ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Articolul 2 alineatul (7) din acest regulament prevedea: „(a) În cazul importurilor care provin din țări terțe care nu au economie de piață […], valoarea normală se stabilește pe baza prețului sau a valorii calculate într‑o țară terță care are economie de piață, pe baza prețului de export dintr‑o astfel de țară terță către alte țări, inclusiv către Comunitate, sau, în cazul în care acest lucru nu este posibil, în orice alt mod rezonabil, inclusiv pe baza prețului plătit efectiv sau care urmează să fie plătit în Comunitate pentru produsul similar, ajustat în mod corespunzător, în cazul în care este necesar, pentru ca acesta să includă o marjă de profit rezonabilă. O țară terță cu economie de piață adecvată se alege în mod rezonabil, ținând seama de toate informațiile utile disponibile în momentul efectuării alegerii. Se ține de asemenea seama de termene și, după caz, se alege o țară terță cu economie de piață care face obiectul aceleiași anchete. Părțile care participă la anchetă sunt informate rapid după începerea anchetei cu privire la țara terță cu economie de piață respectivă și au la dispoziție zece zile pentru a‑și prezenta comentariile. (b) În cazul anchetelor antidumping privind importurile din Republica Populară Chineză, Vietnam și Kazahstan, precum și din orice țară care nu are economie de piață și care este membră a [Organizației Mondiale a Comerțului] (OMC) la data deschiderii anchetei, valoarea normală se stabilește în conformitate cu alineatele (1)-(6), în cazul în care se stabilește pe baza unor cereri documentate corespunzător prezentate de unul sau mai mulți producători care fac obiectul anchetei și în conformitate cu criteriile și procedurile prevăzute la litera (c), că în cazul acestui producător sau al acestor producători prevalează condițiile economiei de piață în ceea ce privește fabricarea și vânzarea produsului similar respectiv. În cazul în care nu apare o astfel de situație, se aplică dispozițiile de la litera (a). […]”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Avon Cosmetics Ltd (denumită în continuare „Avon”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Administrația Fiscală și Vamală, Regatul Unit, denumită în continuare „administrația fiscală”), pe de altă parte, în special în legătură cu neluarea în considerare a anumitor cheltuieli suportate de revânzători care nu sunt persoane impozabile în vederea stabilirii bazei de impozitare a taxei pe valoarea adăugată (TVA) datorate de Avon în temeiul Deciziei 89/534.
9

Articolul 2 din Legea privind intrarea pe teritoriu are următorul cuprins: „În sensul prezentei legi, noțiunile: […] 3) cetățean al UE înseamnă un străin care: a) este cetățean al unui stat membru al Uniunii Europene; b) este cetățean al unui stat membru al Asociației Europene a Liberului Schimb care este parte la Acordul privind [SEE], c) este cetățean al Confederației Elvețiene; 4) membru al familiei înseamnă un străin care, indiferent dacă este sau nu este cetățean al UE: a) este soțul unui cetățean al UE; b) este un descendent direct al unui cetățean al UE sau al soțului acestuia, în măsura în care este în vârstă de până la 21 de ani sau se află în întreținerea cetățeanului respectiv sau a soțului acestuia; c) este un ascendent direct al unui cetățean al UE sau al soțului acestuia, în măsura în care se află în întreținerea cetățeanului UE sau a soțului acestuia.”
33

