Cu privire la a doua întrebare preliminară – lipsa unei linii de incinerare

59. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere urmărește să se stabilească dacă o instalație de gazificare în care se produce gaz prin piroliza deșeurilor trebuie considerată o instalație de incinerare în înțelesul articolului 3 punctul 4 din Directiva privind incinerarea deșeurilor chiar și atunci când în cadrul acestei instalații nu există nicio linie de incinerare. În speță, la prima vedere, ar părea mai degrabă că este vorba despre o instalație de coincinerare care, eventual, funcționează cu o linie de incinerare sub forma centralei electrice. Cu toate acestea, întrucât stabilirea situației de fapt este de competența instanței naționale, Curtea nu ar trebui să se îndoiască de pertinența întrebării preliminare din cauza acestei prime impresii.

60. Potrivit articolului 3 punctul 4 din Directiva privind incinerarea deșeurilor, deșeurile sunt supuse tratamentului termic în instalațiile de incinerare. Noțiunea de tratament termic include în mod explicit tehnici precum piroliza, gazificarea sau transformarea plasmatică, în măsura în care substanțele rezultate sunt apoi incinerate.

61. La prima vedere, aceste cerințe sunt îndeplinite în cauza principală. Astfel cum subliniază guvernul austriac, instalația de gazificare produce un gaz combustibil din deșeuri solide, acesta fiind incinerat ulterior în centrala electrică. Guvernul olandez are o poziție similară, susținând că o instalație de incinerare nu trebuie să prezinte în mod obligatoriu toate elementele menționate la articolul 3 punctul 4 al doilea paragraf din Directiva privind incinerarea deșeurilor. În special, nu este necesar ca această instalație să aibă o linie de incinerare.

62. Celelalte părți la procedură consideră însă că o instalație de incinerare implică existența unei linii de incinerare. În special Comisia subliniază că incinerarea reprezintă în orice caz o condiție de aplicabilitate a Directivei privind incinerarea deșeurilor și, prin urmare, trebuie să se efectueze în cadrul instalației.

63. Instanța de trimitere, Centrul pentru Mediu și guvernul finlandez susțin în mod întemeiat că numeroase dispoziții ale Directivei privind incinerarea deșeurilor pot fi aplicate numai unui proces de incinerare. Aceasta privește în special normele prevăzute la articolul 6 referitor la condițiile de exploatare a unei instalații, cerințele privind măsurătorile prevăzute la articolul 11, precum și normele privind valorificarea căldurii stabilite la articolul 4 alineatul (2) litera (b) și la articolul 6 alineatul (6).

64. Rezultă că, în principiu, existența unui cazan de incinerare constituie caracteristica definitorie a unei instalații de incinerare sau de coincinerare, care permite diferențierea instalațiilor unele de altele ( 20 ).

65. Necesitatea unei incinerări nu impune însă ca aceasta să se producă în instalație. Prezenta cauză demonstrează că deșeurile pot fi tratate termic în vederea incinerării chiar și în lipsa unei linii proprii de incinerare.

66. În plus, potrivit articolului 1 din Directiva privind incinerarea deșeurilor, aceasta nu se limitează la prevenirea sau la limitarea poluării datorate emisiilor în aer, ci privește și alte tipuri de efecte negative asupra mediului, cum ar fi poluarea solului și a apei.

67. Aceste obiective mai generale sunt urmărite de unele dispoziții din Directiva privind incinerarea deșeurilor care sunt aplicabile indiferent dacă există o linie de incinerare. Acestea sunt, în special, normele referitoare la deșeurile utilizate, prevăzute la articolul 4 alineatul (2) litera (a), la articolul 4 alineatul (4) litera (a) și la articolul 4 alineatul (5), precum și la articolul 5, normele referitoare la reducerea la minimum și eliminarea reziduurilor, prevăzute la articolul 4 alineatul (2) literele (c) și (d), precum și la articolul 9, și, eventual, și normele referitoare la evacuarea apelor, prevăzute la articolul 8, în cazul în care acestea sunt aplicabile.

