ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31.

Republica Federală Germania consideră că, în Hotărârea Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland, Landesverband Nordrhein‑Westfalen (C‑115/09, EU:C:2011:289, punctul 45), Curtea a constatat că legiuitorul național are posibilitatea de a limita drepturile a căror încălcare poate fi invocată de un particular în cadrul unei acțiuni în justiție împotriva uneia dintre deciziile, acțiunile sau omisiunile avute în vedere la articolul 11 din Directiva 2011/92. În această privință, subliniază că, în temeiul articolului 42 alineatul 2 din VwGO, admisibilitatea unei acțiuni în anulare sau a unei cereri de somație presupune ca particularul reclamant să pretindă că i‑au fost încălcate „drepturile” prin actul administrativ în discuție sau prin refuzul de a adopta acest act și ca ordinea juridică germană să nu recunoască unui particular un drept general de a revendica executarea legii.
4.

Articolul 12 din Directiva 2004/38 reglementează păstrarea dreptului de ședere de către membrii de familie în eventualitatea decesului sau a plecării cetățeanului Uniunii și are următorul conținut: „(1) Fără a aduce atingere [celorlalte condiții prevăzute la cel] de al doilea paragraf, decesul sau plecarea cetățeanului Uniunii din statul membru gazdă nu afectează dreptul de ședere al membrilor săi de familie care au cetățenia unui stat membru. […] (2) Fără a aduce atingere [celorlalte condiții prevăzute la cel] de al doilea paragraf, decesul cetățeanului Uniunii nu atrage după sine pierderea dreptului de ședere al membrilor săi de familie care nu au cetățenia unui stat membru și care și‑au avut reședința în statul membru gazdă în calitate de membri de familie timp de cel puțin un an înainte de decesul cetățeanului Uniunii. […] (3) Plecarea cetățeanului Uniunii din statul membru gazdă sau decesul acestuia nu atrage pierderea dreptului de ședere pentru copiii săi sau pentru părintele care are custodia acestor copii, indiferent de cetățenie, atât timp cât aceștia își au reședința în statul membru gazdă și sunt înscriși într‑o instituție de învățământ pentru a studia acolo, până la terminarea studiilor.”
17.

Funcția Curții nu este de a formula opinii consultative cu privire la chestiuni generale sau ipotetice ( 8 ). Trimiterea preliminară trebuie să fie necesară pentru soluționarea efectivă a unui contencios ( 9 ). Prezenta cauză nu are natura unei acțiuni directe introduse de Comisie împotriva Italiei în care se pune în discuție, in abstracto, aspectul dacă regimul juridic aplicabil pentru perceperea taxelor judiciare în cadrul litigiilor privind contractele de achiziții publice respectă dreptul Uniunii, ci are natura unei proceduri preliminare legate în mod inextricabil de problemele juridice relevante pentru cauza principală.
18.

Guvernul german consideră că nu orice informație incorectă sau falsă care este inclusă în formularul de cerere permite atacarea somației în temeiul articolului 20 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1896/2006. Reexaminarea somației europene de plată este justificată doar în cazul în care, în urma aprecierii intereselor ambelor părți, se constată că executarea acesteia ar fi greu de suportat („unerträglich”) de una dintre părți. În plus, guvernul german citează Hotărârea Novontech‑Zala ( 5 ), referitoare la articolul 20 din Regulamentul nr. 1896/2006, în care Curtea a statuat, în ceea ce privește termenul de opoziție de 30 de zile, că, „atunci când […] depășirea termenului respectiv este cauzată de lipsa de diligență a reprezentantului pârâtului, o astfel de situație, din moment ce ar fi putut fi evitată cu ușurință, nu se poate încadra la circumstanțe extraordinare sau excepționale în sensul [articolului 20 alineatul (1) litera (b) și alineatul (2)]”. În opinia guvernului german, acest raționament trebuie să se aplice și pentru ca o situație care ar fi putut fi evitată cu ușurință de către cel care o invocă să nu poată fi calificată drept „circumstanță excepțională”. În plus, posibilitatea reexaminării unei somații europene de plată împotriva căreia se putea formula opoziție în termenul prevăzut [opoziție care, în plus, nici măcar nu trebuie motivată, conform articolului 16 alineatul (3) din respectivul regulament] ar contraveni obiectivelor Regulamentului nr. 1896/2006 (în special celor privind celeritatea procedurii și reducerea costurilor).
88.