Această interpretare este confirmată de orientările Comisiei referitoare la calificarea și la clasificarea programelor de calculator autonome folosite în medicină în cadrul reglementării dispozitivelor medicale („Guidelines on the qualification and classification of stand alone software used in healthcare within the regulatory framework of medical devices”, Meddev 2.1/6), care au ca obiect favorizarea unei aplicări uniforme a dispozițiilor Directivei 93/42 în cadrul Uniunii. Astfel, atât în ediția publicată în luna ianuarie 2012, cât și în cea publicată în luna iulie 2016, aceste orientări indică faptul că sunt considerate dispozitive medicale programele de calculator care au fost destinate de producător să urmărească în utilizarea lor unul dintre scopurile enumerate la articolul 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 93/42 și care sunt destinate să creeze sau să modifice informații medicale, în special prin intermediul procesului de calcul, de cuantificare sau chiar de comparare a datelor înregistrate cu anumite referințe, pentru a oferi informații privind un anumit pacient. Orientările menționate adaugă că nu ar trebui considerate dispozitive medicale programele de calculator care nu efectuează nicio acțiune asupra datelor sau a căror acțiune este limitată la stocarea, la arhivarea, la compresia fără pierdere sau, în sfârșit, la simpla căutare, mai exact, în ceea ce privește acest din urmă caz, programele de calculator care au o funcționalitate de bibliotecă numerică și permit găsirea unor informații care provin din metadate, fără a le modifica sau a le interpreta.
19

Or, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 24 iunie 2008, Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, punctul 30 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 21 mai 2015, Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, punctul 29).
7

Sub titlul „Restricțiile care elimină beneficiul exceptării pe categorii – restricții grave”, articolul 4 din Regulamentul nr. 330/2010 prevede: „Exceptarea prevăzută la articolul 2 nu se aplică acordurilor verticale care, direct sau indirect, separat sau în combinație cu alți factori aflați sub controlul părților, au ca obiect: […] (b) restrângerea teritoriului în care ori a clienților cărora un cumpărător parte la acord le poate vinde bunurile ori serviciile contractuale fără a aduce atingere unei restricții asupra locului în care este stabilit […] […] (c) restrângerea vânzărilor active sau pasive către utilizatorii finali de către membrii unui sistem de distribuție selectivă care acționează pe piață în calitate de vânzători cu amănuntul […] […]”
24

În aceste condiții, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă)] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) În cazul în care există un litigiu între un lucrător și angajatorul său cu privire la chestiunea dacă lucrătorul are dreptul la concediu anual plătit potrivit articolului 7 din Directiva [2003/88], este compatibil cu dreptul Uniunii și în special cu principiul dreptului la o cale de atac efectivă faptul că lucrătorul trebuie să efectueze mai întâi concediul înainte de a putea ști dacă are dreptul la remunerație pentru respectivul concediu? 2) Dacă lucrătorul nu efectuează în tot sau în parte concediul anual la care are dreptul în anul de referință în care ar trebui să își exercite dreptul la concediu, în cazul în care lucrătorul și‑ar fi exercitat dreptul dacă angajatorul nu ar fi refuzat să îi remunereze orice perioadă de concediu efectuat, poate susține lucrătorul că a fost împiedicat să își exercite dreptul la concediu plătit, astfel încât dreptul să se reporteze din an în an, până când va avea posibilitatea să îl exercite? 3) Dacă dreptul la concediu se reportează, reportul se face în mod nelimitat sau există o perioadă limitată pentru exercitarea dreptului la concediu reportat, prin analogie cu termenele impuse atunci când lucrătorul nu are posibilitatea de a‑și exercita dreptul la concediu în anul de referință relevant pe motiv de boală? 4) În cazul în care nu există nicio dispoziție legală sau contractuală care să specifice o perioadă de report a concediului, instanța sesizată este obligată să limiteze perioada respectivă pentru a garanta faptul că aplicarea [legislației naționale în materia timpului de muncă] nu denaturează finalitatea articolului 7 [din Directiva 2003/88]? 5) În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea precedentă, o perioadă de 18 luni de la încheierea anului de referință pentru calculul concediului, în care a fost dobândit concediul, este compatibilă cu dreptul prevăzut la articolul 7 din [Directiva 2003/88]?”
44

În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a statua asupra unei cereri de decizie preliminară adresate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal ori atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 20 iulie 2017, Piscarreta Ricardo, C‑416/16, EU:C:2017:574, punctul 56 și jurisprudența citată).
27

Rezultă că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 26 iulie 2017, Persidera, C‑112/16, EU:C:2017:597, punctul 24 și jurisprudența citată).
4