68. De altfel, articolul 6 alineatul (4) din Directiva privind incinerarea deșeurilor evidențiază că legiuitorul comunitar a avut în vedere și instalațiile atipice. Astfel, pot fi definite condiții de exploatare diferite, cu condiția respectării cerințelor directivei. Această prevedere permite să se facă față riscurilor pentru mediu specifice prezentate de instalațiile care nu dispun de o linie proprie de incinerare.

69. Deși nu se poate exclude posibilitatea ca normele generale ale reglementării privind deșeurile să conducă la rezultate similare, normele speciale ale Directivei privind incinerarea deșeurilor au ca obiectiv, conform articolului 1 al doilea paragraf din aceasta, tocmai concretizarea cerințelor generale stabilite de Directiva-cadru privind deșeurile în cazul instalațiilor avute în vedere. Acest obiectiv poate fi atins chiar dacă instalațiile avute în vedere nu dispun de o linie de incinerare.

70. Prin urmare, întrucât Directiva privind incinerarea deșeurilor se poate aplica în mod coerent, în anumite limite, instalațiilor care nu dispun de o linie de incinerare proprie, aceste instalații nu trebuie excluse din domeniul acesteia de aplicare, contrar modului explicit de redactare a definiției instalației de incinerare din articolul 3 punctul 4.

71. Trebuie adăugat că o instalație de tratare termică a deșeurilor poate, de asemenea, să fie o instalație de coincinerare în sensul articolului 3 punctul 5 din Directiva privind incinerarea deșeurilor. Aceasta presupune ca obiectivul său esențial să fie producerea de energie sau de produse materiale ( 21 ). Contrar definiției instalației de incinerare din articolul 3 punctul 4, tratamentul termic prevăzut la articolul 3 punctul 5 nu este în mod expres legat de condiția ca substanțele rezultate să fie apoi incinerate.

72. Sub acest aspect, Lahti Energia formulează obiecția că procesul de piroliză, folosit în cadrul instalației de gazificare, nu este menționat explicit la articolul 3 punctul 5 din Directiva privind incinerarea deșeurilor ca proces folosit în cadrul unei instalații de coincinerare. Cu toate acestea, pe lângă incinerare este menționat tratamentul termic ( 22 ), care este exemplificat în cadrul definiției instalației de incinerare din articolul 3 punctul 4, printre altele, prin procesul de piroliză. Noțiunea de tratament termic nu trebuie interpretată, în cazul instalațiilor de coincinerare, în mod diferit față de cazul instalațiilor de incinerare. Prin urmare, o instalație în care deșeurile sunt supuse unui tratament termic prin piroliză poate să fie o instalație de coincinerare.

73. În cadrul examinării celei de a treia întrebări se va analiza mai amănunțit care dintre cele două tipuri de instalații este pertinent în speță și dacă este posibil ca cele două părți ale instalației să fie privite împreună.

74. În consecință, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că o instalație de gazificare în care se produce gaz prin piroliza deșeurilor poate fi considerată o instalație de incinerare în sensul articolului 3 punctul 4 din Directiva privind incinerarea deșeurilor chiar dacă în cadrul acestei instalații nu există nicio linie de incinerare.

E — Cu privire la a treia întrebare preliminară – examinare comună a centralei electrice și a instalației de gazificare?

75. A treia întrebare ne aduce în centrul problemei. Trebuie să se clarifice dacă și în ce condiții incinerarea într-un cazan al unei centrale electrice a gazului purificat, prin intermediul unei proceduri de gazificare trebuie să fie considerată o activitate avută în vedere la articolul 3 din Directiva privind incinerarea deșeurilor.

76. Întrucât principalul obiectiv al incinerării gazului purificat este producerea de energie, centrala este considerată o instalație de coincinerare în sensul articolului 3 punctul 5 din Directiva privind incinerarea deșeurilor. O instalație de coincinerare este o instalație ce are ca obiectiv esențial producerea de energie sau de produse materiale și care utilizează deșeuri drept combustibil obișnuit sau suplimentar ori în care deșeurile sunt supuse unui tratament termic în vederea eliminării acestora.