Astfel, articolul 26 alineatul 3 din Ordonanța Energie electrică prevede că „taxa se calculează pe baza puterii puse la dispoziția clienților finali eligibili”. Articolul 20 septidecies alineatul 3 din Ordonanța Gaze naturale, introdus în anul 2011 ( 44 ), prevede că „taxa se calculează pe baza calibrului contoarelor utilizate de administratorul de rețea, la punctele de consum situate în Regiunea Bruxelles‑Capitală, la clienții finali. Calibrul contorului este determinat prin debitul maxim de gaze naturale măsurat în metri cubi pe oră pentru care a fost conceput contorul”. Potrivit acestor dispoziții, cuantumul contribuțiilor regionale crește odată cu puterea pusă la dispoziția clienților. Or, costul serviciilor prestate beneficiului nu se majorează cu puterea pusă la dispoziție. Un client la dispoziția căruia este pusă o putere semnificativă nu beneficiază mai mult de misiuni de serviciu public decât un client la dispoziția căruia este pusă o putere inferioară: beneficiul misiunilor de serviciu public, implicit costul acestora, nu are legătură cu puterea pusă la dispoziție. În consecință, cuantumul contribuțiilor regionale nu are legătură cu costul misiunilor de serviciu public.
102.

Astfel cum arată de la bun început instanța de trimitere, reiese din jurisprudența Curții că o eventuală incompatibilitate între legislația fiscală a unui stat membru și dreptul Uniunii nu poate fi corectată prin simpla aplicare a unor dispoziții pe care un alt stat membru le‑a adoptat în mod unilateral ( 73 ). În special, atingerea adusă liberei circulații a capitalurilor cauzată de faptul că statul‑sursă tratează mai favorabil un contribuabil care are reședința pe teritoriul său decât pe un contribuabil care nu are reședința în acest stat nu poate fi compensată în mod valabil de simpla împrejurare că celălalt stat membru în care are reședința acesta din urmă a instituit măsuri interne care îi acordă un avantaj ( 74 ).
71.

Articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2006/112 și articolul 4 alineatul (5) primul paragraf din cea de A șasea directivă privind TVA‑ul au păstrat de asemenea, în această privință, un conținut identic în versiunile în limbile germană și engleză. În limba germană, enumerarea are următoarea formă: „Staaten, Länder, Gemeinden und sonstige Einrichtungen des öffentlichen Rechts”, în timp ce versiunea în limba engleză are următorul cuprins: „states, regional and local government authorities and other bodies governed by public law”.
91.

În această privință, s‑a arătat în mai multe rânduri că, în decizia în litigiu, Comisia, excluzând existența unei continuități economice între grupul Sernam și Geodis, a constatat că nu se poate considera că, prin preluarea activelor grupului Sernam, Geodis a beneficiat de ajutoarele acordate acestui grup. Or, fără a fi necesară o analiză a temeiului acțiunii în dreptul național, considerăm că această concluzie care apare în decizia în litigiu poate compromite acțiunea intentată de recurente împotriva Geodis, având în vedere că această concluzie elimină premisa pe care este întemeiată acțiunea, conform căreia Geodis poate fi considerată drept beneficiară a ajutoarelor de stat acordate grupului Sernam. În plus, după cum am arătat la punctele 49-51 de mai sus, această decizie are un caracter obligatoriu pentru instanța națională.
9.

