ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71

În speță, pentru a‑și justifica concluzia potrivit căreia decizia de autorizare viza o „utilizare” a DEHP, Comisia a precizat în decizia privind cererea de reexaminare internă, primo, că autorizația a fost solicitată pentru DEHP ca substanță „prezentă ca impuritate (în mare parte nedorită) în deșeurile care sunt colectate, triate, prelucrate, apoi introduse pe piață sub formă de material reciclat”. Secundo, în concordanță cu această abordare și în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1907/2006, Comisia a arătat că, întrucât deșeurile nu erau o substanță, cerințele prevăzute în Regulamentul nr. 1907/2006 erau aplicabile în speță numai în cazul în care deșeurile care conțineau DEHP au încetat să fie deșeuri. În această privință, este vorba despre o clarificare suplimentară care urmărește accentuarea distincției dintre, pe de o parte, deșeurile din PVC și, pe de altă parte, materialul reciclat din PVC, și anume deșeurile din PVC care și‑au pierdut calitatea de deșeuri și pot, prin urmare, să fie introduse pe piață. Din decizia privind cererea de reexaminare internă rezultă că autorizația nu este aplicabilă decât în acest din urmă scenariu. Tertio, din această decizie rezultă în mod expres că, atunci când DEHP este conținut în material reciclat, acesta are o funcție „tehnică” precisă, și anume aceea de „a reduce cantitatea de plastifianți care trebuie adăugată pentru fabricarea articolelor din PVC flexibil pe baza materialului din PVC flexibil reciclat”. Quarto, trebuie să se constate că, în toate descrierile funcțiilor DEHP, Comisia a pornit de la premisa, care era deja menționată în cererea de autorizare, că DEHP are în general o funcție de plastifiant (a se vedea punctul 3 de mai sus). Pe scurt, potrivit deciziei privind cererea de reexaminare internă, autorizația a fost acordată pentru DEHP în calitatea sa de plastifiant conținut într‑un material reciclat din PVC introdus pe piață după ce PVC‑ul și‑a pierdut calitatea de deșeu. Cu alte cuvinte, Comisia a identificat anumite funcții ale DEHP care sunt activate cel târziu la momentul în care se utilizează materialul reciclat din PVC care conține această substanță.
150

În sfârșit, reclamantul nu poate invoca în mod util faptul că publicarea documentelor în cauză ar fi fost făcută de mama sa sau de persoane legate de aceasta. Astfel, pe lângă faptul că publicarea documentelor în cauză pe propriul site internet cu intervenția unor terți este puțin credibilă, cel puțin fără acordul său, transmiterea acestor documente mamei sale constituia o încălcare a termenilor autorizației care îi fusese acordată. În plus, chiar în ipoteza în care un funcționar sau un agent transmite legal un document confidențial unui terț sub acoperirea unei autorizații de divulgare, îi revine obligația de a se asigura că această persoană va respecta ea însăși termenii autorizației menționate. În consecință, chiar presupunând că publicarea propriu‑zisă a avut loc fără concursul reclamantului, ar trebui totuși să se considere că, prin nerespectarea limitelor autorizației de divulgare care i‑a fost acordată, el a creat în mod obiectiv riscul acestei publicări și este implicat în aceasta (a se vedea în acest sens Ordonanța din 16 martie 2016, One of Us și alții/Comisia, T‑561/14, nepublicată, EU:T:2015:917, punctele 58 și 59).
2