77. Dacă centrala este examinată în mod izolat, deșeurile nu sunt utilizate nici drept combustibil, nici nu sunt tratate termic. Într-adevăr, gazul produs nu este, în calitate de substanță gazoasă, un deșeu în sensul Directivei privind incinerarea deșeurilor.

78. În schimb, asemenea deșeuri sunt utilizate în instalația de gazificare. În consecință, incinerarea gazului produs se efectuează exclusiv într-o instalație de coincinerare în care centrala electrică și instalația de gazificare trebuie privite ca o singură instalație de coincinerare de deșeurilor.

79. Astfel cum explică instanța de trimitere, Directiva privind incinerarea deșeurilor nu definește la modul general noțiunea de instalație, o asemenea definiție fiind însă cuprinsă în articolul 2 punctul 3 din Directiva 96/61. Potrivit acestei definiții, o instalație este o unitate tehnică fixă în care se desfășoară una sau mai multe dintre activitățile enumerate în anexa I la Directiva 96/61, precum și alte activități direct asociate care au o conexiune tehnică cu activitățile desfășurate în amplasamentul respectiv și care ar putea avea un efect asupra emisiilor și a poluării.

80. Este adevărat că această definiție nu se aplică în mod expres în privința Directivei privind incinerarea deșeurilor, dar pare rezonabilă aplicarea sa prin analogie pentru a asigura existența unei reglementări coerente în materia autorizării instalațiilor. Directiva privind incinerarea deșeurilor nu cuprinde în prezent niciun element potrivit căruia definiția instalației pe care o conține ar trebui interpretată în mod diferit față de cea prevăzută de Directiva 96/61. Dimpotrivă, ambele directive fac parte integrantă dintr-un sistem coerent. În special considerentele (12), (13) și (26), precum și articolul 4 alineatele (2), (4), (7) și 8, articolul 12 alineatele (1) și (2), articolul 14 și articolul 15 din Directiva privind incinerarea deșeurilor fac trimitere la Directiva 96/61. Trebuie să se presupună că, în principiu, directivele se bazează pe o definiție uniformă a instalațiilor.

81. În plus, Comisia a propus unificarea în viitor, într-un singur text, a Directivei 96/61, a Directivei privind incinerarea deșeurilor și a Directivei privind instalațiile de ardere de dimensiuni mari, precum și a altor directive ( 23 ). Dacă legiuitorul comunitar aprobă această propunere, definiția uniformă a instalației din Directiva 96/61 va putea să se aplice, fără îndoială, în viitor și instalațiilor de coincinerare.

82. Totuși, în cazul aplicării acestei definiții în cadrul Directivei privind incinerarea deșeurilor, nu se poate considera ca fiind concludent aspectul dacă sunt efectuate activitățile menționate în anexa I la Directiva 96/61, ci ar trebui să fie avute în vedere activitățile menționate de Directiva privind incinerarea deșeurilor.

83. În consecință, trebuie să se examineze dacă centrala electrică și instalația de gazificare formează o unitate tehnică fixă în care deșeurile sunt incinerate sau supuse unui tratament termic și în care se desfășoară alte activități direct asociate care au o conexiune tehnică cu activitățile desfășurate în amplasamentul respectiv și care ar putea avea un efect asupra emisiilor și a poluării.

84. Prin urmare, elementul esențial al instalației este instalația de gazificare în care deșeurile sunt supuse unui tratament termic, în timp ce arderea gazului în centrală ar putea să constituie o activitate direct asociată care are o conexiune tehnică cu gazificarea și care ar putea avea un efect asupra emisiilor și a poluării.

85. Cu ocazia interpretării criteriilor referitoare la legătura directă și la conexiunea tehnică, trebuie să se țină seama de faptul că aplicarea cerințelor impuse de dreptul mediului nu poate fi evitată prin fracționarea unor proiecte conexe în subproiecte diferite, care să fie privite în mod izolat ( 24 ). Acest argument este în special susținut de Centrul pentru Mediu, de Asociația Prietenilor Naturii, de guvernul austriac și de Comisie.