În temeiul articolului 18 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3665/87: „Dovada finalizării formalităților vamale pentru punerea în consum este furnizată: (a) sub forma documentului vamal sau a unei copii sau fotocopii a acestuia, care trebuie să fie autentificată ca fiind conformă cu originalul fie de instituția care a andosat documentul original, fie de o agenție oficială din țara terță în cauză, fie de o agenție a unui stat membru, sau (b) sub forma unui certificat de vămuire întocmit pe un formular conform modelului din anexa II; formularul respectiv trebuie completat în una sau mai multe dintre limbile oficiale ale Comunității și în una dintre limbile utilizate în țara terță în cauză, sau (c) sub forma oricărui alt document andosat de serviciile vamale din țara terță în cauză, care include identificarea produselor și face dovada punerii acestora în comun în țara terță.” [traducere neoficială]
23.

Guvernul belgian contestă, cu titlu principal, competența Curții pentru a răspunde la întrebarea preliminară, întrucât cauza principală nu prezintă nicio legătură cu dreptul Uniunii. Pe de o parte, situația doamnei Wojciechowski ar fi pur internă, dat fiind că nu intră sub incidența dispozițiilor de drept primar în domeniul liberei circulații a lucrătorilor și nici sub incidența Regulamentelor nr. 1408/71 sau nr. 883/2004. Pe de altă parte, litigiul principal nu ar privi refuzul sau reducerea pensiei pentru limită de vârstă pe care persoana în cauză o poate pretinde pentru cariera pe care a efectuat‑o în cadrul Uniunii, nici refuzul ONP de luare în considerare a anilor de carieră efectuați în cadrul unei instituții în vederea stabilirii pensiei pentru limită de vârstă din partea sistemului belgian, această carieră fiind, dimpotrivă, luată în considerare. Principiul cooperării loiale consacrat la articolul 4 alineatul (3) TUE, care stabilește o obligație reciprocă între Uniune și statele sale membre, nu ar fi aplicabil în prezenta cauză, care nu ar putea fi comparată nici cu cea în care s‑a pronunțat Hotărârea Comisia/Belgia (137/80, EU:C:1981:237), nici cu cea în care s‑a pronunțat Hotărârea My (C‑293/03, EU:C:2004:821).
8.

Articolul 46 din Directiva 2013/32 are următorul cuprins: „(1) Statele membre se asigură că solicitanții de protecție internațională au dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești, împotriva: (a) unei decizii luate cu privire la cererea lor de protecție internațională, inclusiv o decizie: (i) de a considera nefondată o cerere cu privire la statutul de refugiat și/sau de protecție subsidiară, (ii) de a considera inadmisibilă o cerere în temeiul articolului 33 alineatul (2); (iii) luată la frontieră sau în zonele de tranzit ale unui stat membru în conformitate cu articolul 43 alineatul (1); (iv) de a nu efectua o examinare în temeiul articolului 39. (b) refuzului de a redeschide examinarea unei cereri după încheierea sa în conformitate cu articolele 27 și 28; (c) unei decizii de retragere a protecției internaționale în conformitate cu articolul 45. […] (3) Pentru a se conforma alineatului (1), statele membre se asigură că o cale de atac efectivă prevede examinarea deplină și ex nunc atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept, inclusiv, după caz, o examinare a necesităților de protecție internațională în temeiul Directivei 2011/95/UE, cel puțin în cazul procedurilor privind căile de atac în fața unei instanțe de fond. (4) Statele membre prevăd termene rezonabile și alte norme necesare pentru exercitarea de către solicitant a dreptului său la o cale de atac efectivă în temeiul alineatului (1). Termenele respective nu împiedică sau îngreunează în mod excesiv exercitarea de către solicitant a acestui drept. […] (5) Fără a aduce atingere alineatului (6), statele membre permit solicitanților să rămână pe teritoriu până la expirarea termenului de prescripție privind exercitarea dreptului lor la o cale de atac efectivă și, în cazul în care acest drept a fost exercitat în termenul respectiv, până la soluționarea căii de atac. (6) În cazul unei decizii: (a) de a considera o cerere vădit nefondată în conformitate cu articolul 32 alineatul (2) sau nefondată după examinarea în conformitate cu articolul 31 alineatul (8) […]; (b) de a considera inadmisibilă o cerere în temeiul articolului 33 alineatul (2) litera (a), (b) sau (d); (c) de a respinge redeschiderea cazului solicitantului după ce a fost întrerupt în conformitate cu articolul 28 sau (d) de a nu examina sau de a nu examina integral cererea în temeiul articolului 39, o instanță judecătorească are competența de a hotărî dacă solicitantul poate rămâne sau nu pe teritoriul statului membru, fie la cererea solicitantului în cauză, fie din proprie inițiativă, în cazul în care decizia luată are drept consecință încetarea dreptului solicitantului de a rămâne în statul membru și când, în asemenea cazuri, dreptul de a rămâne în statul membru până la soluționarea căii de atac nu este prevăzut în legislația internă. […] (8) Statele membre permit solicitantului să rămână pe teritoriu până la terminarea procedurii prin care se decide dacă solicitantul poate rămâne sau nu pe teritoriu, astfel cum se prevede la alineatele (6) și (7). […]”
17.