Prin Decizia C(2017) 900 final din 8 februarie 2017 privind o procedură de aplicare a articolului 101 TFUE (cazul AT.40018 – Reciclarea bateriilor pentru automobile) (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Europeană a constatat existența unei încălcări a articolului 101 TFUE în sectorul achiziționării de baterii plumb‑acid uzate pentru automobile, utilizate pentru producerea de plumb reciclat. Această încălcare, la care ar fi participat patru întreprinderi sau grupuri de întreprinderi – și anume, în primul rând, Campine NV și Campine Recycling NV (denumite în continuare împreună „Campine”), în al doilea rând, Eco‑Bat Technologies Ltd, Berzelius Metall GmbH și Société de traitement chimique des métaux SAS (denumite în continuare împreună „Eco‑Bat”), în al treilea rând, Johnson Controls, Inc., Johnson Controls Tolling GmbH & Co. KG și Johnson Controls Recycling GmbH (denumite în continuare împreună „JCI”) și, în al patrulea rând, Recylex – ar fi fost săvârșită în perioada cuprinsă între 23 septembrie 2009 și 26 septembrie 2012 [considerentele (1) și (2) ale deciziei atacate și articolul 1 alineatul (1) din aceasta].
7

Articolul 22 alineatul (1) din anexa XIII la statut prevede următoarele: „(1) Funcționarul care are o vechime în serviciu de cel puțin 20 de ani la 1 mai 2004 are dreptul la pensie pentru limită de vârstă la vârsta de 60 de ani. Funcționarul în vârstă de cel puțin 35 de ani la 1 mai 2014, încadrat în muncă înainte de 1 ianuarie 2014, are dreptul la pensie pentru limită de vârstă la vârsta indicată în tabelul de mai jos: Vârsta la 1 mai 2014 Vârsta de pensionare 60 de ani și mai mult 60 de ani 59 de ani 60 de ani și 2 luni 58 de ani 60 de ani și 4 luni […] […] 35 de ani 64 de ani și 8 luni Funcționarul cu vârsta sub 35 de ani la 1 mai 2014 are dreptul la pensie pentru limită de vârstă la vârsta de 65 de ani. Cu toate acestea, pentru funcționarul în vârstă de cel puțin 45 de ani la 1 mai 2014 încadrat în muncă în perioada cuprinsă între 1 mai 2004 și 31 decembrie 2013, vârsta de pensionare rămâne 63 de ani. Cu excepția unei dispoziții contrare a prezentului Statut al funcționarilor, vârsta de pensionare a funcționarului încadrat în muncă înainte de 1 ianuarie 2014 care urmează să fie luată în considerare în toate trimiterile la vârsta de pensionare din prezentul Statut al funcționarilor se stabilește în conformitate cu dispozițiile menționate anterior.”
47

În sfârșit, în ceea ce privește argumentul formulat de Republica Federală Germania, potrivit căruia punctul 2 litera (E) din anexa I la Regulamentul nr. 885/2006 și articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 883/2006 al Comisiei din 21 iunie 2006 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1290/2005 al Consiliului în ceea ce privește ținerea evidenței conturilor de către agențiile de plăți, declarațiile de venituri și cheltuieli și condițiile de rambursare a cheltuielilor din FEGA și FEADR (JO 2006, L 171, p. 1, Ediție specială, 14/vol. 2, p. 3), invocate de Comisie în comunicarea din 2015, nu conțin nicio cerință în ceea ce privește prezentarea datelor în anexa III la Regulamentul nr. 885/2006, trebuie arătat, pe de o parte, că punctul menționat, referitor la procedurile privind creanțele, prevede că „[t]oate cerințele prevăzute la [punctul 2] literele (A)-(D) se aplică, mutatis mutandis, taxelor, garanțiilor executate, plăților rambursate, veniturilor alocate etc. pe care agenția de plată trebuie să le încaseze în numele FEGA și FEADR”. Or, la punctul 2 litera (C) din anexa I la Regulamentul nr. 885/2006, se prevede că agenția de plată adoptă proceduri concepute astfel încât „declarațiile lunare, trimestriale (în cazul FEADR) și anuale să fie complete, exacte și întocmite la timp și ca orice eroare sau omisiune să fie detectată și corectată, în special prin intermediul unor verificări și confruntări periodice”. În consecință, punctul 2 litera (E) din anexa I la Regulamentul nr. 885/2006 prevede că procedurile referitoare la creanțe trebuie să fie concepute în conformitate cu cerințele formulate la punctul 2 litera (C). Prin urmare, se impune constatarea că anexa menționată conține o cerință privind prezentarea datelor în cadrul lichidării conturilor FEGA, deși aceasta nu vizează în mod expres anexa III.
83