86. În speță, faptul că instalația de gazificare a fost construită pentru a produce gazul utilizat în cadrul centralei electrice și faptul că trebuia exploatată astfel și în viitor pledează pentru existența unei legături directe și a unei conexiuni tehnice. Prezentarea schematică a celor două unități realizată de Lahti Energia confirmă această impresie. Niciun indiciu nu sugerează că gazul ar fi utilizat într-un alt mod.

87. În plus, Directiva privind incinerarea deșeurilor stabilește un raport între tratamentul termic al deșeurilor și incinerarea gazului. Chiar dacă numai definiția tratamentului termic în cadrul unei instalații de incinerare include condiția incinerării ulterioare a produsului, rezultă în mod clar din economia directivei că modelul de instalație avut în vedere cuprinde un proces de incinerare. Acest fapt este indicat în special de valorile limită ale emisiilor poluante în aer.

88. Prin urmare, argumentele expuse de instanța de trimitere referitoare la înlocuirea combustibililor fosili și la reducerea emisiilor nu sunt direct pertinente în cadrul aplicării Directivei privind incinerarea deșeurilor. Este adevărat că aceste efecte sunt benefice, însă, astfel cum observă Austria, înlocuirea combustibililor fosili reprezintă tocmai o caracteristică a unei instalații de coincinerare ( 25 ).

89. De asemenea, proporția relativ redusă din combustibilii utilizați în centrală pe care o reprezintă gazul produs nu exclude existența unei legături directe și a unei conexiuni tehnice. Directiva privind incinerarea deșeurilor se aplică indiferent care este proporția pe care o reprezintă deșeurile în cadrul coincinerării. Practica pare de altfel să considere că, în general, deșeurile reprezintă doar o parte redusă din combustibilii utilizați ( 26 ).

90. Totuși, guvernul italian contestă existența unei legături directe între cele două părți ale întreprinderii, afirmând că asocierea nu este determinată de o necesitate tehnică, ci doar de intenția de a combina cele două instalații între ele.

91. În special, legătura dintre cele două unități nu este necesară din punct de vedere tehnic atunci când gazul purificat nu mai este considerat drept deșeu, ci ca fiind un produs. În această situație, gazul ar putea să fie înlocuit pur și simplu printr-un produs comparabil, cum ar fi, spre exemplu, gazul natural. În același timp, gazul ar putea fi utilizat în mod diferit, de exemplu, atunci când nevoile sezoniere de energie ale centralei sunt mai reduse.

92. În măsura în care gazul nu reprezintă un deșeu, în acest caz nu ar mai fi compatibil cu principiul egalității de tratament, respectiv cu principiul nediscriminării faptul de a supune centrala electrică cerințelor unei instalații de coincinerare. Acest principiu impune ca situațiile comparabile să nu fie tratate în mod diferit, iar situațiile diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv ( 27 ).

93. Întrucât un text de drept comunitar derivat trebuie să fie interpretat, în măsura posibilului, în sensul conformității sale cu dispozițiile Tratatului CE și cu principiile generale ale dreptului comunitar ( 28 ), nu ar trebui să se considere că există o legătură din punct de vedere tehnic, în sensul definiției instalațiilor, în cazul incinerării gazului produs atunci când acest gaz nu mai este considerat drept deșeu. Aceasta este și concluzia guvernelor finlandez, italian și olandez.

94. În schimb, în cazul în care acest gaz este un deșeu, coincinerarea acestuia se distinge în mod suficient de arderea combustibililor convenționali pentru a justifica aplicarea Directivei privind incinerarea deșeurilor.

95. Este adevărat că legiuitorul comunitar pare, la prima vedere, să fi creat o contradicție în măsura în care a stabilit valori limită diferite pentru instalațiile existente de producere de energie după cum acestea utilizează sau nu (și) deșeuri. În ceea ce privește efectele nocive asupra mediului, nu este relevant dacă emisiile de substanțe poluante provin din deșeuri sau din combustibili convenționali. Această contradicție ar putea să fie un obstacol pentru înlocuirea – care este în principiu de dorit – a materiilor prime cu deșeuri și, în speță, ar duce la o poluare globală mai ridicată.