Articolul 7 din regulamentul menționat are următorul cuprins: „(1) Proiectele de interes comun contribuie la dezvoltarea [TEN‑T], prin crearea de noi infrastructuri de transport, prin reabilitarea și modernizarea infrastructurilor de transport existente și prin măsuri de promovare a utilizării eficiente a rețelei din punctul de vedere al resurselor. (2) Un proiect de interes comun: (a) contribuie la îndeplinirea obiectivelor din cel puțin două din cele patru categorii prevăzute la articolul 4; (b) respectă dispozițiile capitolului II și, dacă vizează rețeaua centrală, respectă, în plus, dispozițiile capitolului III; (c) are viabilitate economică, pe baza unei analize a costurilor și a beneficiilor socioeconomice; (d) are o valoare adăugată europeană demonstrată. (3) Un proiect de interes comun poate să înglobeze întregul său ciclu, inclusiv studiile de fezabilitate și procedurile de autorizare, punerea în aplicare și evaluarea. […]”
81.

Directiva privind spălarea banilor nu definește „suspiciunea de spălare a banilor sau de finanțare a terorismului”. Deși articolul 22 alineatul (1) litera (a) (referitor la întinderea obligației de raportare către UIF) sugerează că a avea suspiciuni nu este același lucru cu a avea „motive temeinice [de a suspecta]” că se comite (ori s‑a comis) ori a avut loc o tentativă de spălare a banilor sau de finanțare a terorismului, considerăm că această distincție nu poate fi interpretată în sensul că „suspiciunea” de la articolul 7 litera (c) are un caracter pur subiectiv. În opinia noastră, suspiciunea trebuie să se bazeze pe anumite elemente obiective care pot fi analizate pentru a verifica respectarea articolului 7 litera (c) și a altor dispoziții din Directiva privind spălarea banilor ( 28 ). Astfel, în opinia noastră, „o suspiciune de spălare a banilor sau de finanțare a terorismului”, în sensul articolului 7 litera (c), apare în special atunci când, ținând cont de împrejurările concrete legate de un client și de tranzacțiile sale (inclusiv în ceea ce privește utilizarea și administrarea contului sau a conturilor acestuia), există motive verificabile care indică faptul că există riscul ca respectivul client să fie implicat în prezent sau în viitor în spălarea banilor sau finanțarea terorismului.
40.

