Cauza T‑151/07

Kone Oyj și alții

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața instalării și a întreținerii ascensoarelor și a scărilor rulante – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Manipularea cererilor de ofertă – Împărțirea piețelor – Stabilirea prețurilor”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Amenzi – Linii directoare pentru calculul amenzilor – Natură juridică

(Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei)

2. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Coerență între cuantumurile aplicate mai multor întreprinderi

(art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A)

3. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Obligația de a lua în considerare impactul real asupra pieței – Inexistență – Rol primordial al criteriului întemeiat pe natura încălcării

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A]

4. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Aplicarea Comunicării privind cooperarea – Puterea de apreciere a Comisiei

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

5. Concurență – Procedură administrativă – Competențele de inspecție ale Comisiei – Decizie prin care se dispune o verificare – Obligația de motivare – Conținut

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 20 alin. (4)]

6. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Comunicarea Comisiei privind neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate – Caracter obligatoriu pentru Comisie

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

7. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Încălcarea principiului egalității de tratament – Condiții – Caracterul comparabil al situațiilor

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

8. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Acces la dosar – Întindere – Refuz de a comunica un document – Consecințe – Necesitatea de a distinge, la nivelul sarcinii probei care incumbă întreprinderii în cauză, între documentele incriminatoare și documentele dezincriminatoare

9. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Atitudinea întreprinderii pe parcursul procedurii administrative

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 18 alin. (1) și art. 20 alin. (3)]

10. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate – Aplicarea Comunicării privind cooperarea – Reducere în temeiul lipsei contestației în afara cadrului comunicării menționate

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicările 96/C 207/04 și 2002/C 45/03 ale Comisiei]

11. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate – Reducere în temeiul necontestării faptelor – Condiții

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 96/C 207/04 a Comisiei, titlul D, pct. 2]

12. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Atitudinea întreprinderii pe parcursul procedurii administrative – Nelegalitate a reducerilor de amendă acordate întreprinderilor care nu au recunoscut în mod expres susținerile Comisiei cu privire la situația de fapt

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23)

1. Deși Liniile directoare privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu pot fi calificate drept normă de drept pe care administrația ar fi, în orice caz, obligată să o respecte, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația nu se poate îndepărta, într‑un caz particular, fără a indica motive care să fie compatibile cu principiul egalității de tratament. Adoptând asemenea norme de conduită și anunțând prin intermediul publicării lor că le va aplica în viitor situațiilor vizate de acestea, Comisia își limitează propria putere de apreciere și nu se poate abate de la aceste norme fără să riște să fie sancționată, dacă este cazul, în temeiul unei încălcări a principiilor generale de drept, precum egalitatea de tratament și protecția încrederii legitime. În plus, liniile directoare menționate determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul stabilirii cuantumului amenzilor și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor.

(a se vedea punctele 34-36)

2. Chiar presupunând că, atunci când Comisia constată mai multe încălcări foarte grave în cadrul aceleiași decizii, aceasta ar trebui să respecte un raport de proporționalitate între cuantumurile de plecare generale ale amenzilor și dimensiunile diferitor piețe afectate, nu există niciun element care să indice că cuantumul de plecare general stabilit pentru înțelegerea referitoare la un stat membru este disproporționat în raport cu cuantumurile de plecare generale stabilite pentru înțelegerile referitoare la alte state membre, din moment ce Comisia a stabilit cuantumurile de plecare într‑un mod rezonabil și coerent, fără a recurge însă la o formulă matematică exactă, ceea ce, în orice caz, nu era obligată să facă.

(a se vedea punctele 54 și 55)

3. Gravitatea încălcărilor dreptului concurenței al Uniunii trebuie să fie stabilită în funcție de numeroase elemente, cum ar fi, în special, împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, fără să fi fost stabilită o listă imperativă sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu. În această privință, dimensiunea pieței relevante nu reprezintă, în principiu, un element obligatoriu, ci doar un element pertinent, printre altele, pentru a aprecia gravitatea încălcării, Comisia nefiind de altfel obligată, potrivit jurisprudenței, să realizeze o delimitare a pieței relevante sau o apreciere a dimensiunii acesteia atunci când încălcarea în cauză are un obiect anticoncurențial.