Potrivit articolului 16 din acest regulament, intitulat „Asimilarea mărcii [Uniunii Europene] cu marca națională”: „(1) Cu excepția cazului în care se prevede altfel la articolele 17-24, marca [Uniunii Europene] ca obiect al dreptului de proprietate se consideră, în totalitatea sa și pe întreg teritoriul [Uniunii], ca o marcă națională înregistrată în statul membru în care, conform registrului mărcilor [Uniunii Europene]: (a) titularul își are sediul sau domiciliul la data respectivă; (b) în cazul în care nu se aplică litera (a), titularul are o unitate la data respectivă. (2) În cazurile care nu sunt prevăzute la alineatul (1), statul membru menționat la alineatul în cauză este acela în care își are sediul Oficiul [Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO)]. (3) În cazul în care două sau mai multe persoane sunt înscrise în registrul mărcilor [Uniunii Europene] în calitate de cotitulari, alineatul (1) se aplică primului înscris dintre titulari; în absența acestuia, se aplică în ordinea înscrierii următorilor cotitulari. Atunci când alineatul (1) nu se aplică niciunuia dintre cotitulari, se aplică alineatul (2).”
41

Rezultă că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri adresate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 8 decembrie 2016, Euroaneamientos și alții, C‑532/15 și C‑538/15, EU:C:2016:932, punctul 28 și jurisprudența citată).
19

În plus, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la conformitatea regimului prevăzut de această reglementare cu dreptul Uniunii și în special cu articolul 45 TFUE, în măsura în care reglementarea menționată are ca efect descurajarea medicilor specialiști de a părăsi statul membru de origine în vederea stabilirii și a exercitării unei activități profesionale în alt stat membru.
15

Articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul din 2006 prevede: „(a) Sub rezerva articolului 20, cetățenii Uniunii au dreptul de ședere pe teritoriul unui stat pentru o perioadă mai mare de trei luni: (i) în cazul în care sunt lucrători care desfășoară activități salariate sau activități independente în acel stat, […] (c) Sub rezerva articolului 20, persoana căreia i se aplică litera (a) punctul (i) poate rămâne în statul respectiv la încetarea activității prevăzute la respectiva literă (a) punctul (i): […] (ii) în cazul în care este înregistrată în mod corespunzător ca fiind în șomaj involuntar, după ce a fost angajată pe o perioadă de peste un an și s‑a înregistrat ca persoană care caută de lucru la serviciul competent al Department of Social and Family Affairs [Ministerul Afacerilor Sociale și Familiei, Irlanda] și al FÁS [Autoritatea pentru formarea și ocuparea forței de muncă, Irlanda]. […]”
9

În ceea ce privește acoperirea asigurării de sănătate de către casele de asigurări obligatorii de sănătate, articolul 2 din Fünftes Buch Sozialgesetzbuch (Cartea a cincea din Codul securității sociale), în versiunea din 22 decembrie 2010 (BGBl. 2010 I, p. 2309, denumită în continuare „SGB V”), prevede: „(1) Casele de asigurări de sănătate pun la dispoziția asiguraților lor prestațiile prevăzute în capitolul III cu respectarea principiului bunei gestiuni (articolul 12), în măsura în care aceste prestații nu intră în propria responsabilitate a asiguraților. Metodele de tratament și remediile aferente domeniilor speciale ale medicinei nu sunt excluse. Calitatea și eficiența prestațiilor trebuie să corespundă nivelului general acceptat al cunoștințelor medicale și să ia în considerare progresul medicinei. (2) Persoanele asigurate beneficiază de prestații sub forma unor prestații în natură sau a unor prestări de servicii, sub rezerva derogărilor prevăzute în prezenta Carte a V‑a sau în Cartea a IX‑a. La cerere, prestațiile pot fi de asemenea executate sub forma unei participații la un «Buget personal multidisciplinar»; în acest caz, se aplică dispozițiile articolului 17 alineatele 2-4 din Cartea a IX‑a coroborate cu cele ale regulamentului privind Bugetul și cu cele ale articolului 159 din Cartea a IX‑a. Executarea prestațiilor în natură și prestarea serviciilor fac obiectul unor convenții încheiate de casele de asigurări de sănătate cu autorii prestațiilor în temeiul dispozițiilor capitolului IV.”
28