În speță, este cert că tarifele aplicate persoanelor afiliate la RCAM, care rezultă din grila tarifară adoptată pe baza Convenției din 1996, sunt mult mai mari decât cele aplicate persoanelor afiliate la CNS. În fapt, unei persoane afiliate la CNS care primește un tratament cu oxigenoterapie în cameră hiperbarică nu i se va factura nicio sumă cu titlu de costuri fixe asociate acestui tratament, deoarece costurile respective vor fi suportate de bugetul general al spitalului, indiferent de tratamentul acordat acestei persoane afiliate. Dimpotrivă, o persoană afiliată la RCAM care primește același tratament va primi o factură de la spital cu suma indicată în grila tarifară, care cuprinde atât costurile variabile, cât și costurile fixe. Prin urmare, Convenția din 1996 instituie un sistem de facturare în care un pacient afiliat la RCAM trebuie să suporte atât costurile variabile, cât și costurile fixe asociate tratamentului respectiv, în timp ce, în sistemul național de sănătate, persoanele afiliate nu suportă niciun cost, sub formă de factură, pentru același tratament. O asemenea diferență de regim are ca efect faptul că, în ceea ce privește tratamentul cu oxigenoterapie în cameră hiperbarică, persoana afiliată la CSN nu trebuie să plătească nimic pe ședință, în timp ce persoanei afiliate la RCAM i se facturează o sumă de 568 de euro pe ședință. Astfel, suma facturată unui pacient afiliat la RCAM de către spital este mult mai mare decât cea care ar fi fost aplicată unui pacient afiliat la CNS pentru același tratament, sumă care este acoperită în totalitate de CNS. În plus, din răspunsul dat de Comisie la întrebările adresate de Tribunal rezultă că respectivul calcul al costurilor prestațiilor nu este bazat pe tarife situate suficient de aproape de costurile reale, nici pe profilurile medicale reale ale pacienților afiliați la RCAM. Prin urmare, este necesar să se considere că reclamantul a făcut obiectul unui tratament defavorabil față de persoanele afiliate la CNS.
151

Desigur, astfel cum arată reclamanta, în Decizia din 15 decembrie 2009 privind ajutorul de stat SA.14175 (ex E 2/2005 și N 642/2009) – Țările de Jos – Existing and special projet aid to housing corporations (JO 2010, C 31, p. 4) și în Decizia din 30 august 2010 privind ajutorul de stat E/2005 – Țările de Jos – Existing aid to housing corporations: decision amending paragraphs 22-24 of the Commission Decision of 15 December 2009 (JO 2010, C 250, p. 1), Comisia nu a propus autorităților neerlandeze eliminarea schemei de ajutor existente, ci modificarea acesteia pentru a asigura conformitatea ei cu normele Uniunii care reglementează ajutoarele de stat.
7

Articolul 22 alineatul (1) din anexa XIII la statut prevede: „(1) Funcționarul care are o vechime în serviciu de cel puțin 20 de ani la 1 mai 2004 are dreptul la pensie pentru limită de vârstă la vârsta de 60 de ani. Funcționarul în vârstă de cel puțin 35 de ani la 1 mai 2014, încadrat în muncă înainte de 1 ianuarie 2014, are dreptul la pensie pentru limită de vârstă la vârsta indicată în tabelul de mai jos: Vârsta la 1 mai 2014 Vârsta de pensionare 60 de ani și mai mult 60 de ani 59 de ani 60 de ani și 2 luni 58 de ani 60 de ani și 4 luni […] […] 35 de ani 64 de ani și 8 luni Funcționarul cu vârsta sub 35 de ani la 1 mai 2014 are dreptul la pensie pentru limită de vârstă la vârsta de 65 de ani. Cu toate acestea, pentru funcționarul în vârstă de cel puțin 45 de ani la 1 mai 2014 încadrat în muncă în perioada cuprinsă între 1 mai 2004 și 31 decembrie 2013, vârsta de pensionare rămâne 63 de ani. Cu excepția unei dispoziții contrare a prezentului Statut al funcționarilor, vârsta de pensionare a funcționarului încadrat în muncă înainte de 1 ianuarie 2014 care urmează să fie luată în considerare în toate trimiterile la vârsta de pensionare din prezentul Statut al funcționarilor, se stabilește în conformitate cu dispozițiile menționate anterior.”
77