Astfel, Liniile directoare privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu prevăd calcularea cuantumului amenzilor în funcție de cifra de afaceri globală sau de cifra de afaceri realizată de întreprinderi pe piața relevantă. Totuși, acestea nici nu interzic luarea în considerare a unei astfel de cifre de afaceri în vederea stabilirii cuantumului amenzii în scopul de a respecta principiile generale ale dreptului Uniunii și atunci când împrejurările o impun.

În acest context, din moment ce Comisia nu a stabilit cuantumul general al unei amenzi pentru o încălcare care vizează un stat membru întemeindu‑se pe dimensiunea pieței afectate, ci și‑a bazat decizia pe natura respectivei încălcări și pe întinderea sa geografică, considerația potrivit căreia cuantumul de plecare general al unei amenzi aplicate pentru înțelegere în acest stat membru ar trebui să reflecte dimensiunea pretins limitată a pieței relevante se bazează pe o premisă eronată și decizia Comisiei nu încalcă principiul proporționalității.

Situația este aceeași în privința neluării în considerare a impactului încălcării asupra pieței. Astfel, în conformitate cu punctul 1 A primul paragraf din liniile directoare menționate, Comisia trebuie, în cadrul aprecierii gravității încălcării, să efectueze o examinare a impactului real asupra pieței numai în cazul în care se constată că acest impact poate fi măsurat. Pentru aprecierea acestui impact, Comisia are obligația să se raporteze la concurența care ar fi existat în mod normal în lipsa încălcării. Cu toate acestea, atunci când Comisia consideră că este imposibil să măsoare efectele precise ale unei încălcări asupra pieței, fără ca întreprinderile vizate să demonstreze contrarul, își întemeiază decizia pe natura gravă a încălcării, precum și pe întinderea geografică a acesteia.

Astfel, efectul unei practici anticoncurențiale nu este un criteriu hotărâtor în ceea ce privește aprecierea gravității unei încălcări. Unele elemente în legătură cu aspectul intenționat pot avea mai multă importanță decât cele privitoare la respectivele efecte, mai ales atunci când este vorba despre încălcări grave prin esența lor, precum o repartizare a piețelor. Prin urmare, natura încălcării are un rol primordial în special pentru caracterizarea încălcărilor drept „foarte grave”. În această privință, din descrierea încălcărilor foarte grave în liniile directoare menționate rezultă că acorduri sau practici concertate care urmăresc în special împărțirea piețelor pot duce, pentru simplul motiv al naturii proprii, la calificarea lor ca fiind „foarte grave”, fără a fi necesar ca aceste comportamente să fie caracterizate printr‑un impact sau o întindere geografică deosebită. Această concluzie este susținută de faptul că, deși descrierea încălcărilor grave menționează în mod expres impactul asupra pieței și efectele asupra unor zone întinse din piața comună, în schimb, cea a încălcărilor foarte grave nu menționează nicio cerință cu privire la un impact concret asupra pieței și nici cu privire la producerea unor efecte într‑o zonă geografică determinată.

În aceste condiții, prin chiar natura lor, încălcările normelor de concurență ale Uniunii constatate într‑o decizie a Comisiei se numără printre cele mai grave încălcări ale articolului 81 CE, deoarece au avut ca obiect o înțelegere secretă a concurenților pentru a‑și împărți piețele sau pentru a îngheța cotele de piață prin alocarea reciprocă a proiectelor de vânzare și de instalare de ascensoare și/sau de scări rulante noi și pentru a nu concura unii cu ceilalți în ceea ce privește întreținerea și modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante. Pe lângă afectarea gravă a concurenței pe care o determină, aceste înțelegeri, prin faptul că obligă părțile să respecte piețe distincte, adesea delimitate de frontierele naționale, provoacă izolarea acestor piețe, contracarând astfel obiectivul principal al tratatului reprezentat de integrarea pieței comunitare. Astfel, încălcări de acest tip, în special atunci când este vorba despre înțelegeri orizontale, sunt calificate drept deosebit de grave sau drept încălcări evidente.