96. Totuși, legiuitorul poate beneficia de o marjă de apreciere atunci când adoptă reguli diferențiate ( 29 ). Această marjă de apreciere depinde în special de obiectivul pe care îl urmărește distincția operată. Ca regulă generală, în cazul unor decizii politice complexe, această marjă de apreciere este largă ( 30 ).

97. În speță este vorba despre reglementări complexe în domeniul mediului. În consecință, controlul judiciar trebuie în mod necesar să se limiteze la a verifica dacă legiuitorul a săvârșit o eroare evidentă de apreciere în ceea ce privește atingerea acestor obiective ( 31 ).

98. În această privință, Comisia a subliniat în cadrul ședinței că valorile limită stabilite de Directiva privind instalațiile de ardere de dimensiuni mari și cele prevăzute de Directiva privind incinerarea deșeurilor nu constituie decât cerințe minime. Astfel cum se precizează în considerentul (13) al Directivei privind incinerarea deșeurilor și în considerentul (8) al Directivei privind instalațiile de ardere de dimensiuni mari, cerințe mai stricte ar putea rezulta în special din Directiva 96/61.

99. Articolul 3 litera (a) din Directiva 96/61 impune ca instalațiile vizate să dispună de cele mai performante tehnici disponibile și să respecte valorile limită pertinente. În opinia Comisiei, valorile limită relevante aplicabile instalațiilor în cauză în speță ar fi mai stricte decât cele care ar rezulta din Directiva privind incinerarea deșeurilor. Aceasta arată că legiuitorul, atunci când a stabilit valori limită diferite pentru vechile instalații în temeiul Directivei privind incinerarea deșeurilor și al Directivei privind instalațiile de ardere de dimensiuni mari, nu trebuia să considere că era necesar să stabilească în mod definitiv cerințele pentru diferitele instalații.

100. Pe de altă parte, Comisia a explicat în cadrul ședinței, ca răspuns la o întrebare care i-a fost adresată, că valorile limită mai stricte prevăzute pentru instalațiile mai vechi în temeiul Directivei privind incinerarea deșeurilor urmăresc să asigure că deșeurile sunt utilizate numai în instalații în care sunt aplicate cele mai performante tehnici disponibile potrivit Directivei 96/61.

101. În plus, argumentele avansate în special de Asociația Prietenilor Naturii arată că utilizarea deșeurilor în calitate de combustibili nu este preferabilă fără restricții. Cu cât cerințele referitoare la incinerarea și la coincinerarea deșeurilor sunt mai puțin stricte, cu atât alternativele devin mai puțin atractive. Această împrejurare are efecte negative în ceea ce privește prevenirea apariției deșeurilor și reciclarea. Aceste alternative pot fi mai favorabile pentru mediu. În consecință, potrivit articolului 3 din Directiva-cadru privind deșeurile și potrivit considerentului (8) al Directivei privind incinerarea deșeurilor, prevenirea apariției deșeurilor este prioritară, cel puțin în raport cu utilizarea acestora prin incinerare ( 32 ).

102. În sfârșit, Directiva 1999/31/CE a Consiliului din 26 aprilie 1999 privind depozitele de deșeuri ( 33 ) impune ca deșeurile să fie tratate înaintea depozitării acestora ( 34 ). Incinerarea deșeurilor constituie metoda de tratare cea mai răspândită ( 35 ). Dacă aceasta ar deveni mai puțin atractivă pentru operatorii instalațiilor din cauza unor valori limită stricte, atunci costul adițional corespunzător ar trebui în cele din urmă să fie suportat de producătorii de deșeuri. Acest lucru ar fi conform cu principiul poluatorul plătește ( 36 ).