Cu titlu introductiv, este necesar să se amintească faptul că revine statelor membre, în special în temeiul principiului cooperării loiale, prevăzut la articolul 4 alineatul (3) primul paragraf TUE, obligația de a asigura aplicarea și respectarea dreptului Uniunii pe teritoriul lor și că, în temeiul articolului 4 alineatul (3) al doilea paragraf TUE, statele membre adoptă orice măsură generală sau specială pentru asigurarea îndeplinirii obligațiilor care decurg din tratate sau care rezultă din actele instituțiilor Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 septembrie 2017, The Trustees of the BT Pension Scheme, C‑628/15, EU:C:2017:687, punctul 47).
58

Trebuie observat că versiunile articolului 13 alineatul (3) a treia teză din Directiva privind accesul, în special cea în limba germană („Die nationalen Regulierungsbehörden können von einem Betreiber die umfassende Rechtfertigung seiner Preise und gegebenenfalls deren Anpassung verlangen”), cea în limba engleză („National regulatory authorities may require an operator to provide full justification for its prices, and may, where appropriate, require prices to be adjusted”), cea în limba franceză („Les [ANR] peuvent demander à une entreprise de justifier intégralement ses prix et, si nécessaire, en exiger l’adaptation”) și cea în limba italiană („Le autorità nazionali di regolamentazione possono esigere che un operatore giustifichi pienamente i propri prezzi e, ove necessario, li adegui”), conduc la interpretarea acestei dispoziții în sensul că prețurile nu trebuie neapărat să fie aplicate deja de către operatorul în cauză înainte ca ANR‑urile să îi impună, după caz, ajustarea prețurilor sale.
36

Trebuie astfel arătat, referitor la lucrările legislative care au precedat adoptarea clauzei menționate, că atât Propunerea de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind desenele sau modelele industriale comunitare (JO 1994, C 29, p. 20), cât și Propunerea modificată de regulament al Consiliului privind desenele sau modelele industriale comunitare (JO 2001, C 62 E, p. 173) conțineau o dispoziție care, deși nu era redactată în termeni perfect identici, prevedea în mod precis că un desen sau model industrial, aplicat unui produs sau încorporat într‑un produs care constituie o piesă dintr‑un produs complex „de al cărui aspect depinde desenul sau modelul industrial”, nu putea beneficia de protecție sub titlul de desen sau model industrial comunitar.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Eni SpA și Eni Gas & Power France SA (denumite în continuare, împreună, „Eni”), precum și Union professionnelle des industries privées du gaz (Uprigaz), pe de o parte, și Premier ministre (Prim‑ministrul, Franța) și ministre de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer (ministrul mediului, energiei și mării, Franța), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea décret no 2014-328 du 12 mars 2014 modifiant le décret no 2006-1034 du 21 août 2006 relatif à l’accès aux stockages souterrains de gaz naturel (Decretul nr. 2014-328 din 12 martie 2014 de modificare a Decretului nr. 2006-1034 din 21 august 2006 privind accesul la depozitele subterane de gaze naturale) (JORF din 14 martie 2014, p. 5283, denumit în continuare „Decretul nr. 2014-328”).
–

pentru Provincia autonoma di Bolzano și Agenzia per i procedimenti e la vigilanza in materia di contratti pubblici di lavori servizi e forniture (ACP), de C. Guccione, avvocato, de R. von Guggenberg, Rechtsanwältin, de L. Fadanelli, de A. Roilo și de S. Bikircher, avvocati;
38

În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri de decizie preliminară formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 20 iulie 2017, Piscarreta Ricardo, C‑416/16, EU:C:2017:574, punctul 56 și jurisprudența citată).
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Peter Valach, doamna Alena Valachová, SC Europa ZV II a.s., SC Europa LV a.s., VAV Parking a.s., SC Europa BB a.s. și Byty A s.r.o., pe de o parte, și Waldviertler Sparkasse Bank AG, Československá obchodná banka a.s. și Stadt Banská Bystrica (orașul Banská Bystrica), pe de altă parte, în legătură cu o acțiune în răspundere delictuală ca urmare a respingerii unui plan de restructurare în cadrul unei proceduri de insolvență privind VAV invest s.r.o.
1