(a se vedea punctele 32, 46, 47, 56, 61, 62, 64 și 67-69)

4. Comunicarea privind imunitatea la amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri reprezintă un instrument care are rolul să precizeze, cu respectarea normelor de drept de rang superior, criteriile pe care Comisia intenționează să le aplice în cadrul exercitării puterii sale de apreciere la stabilirea amenzilor aplicate pentru încălcarea normelor de concurență ale Uniunii. Aceasta duce la o autolimitare a acestei puteri care nu este însă incompatibilă cu menținerea unei marje de apreciere semnificative a Comisiei.

Astfel, Comisia beneficiază de o marjă de apreciere extinsă atunci când trebuie să evalueze dacă elementele de probă furnizate de o întreprindere care și‑a exprimat dorința de a beneficia de Comunicarea privind cooperarea prezintă o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din comunicarea menționată.

De asemenea, după ce constată că elementele de probă prezintă o valoare adăugată semnificativă, în sensul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea, Comisia dispune de o marjă de apreciere atunci când trebuie să stabilească nivelul exact al reducerii cuantumului amenzii care trebuie aplicată întreprinderii în cauză. Astfel, primul paragraf al punctului 23 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea prevede o serie de limite în care poate fi efectuată reducerea cuantumului amenzii pentru diferitele categorii de întreprinderi vizate. Având în vedere marja de apreciere menționată, numai o depășire vădită a acestei marje ar putea fi invalidată de instanța Uniunii.

Pentru a obține imunitatea la amenzi în temeiul punctului 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea, întreprinderea trebuie să furnizeze prima elemente de probă care, în opinia Comisiei, sunt de natură să îi permită să constate o încălcare a articolului 81 CE.

Pe de altă parte, calitatea cooperării unei întreprinderi precum Kone este cea care determină dacă aceasta poate beneficia de imunitate la amenzi în temeiul acestei dispoziții. Astfel, nu este suficient că o astfel de întreprindere a prezentat o informație și elemente care permiteau investigarea cu succes a încălcării. Chiar dacă este adevărat că nu este necesar ca elementele de probă comunicate să fie suficiente pentru a dovedi încălcarea în totalitatea sa sau în cele mai mici detalii, acestea trebuie totuși să aibă o natură, o precizie și o forță probantă suficiente pentru a permite Comisiei să constate o încălcare a articolului 81 CE.

În această privință, declarații întocmite din memorie de conducătorii societății vizate, în legătură cu care nu se poate exclude posibilitatea de a cuprinde inexactități, și declarații unilaterale nu pot fi suficiente pentru constatarea unei încălcări dacă nu sunt susținute de mijloace de probă scrise precise și concordante. Astfel, este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a crea convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită.

În aceste condiții, Comisia nu își depășește în mod vădit marja de apreciere atunci când refuză să acorde imunitatea la amenzi unei întreprinderi care a furnizat elemente de probă de o valoare probantă limitată, care nu datează din perioada în care a fost săvârșită încălcarea și din care o parte nu sunt datate. Împrejurarea că această întreprindere a obținut imunitatea pentru o încălcare de același tip săvârșită în alte state membre este lipsită de relevanță în această privință din moment ce natura și precizia informațiilor furnizate în fiecare caz erau diferite.

Comisia nu își depășește mai mult, în mod vădit, marja de apreciere de care dispune pentru evaluarea cooperării unei întreprinderi în scopul reducerii cuantumului amenzii aplicate atunci când consideră că elemente care nu datează din perioada săvârșirii faptelor, care neagă obiectul anticoncurențial al unei înțelegeri și care sunt afectate de ambiguitate, nu au o precizie suficientă pentru a li se atribui o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea menționată. Astfel, atunci când o întreprindere, care nu transmite Comisiei, în cadrul cererii sale de clemență, elemente de probă care datează de la momentul faptelor, o informează pe aceasta cu privire la anumite elemente pe care nu le cunoștea anterior, aceste elemente nu pot fi considerate ca întărind în mod semnificativ capacitatea Comisiei de a demonstra existența unei înțelegeri decât dacă întreprinderea în cauză stabilește o legătură între aceste informații și existența respectivei înțelegeri, contribuția întreprinderii trebuind să întărească efectiv capacitatea Comisiei de a dovedi existența încălcării. Astfel, orice reducere a cuantumului amenzii aplicate de Comisie trebuie să reflecte contribuția efectivă a întreprinderii la dovedirea de către Comisie a încălcării.