103. În consecință, atunci când au fost adoptate valorile limită pentru instalațiile existente potrivit Directivei privind incinerarea deșeurilor, a trebuit să se țină seama de diferite aspecte și să fie evaluate comparativ unele în raport cu celelalte. În lumina acestor considerații, diferența de tratament dintre instalațiile de coincinerare existente și instalațiile de ardere de dimensiuni mari existente nu este în mod vădit nejustificată.

104. Prin urmare, trebuie să se răspundă la a treia întrebare preliminară că incinerarea, efectuată într-un cazan al unei centrale electrice asociate unei instalații de gazificare, a unui gaz purificat, rezultat ca urmare a unui proces de gazificare în această instalație de gazificare, trebuie considerată o activitate ce intră în domeniul de aplicare al articolului 3 din Directiva privind incinerarea deșeurilor dacă gazul produs constituie un deșeu la momentul incinerării sale.

F — Rezumat

105. Răspunsul la diferitele întrebări preliminare arată că Directiva privind incinerarea deșeurilor trebuie în principiu să se aplice atunci când un gaz combustibil rezultat din gazificarea deșeurilor este destinat incinerării. Această directivă are în vedere în orice caz instalațiile de gazificare. Incinerarea gazului se încadrează de asemenea în domeniul de aplicare al acesteia atunci când instalația în cauză se află în legătură directă cu instalația de gazificare, respectiv atunci când există între acestea o conexiune tehnică. Trebuie să constate că există o astfel de legătură directă atunci când, în momentul incinerării sale, gazul este considerat ca fiind un deșeu. Cu toate acestea, există îndoieli în această privință atunci când, după purificare, gazul este suficient de asemănător materiilor prime sau altor produse.

106. Pe viitor, în această privință ar putea apărea alte întrebări. Un exemplu este constituit de incinerarea gazului, considerat drept deșeu, în instalațiile care nu sunt asociate unei instalații de gazificare, în special atunci când gazul este transportat prin intermediul cisternelor. Se poate de asemenea ridica întrebarea cum ar trebui tratată gazificarea atunci când gazul nu este destinat incinerării, ci fabricării altor produse, cum ar fi, spre exemplu, producerea de plastic. Aceste întrebări nu necesită însă un răspuns în cadrul prezentei cauze.

V — Concluzie

107. Prin urmare, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate după cum urmează: „1) Directiva 2000/76/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 decembrie 2000 privind incinerarea deșeurilor nu se aplică instalațiilor care incinerează sau tratează termic exclusiv deșeuri gazoase. 2) O instalație de gazificare în care se produce gaz prin piroliza deșeurilor poate fi considerată o instalație de incinerare în sensul articolului 3 punctul 4 din Directiva 2000/76/CE chiar dacă în cadrul acestei instalații nu există nicio linie de incinerare. 3) Incinerarea, efectuată într-un cazan al unei centrale electrice asociate unei instalații de gazificare, a unui gaz purificat, rezultat ca urmare a unui proces de gazificare în această instalație de gazificare, trebuie considerată o activitate ce intră în domeniul de aplicare al articolului 3 din Directiva 2000/76/CE dacă gazul produs constituie un deșeu la momentul incinerării sale. 4) Gazul purificat produs în instalația de gazificare trebuie să fie considerat un produs, astfel încât nu mai intră sub incidența dispozițiilor privind deșeurile, dacă este suficient de asemănător cu materiile prime sau cu alte produse.”

( 1 ) Limba originală: germana.

( 2 ) JO L 332, p. 91, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 271.

( 3 ) Precizarea noastră: Directiva 75/442 (denumită în continuare „Directiva-cadru privind deșeurile”) a fost consolidată și înlocuită prin Directiva 2006/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2006 privind deșeurile (JO L 114, p. 9, Ediție specială, 15/vol. 16, p. 45).

( 4 ) JO L 309, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 7, p. 210.

( 5 ) JO L 257, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 183, codificată prin Directiva 2008/1/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 15 ianuarie 2008 privind prevenirea și controlul integrat al poluării, JO L 24, p. 8.