Procedura administrativă în fața Comisiei în cadrul procedurilor desfășurate în temeiul articolului 101 TFUE este împărțită în două etape distincte și succesive, fiecare cu propria logică: o etapă a investigației prealabile și o etapă inter partes. Investigația prealabilă, care durează până la CO, este destinată să permită Comisiei să strângă toate elementele relevante care confirmă sau nu confirmă existența unei încălcări a normelor de concurență și să adopte o primă poziție cu privire la modul în care urmează să fie desfășurată în continuare procedura. Etapa contradictorie, care se întinde de la momentul notificării CO până la adoptarea deciziei finale, este destinată să permită Comisiei să se pronunțe definitiv asupra încălcării imputate. Partea în cauză nu este informată decât la începutul etapei inter partes, prin intermediul CO, în legătură cu toate elementele esențiale pe care Comisia se întemeiază în acest stadiu al procedurii. În consecință, numai după trimiterea CO, partea respectivă poate invoca pe deplin dreptul său la apărare ( 16 ).
107.

Potrivit acestor criterii, Consiliul poate înscrie numai [persoanele fizice și juridice, entitățile și organismele] care „au fost identificate ca: (a) participând, fiind asociate în mod direct sau susținând activitățile nucleare care prezintă un risc de proliferare sau activitățile de dezvoltare a vectorilor purtători de arme nucleare desfășurate de Iran, inclusiv prin implicarea în achiziționarea produselor și tehnologiilor interzise, sau care sunt în proprietatea sau sub controlul unei astfel de persoane, entități sau organism, inclusiv prin mijloace ilicite, sau care acționează în numele acestora sau sub îndrumarea acestora; (b) fiind o persoană fizică sau juridică, o entitate sau un organism care a sprijinit o persoană, o entitate sau un organism inclus pe listă pentru ca acestea să eludeze sau să încalce dispozițiile prezentului regulament, ale Deciziei 2010/413/PESC sau ale RCSONU 1737 (2006), RCSONU 1747 (2007), RCSONU 1803 (2008) și RCSONU 1929 (2010); (c) fiind un membru important al Gărzii Revoluționare Islamice sau o persoană juridică, o entitate sau un organism aflat în proprietatea sau sub controlul Gărzii Revoluționare Islamice sau al unuia sau mai multora dintre membrii săi sau al persoanelor fizice sau juridice care acționează în numele lor; (d) fiind alte persoane, entități sau organisme care oferă sprijin, de exemplu sprijin material, logistic sau financiar, guvernului Iranului și persoanelor și entităților asociate cu acestea; (e) fiind o persoană juridică, o entitate sau un organism aflat în proprietatea sau sub controlul Islamic Republic of Iran Shipping Lines (IRISL) sau care acționează în numele acesteia” ( 34 ).
6.

În plus, vom arăta că, în cazul în care, precum în circumstanțele din cauza principală, este sesizată cu o acțiune având ca obiect controlul legalității unei reglementări naționale care nu a intrat încă în vigoare și rămâne parțial un simplu proiect, instanța națională, pentru a aprecia proporționalitatea acestei reglementări cu obiectivul urmărit, trebuie să examineze nu numai elementele deținute de autoritățile naționale și pe care le‑au examinat la elaborarea acestei reglementări, ci și toate faptele existente la data la care se pronunță. Vom preciza că competența instanței naționale de a examina aceste elemente nu are restricții speciale în afară de cele ce decurg din aplicarea principiului contradictorialității și, sub rezerva principiilor echivalenței și efectivității, din dispozițiile procedurale naționale privind prezentarea probelor în procedurile judiciare.
18.

Rezultă, așadar, că jurisprudența din Hotărârea First National Bank of Chicago trebuie aplicată și la moneda bitcoin. Transferul acesteia nu reprezintă ca atare o operațiune impozabilă. Dar întrucât domnul Hedqvist intenționează să cumpere și să vândă moneda bitcoin în schimbul coroanelor suedeze, operațiune al cărei preț este prevăzut cu un adaos față de cursul de schimb al unei anumite burse electronice, activitatea sa o include și pe aceea de prestare de servicii cu titlu oneros conform articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva TVA, sub forma unui schimb.
5.