Mai mult, trebuie arătat că punctele 17 și 18 din comunicarea privind definirea pieței relevante, citate de reclamantă, descriu aplicarea „testului SSNIP” (small but significant and non‑transitory increase in price), prin care se urmărește să se examineze reacția clienților față de o creștere a prețului relativ al produsului în discuție, atunci când toți ceilalți factori – așadar, și prețul produsului candidat în vederea includerii pe aceeași piață relevantă – rămân constanți. Or, în speță, reclamanta se limitează să constate o diferență de preț, de altfel nedeterminată, între canalele Fox Sports și Ziggo Sport Totaal. În lumina punctelor 17 și 18 din comunicarea privind definirea pieței relevante, acest element, în sine, este insuficient pentru a repune în discuție concluzia deciziei atacate potrivit căreia cele două canale sunt substituibile.
75

Pe de altă parte, reclamanții contestă că Republica Elenă poate invoca în speță principiul rebus sic stantibus pentru a justifica modificările drepturilor lor contractuale. În susținerea acestui argument, în primul rând, reclamanții subliniază că titlurile de creanță în litigiu au fost emise într‑un moment în care comunitatea monetară internațională impusese deja în unanimitate ca titlurile de creanță de stat și fie însoțite de Clauze. În al doilea rând, în pofida solicitărilor reclamanților, Republica Elenă ar fi renunțat în mod deliberat să utilizeze Clauzele cu ocazia emiterii titlurilor de creanță în litigiu. În al treilea rând, în luna aprilie 2003, statele membre s‑ar fi pus de acord asupra necesității ca emisiunile de obligațiuni internaționale să fie însoțite de Clauze [a se vedea anexa 1 la raportul Comitetului economic și financiar ECFIN/CEFCPE (2004) REP 50483 final din 12 noiembrie 2004, p. 7] și, în luna septembrie 2003, Comitetul economic și financiar ar fi aprobat un set de clauze de bază care ar trebui să se aplice în condițiile care guvernează emiterea de obligațiuni. În al patrulea rând, încă din luna noiembrie 2004, „guvernatorii băncilor centrale ale statelor G 20” ar fi recomandat includerea Clauzelor în contractele de emitere de obligațiuni pentru a favoriza punerea în aplicare a unor decizii majoritare (a se vedea Recomandarea din 26 octombrie 2004 intitulată „Report to the EFC‑Implementation of the EU commitment on Collective Action Clauses in documentation of International Debt Issurance”). În al cincilea rând, temerile că Clauzele pot antrena prime de risc mai ridicate și cresc astfel costul finanțării statului nu au fost confirmate de studiile realizate în anul 2003 de A. Richards și de M. Gugiatti [„The Use of Collective Action Clauses in New York Law Bonds of Sovereign Borrower”, Journal of International Law, (2004), p. 815 și următoarele; Szodruch, A., Staateninsolvenz und private Gläubiger, BWV Verlag, 2008, p. 226]. Reclamanții consideră, prin urmare, că, dacă Republica Elenă a decis să nu introducă în titlurile sale de creanță grecești Clauzele, deși avusese loc această dezbatere privind includerea lor în titlurile de creanță de stat, ea nu putea, atunci când survin circumstanțele modificate cărora Clauzele sunt menite tocmai să răspundă, să pretindă impunerea unei restructurări recurgând la constrângere.
1