( 6 ) A se vedea Raportul Comisiei din 3 noiembrie 2005 referitor la punerea în aplicare a Directivei 96/61/CE privind prevenirea și controlul integrat al poluării, COM(2005) 540 final, p. 4.

( 7 ) Pentru detalii, a se vedea punctul 8 și următoarele de mai sus.

( 8 ) Conform acestei definiții, se consideră deșeu orice substanță sau orice obiect de care titularul se debarasează ori intenționează sau are obligația să se debaraseze; a se vedea, cel mai recent, Hotărârea din 24 iunie 2008, Commune de Mesquer (C-188/07, Rep., p. I-4501, punctul 37 și următoarele). Codificarea efectuată prin Directiva 2006/12 nu a adus nicio schimbare în această privință.

( 9 ) A se vedea punctul 63 de mai jos.

( 10 ) A se vedea punctul 37 de mai sus.

( 11 ) Hotărârea din 10 mai 2007, Thames Water Utilities (C-252/05, Rep., p. I-3883, punctul 39).

( 12 ) A se vedea punctul 38 de mai sus.

( 13 ) JO L 365, p. 10, Ediție specială, 13/vol. 14, p. 238.

( 14 ) Hotărârea din 19 iunie 2003, Mayer Parry Recycling (C-444/00, Rec., p. I-6163, punctul 61 și următoarele).

( 15 ) Hotărârea din 11 noiembrie 2004, Niselli (C-457/02, Rec., p. I-10853, punctul 52).

( 16 ) Citată la nota de subsol 14, punctul 67 și următoarele.

( 17 ) Hotărârea din 18 aprilie 2002, Palin Granit și Vehmassalon Kansanterveystyön Kuntayhtymän hallitus (C-9/00, Rec., p. I-3533, punctul 35), și Hotărârea Commune de Mesquer (citată la nota de subsol 8, punctul 43), precum și Ordonanța din 15 ianuarie 2004, Saetti și Frediani (C-235/02, Rec., p. I-1005, punctul 35).

( 18 ) În ceea ce privește distincția dintre subproduse și reziduuri rezultate din producție, a se vedea Hotărârea din 15 iunie 2000, ARCO Chemie Nederland și alții (C-418/97 și C-419/97, Rec., p. I-4475, punctele 73 și 88), Hotărârea din 1 martie 2007, KVZ retec (C-176/05, Rep., p. I-1721, punctul 63), și Hotărârile din 18 decembrie 2007, Comisia/Italia (C-194/05, Rep., p. I-11661, punctul 41, C-195/05, Rep., p. I-11669, punctul 42, și C-263/05, Rep., p. I-11745, punctul 40).

( 19 ) Hotărârile Palin Granit și Vehmassalon Kansanterveystyön Kuntayhtymän hallitus (citată la nota de subsol 17, punctul 29) și KVZ (citată la nota de subsol 18, punctul 61).

( 20 ) A se vedea Concluziile noastre prezentate la 22 mai 2008 în cauza Gävle Kraftvärme (C-251/07, Rep., p. I-7047, punctul 19 și următoarele).

( 21 ) A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Gävle Kraftwärme (citată la nota de subsol 20, punctul 34).

( 22 ) În propunerea inițială a Comisiei, COM(1998) 558, JO 1998, C 372, p. 11, tratamentul termic nu făcea încă parte din definiția instalațiilor de coincinerare, dar a fost adăugat în cursul procedurii legislative; a se vedea al zecelea amendament examinat de Parlamentul European în primă lectură, JO 1999, C 219, p. 249, și Poziția comună (CE) nr. 7/2000 a Consiliului din 25 noiembrie 1999, JO 2000, C 25, p. 17.

( 23 ) A se vedea articolul 2 punctul 3 din propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind emisiile industriale (prevenirea și controlul integrat al poluării), COM(2007) 844 final.

( 24 ) A se vedea Hotărârea din 21 septembrie 1999, Comisia/Irlanda (C-392/96, Rec., p. I-5901, punctul 76), și Hotărârea din 16 septembrie 2004, Comisia/Spania (C-227/01, Rec., p. I-8253, punctul 53), referitoare la Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului, JO L 175, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 174.