Prin recursul formulat, Regatul Spaniei solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 26 noiembrie 2015, Spania/Comisia (T‑461/13, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2015:891), prin care s‑a respins acțiunea sa având ca obiect anularea Deciziei 2014/489/UE a Comisiei din 19 iunie 2013 privind ajutorul de stat SA.28599 [(C 23/2010) (ex NN 36/2010, ex CP 163/2009)], acordat de Regatul Spaniei pentru extinderea televiziunii digitale terestre în zone îndepărtate și mai puțin urbanizate (cu excepția Castiliei‑La Mancha) (JO 2014, L 217, p. 52, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
1

Prin recursul formulat, Comunidad Autónoma de Galicia (Comunitatea autonomă Galicia, Spania) și Redes de Telecomunicación Galegas Retegal SA (Retegal) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 26 noiembrie 2015, Comunidad Autónoma de Galicia și Retegal/Comisia (T‑463/13 și T‑464/13, denumită în continuare „hotărârea atacată”, nepublicată, EU:T:2015:901), prin care s‑a respins acțiunea având ca obiect anularea Deciziei 2014/489/UE a Comisiei din 19 iunie 2013 privind ajutorul de stat SA.28599 [C 23/10 (ex NN 36/10, ex CP 163/09)] pus în aplicare de Regatul Spaniei pentru utilizarea televiziunii digitale terestre în regiunile îndepărtate și mai puțin urbanizate (cu excepția Comunității autonome Castilia‑La Mancha) (JO 2014, L 217, p. 52, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
6

Articolul 15 din acest regulament prevede: „(1) În ceea ce privește un contract încheiat de o persoană, consumatorul, într‑un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, competența se determină în conformitate cu dispozițiile din prezenta secțiune, fără a se aduce atingere articolului 4 și articolului 5 punctul 5, în cazul în care: (a) contractul are ca obiect vânzarea de bunuri mobile corporale în rate egale, fixe și eșalonate; (b) contractul are ca obiect un împrumut rambursabil în rate egale, fixe și eșalonate, sau orice altă formă de credit încheiat în scopul finanțării vânzării de bunuri mobile corporale; (c) în toate celelalte cazuri, contractul a fost încheiat cu o persoană care desfășoară activități comerciale sau profesionale în statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat consumatorul sau, prin orice mijloace, își direcționează activitățile spre acel stat membru sau spre mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, iar contractul intră în sfera de acțiune a acestor activități. (2) Când un consumator încheie un contract cu o parte care nu are domiciliul pe teritoriul statului membru însă deține o sucursală, agenție sau altă întreprindere pe teritoriul unuia dintre statele membre, se consideră, în cazul contestațiilor cu privire la exploatarea sucursalei, agenției sau întreprinderii, că partea în cauză are domiciliul pe teritoriul statului respectiv. (3) Prezenta secțiune nu se aplică în cazul contractelor de transport altele decât cele care, pentru un preț forfetar, oferă o combinație între călătorie și cazare.”
17

Întrucât anumite caracteristici tehnice ale categoriilor C și C1 sunt identice cu cele ale categoriilor D1 și D, Comisia subliniază necesitatea de a delimita cu precizie categoriile C1 și C, pe de o parte, și categoriile D1 și D, pe de altă parte. Delimitarea reținută în această privință de Directiva 2006/126, și anume termenii „altele decât cele din categoria D1 sau D” care figurează în definiția categoriilor C1 și C, ar însemna, așadar, că autovehiculele care îndeplinesc criteriile tehnice ale categoriilor C1/C și D1/D, dar care sunt în principal destinate transportului de pasageri fac parte din categoriile D1 și D, în timp ce vehiculele care nu aparțin categoriilor D1 și D fac parte din categoriile C1 și C.