Reclamanta, regiunea Île‑de‑France, a fost înființată ca organism public care are personalitate juridică și autonomie financiară în temeiul loi no 76-394 portant création et organisation de la Région d’Île‑de‑France (Legea nr. 76-394 privind înființarea și organizarea regiunii Île‑de‑France) din 6 mai 1976 (JORF din 7 mai 1976, p. 2741). În temeiul articolului 6 din această lege, ea a fost însărcinată printre altele să definească politica regională de circulație și de transport de călători pe teritoriul său și să asigure punerea sa în aplicare.
36

În susținerea afirmațiilor lor, reclamantele invocă trei critici principale. În primul rând, ele arată că schema de ajutor în cauză trebuie să fie calificată drept schemă de ajutor existentă, în aplicarea articolului 1 litera (b) punctul (i) din Regulamentul 2015/1589, pentru motivul că posibilitatea colectivităților teritoriale de a acorda subvenții întreprinderilor de transport public de călători pe șosea a fost introdusă prin articolul 19 din décret no 49-1473 relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers (Decretul nr. 49-1473 privind coordonarea și armonizarea transporturilor feroviare și a celor rutiere) din 14 noiembrie 1949 (JORF din 15 noiembrie 1949, p. 11104, denumit în continuare „Decretul din 1949”), înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de instituire a Comunității Economice Europene (devenit Tratatul FUE) în Franța, la 1 ianuarie 1958. În al doilea rând, ele apreciază că, în măsura în care piețele de transport public din statele membre ale Uniunii nu erau deschise concurenței anterior anului 1995, dată reținută în Hotărârea din 24 iulie 2003, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415), privind deschiderea piețelor menționate, Comisia nu putea considera că ajutoarele acordate în cadrul schemei de ajutor în cauză constituiau deja ajutoare în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE la momentul introducerii lor și, ca urmare a acestui fapt, nu puteau constitui ajutoare existente în temeiul articolului 1 litera (b) punctul (v) prima teză din Regulamentul 2015/1589. În al treilea rând, ele susțin că analiza efectuată de Comisie în privința caracterului nou sau existent al schemei de ajutor în cauză în raport cu articolul 1 litera (b) punctul (v) din Regulamentul 2015/1589 nu le permite să cunoască motivele pentru care Comisia a apreciat că subvențiile pentru investiții acordate de regiune constituiau, de la prima lor punere în aplicare, o schemă de ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.
100

Trebuie amintit, pe de altă parte, că, atunci când Comisia concluzionează, ca în decizia atacată, în sensul ilegalității unui ajutor, dreptul Uniunii impune instanțelor naționale să dispună ca beneficiarul acestuia să plătească dobânzi pentru perioada în care ajutoarele în cauză au fost plătite ilegal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 februarie 2008, CELF și ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, punctele 51, 52 și 55, și Hotărârea din 16 octombrie 2014, Alpiq RomIndustries și Alpiq RomEnergie/Comisia, T‑129/13, nepublicată, EU:T:2014:895, punctul 39). Totuși, chiar în absența unor împrejurări excepționale, acest drept nu le impune să recupereze și ajutorul ilegal, atunci când acesta este compatibil cu piața internă. Dacă este cazul, numai în temeiul dreptului național, conform jurisprudenței amintite la punctul 32 de mai sus, instanța națională are eventual competența de a dispune recuperarea ajutorului ilegal, fără a aduce atingere dreptului statului membru vizat de a pune din nou în aplicare acest ajutor, ulterior, sau de a admite cereri de despăgubire pentru prejudicii produse din cauza caracterului ilegal al ajutorului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 februarie 2008, CELF și ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, punctul 55).
57

Astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, reclamantul apreciază în esență că, în măsura în care întreprinderile cu sediul în afara teritoriului regiunii Île‑de‑France pe care le‑a selecționat pentru analiza comparativă a costurilor erau supuse unei proceduri concurențiale în conformitate cu cerințele cuprinse în loi no 93-122 relative à la prévention de la corruption et à la transparence de la vie économique et des procédures publiques (Legea nr. 93-122 privind combaterea corupției și transparența vieții economice și a procedurilor publice) din 29 ianuarie 1993 (JORF din 30 ianuarie 1993, p. 1588, denumită în continuare „Legea Sapin”), ele trebuie să fie considerate, de la bun început, ca fiind întreprinderi bine gestionate în sensul Hotărârii din 24 iulie 2003, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415).
52

Reclamanta arată în esență că schema de ajutor în cauză trebuie să fie calificată drept schemă de ajutor existentă în temeiul articolului 1 litera (b) punctul (i) din Regulamentul 2015/1589. Potrivit acesteia, posibilitatea colectivităților publice de a acorda subvenții întreprinderilor de transport public rutier de călători, în cadrul unor contracte care definesc obligațiile de servicii și obligațiile tarifare suportate de acestea din urmă, a fost introdusă prin articolul 19 din décret no 49-1473 relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers (Decretul nr. 49-1473 privind coordonarea și armonizarea transporturilor feroviare și a celor rutiere) din 14 noiembrie 1949 (JORF din 15 noiembrie 1949, p. 11104, denumit în continuare „Decretul din 1949”), înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de instituire a Comunității Economice Europene în Franța, la 1 ianuarie 1958. Ea amintește că, în conformitate cu articolul 1 litera (b) punctul (i) din Regulamentul 2015/1589, ajutoarele introduse înainte de intrarea în vigoare a TFUE în statul membru în cauză sunt considerate existente.
36

În susținerea afirmațiilor lor, reclamantele invocă două critici principale. În primul rând, ele arată că schema de ajutor în cauză trebuie să fie calificată drept schemă de ajutor existentă, în aplicarea articolului 1 litera (b) punctul (i) din Regulamentul 2015/1589, pentru motivul că posibilitatea colectivităților teritoriale de a acorda subvenții întreprinderilor de transport public de călători pe șosea a fost introdusă prin articolul 19 din décret no 49-1473 relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers (Decretul nr. 49-1473 privind coordonarea și armonizarea transporturilor feroviare și a celor rutiere) din 14 noiembrie 1949 (JORF din 15 noiembrie 1949, p. 11104, denumit în continuare „Decretul din 1949”), înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de instituire a Comunității Economice Europene (devenit Tratatul FUE) în Franța, la 1 ianuarie 1958. În al doilea rând, ele apreciază că, în măsura în care piețele de transport public din statele membre ale Uniunii nu erau deschise concurenței anterior anului 1995, dată reținută în Hotărârea din 24 iulie 2003, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415), privind deschiderea piețelor menționate, Comisia nu putea considera că ajutoarele acordate în cadrul schemei de ajutor în cauză constituiau deja ajutoare în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, la momentul introducerii lor, și, ca urmare a acestui fapt, nu puteau constitui ajutoare existente în temeiul articolului 1 litera (b) punctul (v) prima teză din Regulamentul 2015/1589.
72

Reiese dintr‑o jurisprudență constantă că ajutoarele vizate la articolul 107 alineatul (1) TFUE nu se limitează la subvenții, dat fiind că ele cuprind nu doar prestații pozitive, cum sunt subvențiile înseși, ci și intervenții ale statului care, sub diferite forme, diminuează sarcinile care grevează în mod normal bugetul unei întreprinderi și care, astfel, fără a fi subvenții în sensul strict al termenului, sunt de aceeași natură și au efecte identice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 februarie 1961, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Înalta Autoritate,30/59, EU:C:1961:2, p. 39, Hotărârea din 2 iulie 1974, Italia/Comisia, 173/73, EU:C:1974:71, punctul 33, Hotărârea din 15 martie 1994, Banco Exterior de España, C‑387/92, EU:C:1994:100, punctul 13, și Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Comisia și Spania/Government of Gibraltar și Regatul Unit, C‑106/09 P și C‑107/09 P, EU:C:2011:732, punctul 71).