Articolul 17 alineatele (1)-(3) din această directivă prevede: „(1) Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura agentului comercial, după expirarea contractului de agenție, o indemnizație potrivit alineatului (2) sau repararea prejudiciului potrivit alineatului (3). (a) Agentul comercial are dreptul la indemnizație în cazul și în măsura în care: — a adus comitentului noi clienți sau a contribuit substanțial la creșterea volumului de afaceri întreprinse cu clienții existenți, iar comitentul continuă să obțină beneficii substanțiale din afacerile cu acești clienți și — plata acestei indemnizații este echitabilă având în vedere toate împrejurările și, în special, comisionul pierdut de agentul comercial în afacerea cu clienții. […] (b) volumul compensației nu poate depăși echivalentul unei indemnizații pe un an de zile calculată din remunerația anuală medie a agentului comercial în ultimii cinci ani și, în cazul în care respectivul contract datează de mai puțin de cinci ani, indemnizația se calculează cu ajutorul mediei din perioada respectivă; (c) acordarea acestei indemnizații nu îl poate împiedica pe agentul comercial să obțină daune interese. (3) Agentul comercial are dreptul la repararea prejudiciului datorat încetării relațiilor sale cu comitentul. Acest prejudiciu decurge, în special, în cazul în care încetarea relațiilor intervine în condițiile în care: — agentului comercial nu i s‑au plătit comisioanele de care ar fi beneficiat din buna executare a contractului de agenție, în timp ce comitentul obține beneficii substanțiale legate de activitatea agentului comercial, — în condiții care nu au permis agentului comercial să amortizeze costurile și cheltuielile pe care le‑a suportat pentru îndeplinirea contractului de agenție la sugestia comitentului.”
19.

Primarul susține că din rapoartele și din registrele menționate mai sus rezultă că activitatea în localul de prostituție al domnului Harmsen nu a fost efectuată în așa fel încât să se prevină abuzul. Pentru acest motiv, primarul nu are convingerea că domnul Harmsen va oferi garanții suficiente în cazul celor două localuri de prostituție pe care le are în vedere pentru a se asigura că nu are loc nicio infracțiune în ceea ce privește prostituatele care ar putea lucra acolo. Primarul consideră că, prin urmare, nu este suficient de probabil ca domnul Harmsen să respecte obligația prevăzută la articolul 3.32 alineatul 1 litera a) din Regulamentul general al localității Amsterdam din 2008.
24.

Potrivit articolului 37 alineatul (1) din Codul vamal, „[m]ărfurile introduse pe teritoriul vamal al Uniunii se află sub supraveghere vamală [și] pot fi supuse controlului vamal”. Aceste controale au drept scop, potrivit definiției care figurează la articolul 4 punctul 14 din Codul vamal, „garant[area] unei aplicări corecte a legislației vamale și a altor acte cu putere de lege care reglementează intrarea, ieșirea, tranzitul, transferul și destinația mărfurilor” care se află sub supraveghere vamală. Această dispoziție are în vedere același obiectiv de garantare a aplicării corecte a reglementării prezent și în definiția „supravegherii de către autoritățile vamale”, menționată la punctul 21 din prezentele concluzii. În consecință, deși controalele respective pot să aibă loc în orice moment, supravegherea vamală trebuie să se materializeze însă sub forma unor controale vamale, în principal în anumite momente „esențiale” pentru aplicarea corectă a reglementării.
63.

Situația în discuție în litigiul principal este, pe de altă parte, susceptibilă să intre atât sub incidența articolului 10 din Directiva 95/46, cât și sub incidența articolului 11 din aceasta. Astfel și după cum reiese din considerațiile de mai sus, prelucrarea corectă de către ANAF a datelor cu caracter personal ale reclamanților din litigiul principal presupunea ca ANAF să îi informeze, printre altele, cu privire la transmiterea acestor date către CNAS, conform articolului 10 litera (c) din Directiva 95/46. În plus, prelucrarea de către CNAS a datelor transmise de ANAF presupunea de asemenea ca reclamanții menționați să fie cel puțin informați cu privire la scopul prelucrării respective, precum și cu privire la categoriile de date vizate, conform articolului 11 alineatul (1) literele (b) și (c) din Directiva 95/46.