( 25 ) A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Gävle Kraftwärme (citate la nota de subsol 20, p. 38).

( 26 ) A se vedea Reference Document on Best Available Techniques for Large Combustion Plants, iulie 2006, p. 489 și următoarele (http://ec.europa.eu/comm/environment/ippc/brefs/lcp_bref_0706.pdf). Comisia a elaborat acest document, în colaborare cu experți din statele membre, pe baza Directivei 96/61.

( 27 ) A se vedea Hotărârea din 10 ianuarie 2006, IATA și ELFAA (C-344/04, Rec., p. I-403, punctul 95), Hotărârea din 12 septembrie 2006, Emand și Sevinger (C-300/04, Rec., p. I-8055, punctul 57), și Hotărârea din 11 septembrie 2007, Lindorfer/Consiliul (C-227/04 P, Rep., p. I-6767, punctul 63).

( 28 ) Hotărârea din 6 noiembrie 2003, Lindqvist (C-101/01, Rec., p. I-12971, punctul 87), Hotărârea din 27 iunie 2006, Parlamentul European/Consiliul (C-540/03, Rec., p. I-5769, punctul 105), Hotărârea din 4 octombrie 2007, Schutzverband der Spirituosen-Industrie (C-457/05, Rep., p. I-8075, punctul 22), Hotărârea din 29 ianuarie 2008, Promusicae (C-275/06, Rep., p. I-271, punctul 68), și Hotărârea din 10 iulie 2008, Bertelsman și Sony Corporation of America/Impala (C-413/06 P, Rep., p. I-4951, punctul 174).

( 29 ) Hotărârea din 13 aprilie 2000, Karlsson și alții (C-292/97, Rec., p. I-2737, punctele 35 și 49), și Hotărârea Lindorfer (citată la nota de subsol 27, punctul 78). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate la 3 aprilie 2008 în cauza Huber (C-524/06, pendinte în fața Curții, punctul 29) și cele prezentate la 21 mai 2008 în cauza Arcelor (C-127/07, pendinte în fața Curții, punctul 30 și următoarele).

( 30 ) A se vedea în special Hotărârea din 11 septembrie 2003, Steinicke (C-77/02, Rec., p. I-9027, punctul 61), și Hotărârea din 22 noiembrie 2005, Mangold (C-144/04, Rec., p. I-9981, punctul 63), cu privire la obiectivele politicii în domeniul ocupării forței de muncă.

( 31 ) În ceea ce privește condițiile de aplicare a articolului 174 CE, a se vedea Hotărârea din 14 iulie 1998, Hi-Tech (C-284/95, Rec., p. I-4301, punctul 37), și Hotărârea din 15 decembrie 2005, Grecia/Comisia (C-86/03, Rec., p. I-10979, punctul 88), ambele referitoare la legiuitorul comunitar.

( 32 ) Parlamentul European propune în prezent, în noua versiune a directivei privind deșeurile pe care o examinează, să se stabilească o ierarhie a deșeurilor în cadrul căreia prevenirea, recuperarea și reciclarea să fie preferate în raport cu reutilizarea deșeurilor în scopul producerii de energie (articolul 4 din proiectul consolidat, anexat Avizului din 17 iunie 2008, TA/2008/282).

( 33 ) JO L 182, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 94.

( 34 ) Hotărârea din 14 aprilie 2005, Deponiezweckverband Eiterköpfe (C-6/03, Rec., p. I-2753).

( 35 ) A se vedea Raportul din 30 martie 2005 al Comisiei către Consiliu și către Parlamentul European privind strategiile naționale de reducere a deșeurilor biodegradabile depozitate, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Directiva 1999/31/CE privind depozitele de deșeuri, COM(2005) 105 final.

( 36 ) A se vedea cu privire la acest aspect Concluziile noastre prezentate la 13 martie 2008 în cauza Commune de Mesquer (C-188/07, citată la nota de subsol 8, punctul 120 și următoarele).