(a se vedea punctele 80, 81, 83, 84, 91, 94, 97-99, 100, 102, 103, 108, 111-113, 117-119, 122-124, 162, 165, 169, 174-176 și 179)

5. În ceea ce privește deciziile prin care se dispune efectuarea unor verificări, Comisia trebuie să indice cu claritate prezumțiile pe care intenționează să le verifice. Cu toate acestea, nu este necesar ca delimitarea precisă a pieței relevante, calificarea juridică exactă a încălcărilor prezumate și indicarea perioadei în care ar fi fost săvârșite aceste încălcări să figureze într‑o decizie de verificare.

(a se vedea punctul 116)

6. Comunicarea privind imunitatea la amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri dă naștere unor așteptări legitime pe care se întemeiază întreprinderile care doresc să informeze Comisia despre existența unei înțelegeri. Având în vedere încrederea legitimă pe care întreprinderile care doresc să coopereze cu Comisia și‑o pot întemeia pe această comunicare, Comisia este obligată să se conformeze acesteia la aprecierea, în cadrul determinării cuantumului amenzii aplicate unei întreprinderi, a cooperării ei. În această privință, un agent economic nu poate, în principiu, să deducă din simpla tăcere a Comisiei faptul că ar putea avea o încredere legitimă privind acordarea imunității la amenzi.

(a se vedea punctele 127, 130 și 186)

7. În cadrul aprecierii cooperării oferite de membrii unei înțelegeri, Comisia nu poate încălca principiul egalității de tratament. Nu există o încălcare a acestui principiu, cele două situații nefiind comparabile, atunci când Comisia, pe de o parte, acordă imunitatea la amendă unei întreprinderi ale cărei informații au permis declanșarea primelor verificări și, pe de altă parte, refuzul acordării pentru altă întreprindere care a furnizat informații după ce Comisia a efectuat aceste prime verificări.

(a se vedea punctele 135, 137, 138 și 140)

8. Respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, în special a unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu, constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii, care trebuie respectat, chiar dacă este vorba despre o procedură care are caracter administrativ.

Accesul la dosar în cazurile de concurență are drept scop, în special, să permită destinatarilor unei comunicări privind obiecțiunile să ia cunoștință de elementele de probă care figurează în dosarul Comisiei în scopul de a se putea exprima în mod util, pe baza acestor elemente, cu privire la concluziile la care a ajuns Comisia în comunicarea sa privind obiecțiunile. Accesul la dosar face parte dintre garanțiile procedurale prin care se are în vedere protejarea dreptului la apărare și asigurarea, în special, a exercitării efective a dreptului de a fi audiat.

Comisia are, așadar, obligația de a permite întreprinderilor implicate într‑o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE accesul la toate documentele incriminatoare sau dezincriminatoare pe care le‑a obținut în cursul investigației, sub rezerva secretelor de afaceri ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a celorlalte informații confidențiale.

Pe de altă parte, simpla necomunicare a unui document incriminator constituie o încălcare a dreptului la apărare doar dacă întreprinderea vizată demonstrează că Comisia s‑a întemeiat pe acest document pentru a‑și susține obiecțiunea privind existența încălcării și că această obiecțiune putea fi dovedită doar prin referire la documentul respectiv.

În schimb, în ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient astfel ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza respectivele înscrisuri dezincriminatorii în apărare, în sensul că, dacă s‑ar fi putut prevala de acestea în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau cu concluziile Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența, în orice mod, aprecierile Comisiei în eventuala decizie a acesteia, cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care i se reproșa, și, prin urmare, nivelul amenzii.

(a se vedea punctele 143-147 și 151)

9. Cu ocazia determinării cuantumului amenzii care trebuie aplicată pentru încălcarea normelor de concurență ale Uniunii, o reducere a cuantumului amenzii în temeiul unei cooperări în cadrul procedurii administrative nu este justificată decât dacă comportamentul întreprinderii în cauză a permis Comisiei să constate, cu mai puțină dificultate, existența unei încălcări și, dacă este cazul, să îi pună capăt. În plus, se poate considera că o întreprindere care declară în mod expres că nu contestă susținerile privind situația de fapt pe care își întemeiază Comisia obiecțiunile contribuie la facilitarea sarcinii Comisiei constând în constatarea și în sancționarea încălcărilor normelor Uniunii privind concurența.

Pe de altă parte, în conformitate cu articolul 18 alineatul (1) și cu articolul 20 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, întreprinderile sunt obligate să răspundă la cererile de informații și să se supună verificărilor. Or, o cooperare la investigație care nu depășește nivelul care rezultă din obligațiile care revin întreprinderilor în temeiul acestor dispoziții nu justifică o reducere a cuantumului amenzii.

În plus, nu se poate considera că o poziție pretins flexibilă a unei întreprinderi cu privire la cererile de aplicare a regimului de confidențialitate în privința informațiilor pe care le transmite Comisiei ar facilita sarcina Comisiei constând în constatarea și în sancționarea încălcărilor normelor Uniunii privind concurența. În această privință, o investigație nu este împiedicată de cererile de confidențialitate rezonabile și, în orice caz, întreprinderea vizată are posibilitatea să solicite aplicarea regimului de confidențialitate în privința datelor care, în opinia sa, nu trebuiau să fie divulgate unor terți.

Rezultă că o cooperare în astfel de limite nu poate să determine vreo încredere legitimă în privința reducerii cuantumului amenzii.

(a se vedea punctele 204 și 222)

10. Dreptul de a invoca protecția încrederii legitime aparține oricărui particular aflat într‑o situație din care reiese că administrația Uniunii, prin furnizarea unor asigurări precise, l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate. În schimb, o persoană nu poate invoca o încălcare a principiului încrederii legitime în lipsa unor asigurări precise acordate de administrație. Constituie astfel de asigurări informațiile precise, necondiționate și concordante emise de surse autorizate și de încredere.

În cadrul determinării cuantumului unei amenzi pentru încălcarea normelor de concurență ale Uniunii, anunțarea de către Comisie, în comunicarea privind obiecțiunile, a intenției de a acorda o reducere a cuantumului amenzii în afara cadrului Comunicării privind imunitatea la amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri nu poate constitui o asigurare precisă cu privire la mărimea sau la coeficientul de reducere, care va fi, dacă este cazul, acordată întreprinderilor vizate. Prin urmare, o astfel de afirmație nu poate da naștere în niciun caz vreunei încrederi legitime în acest sens.

Mai mult, o practică decizională anterioară a Comisiei nu poate să dea naștere unei încrederi legitime a întreprinderilor vizate cu privire la nivelul de reducere a amenzii.

În orice caz, operatorii economici nu pot avea o încredere legitimă în menținerea unei situații existente care poate fi modificată de instituții în cadrul exercitării puterii lor de apreciere. Astfel, aplicarea eficace a normelor Uniunii privind concurența impune posibilitatea adaptării de către Comisie în orice moment a nivelului amenzilor la nevoile acestei politici.

(a se vedea punctele 206-208, 210 și 212)

11. Pentru a beneficia de reducerea cuantumului amenzii în temeiul necontestării faptelor, în conformitate cu secțiunea D alineatul (2) a doua liniuță din Comunicarea privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri, o întreprindere trebuie să informeze în mod explicit Comisia că nu intenționează să conteste realitatea faptelor, după ce a luat cunoștință de comunicarea privind obiecțiunile. În această privință, o declarație de ordin general, potrivit căreia întreprinderea vizată nu contestă că înțelegerea secretă, în măsura în care este demonstrată de faptele cuprinse în dosarul Comisiei, se referea la o încălcare unică și continuă, nu poate fi considerată că facilitează sarcina Comisiei constând în constatarea și în sancționarea încălcărilor normelor Uniunii privind concurența. Situația este aceeași atunci când lipsa contestării este pur formală și ambiguă și nu a avut niciun efect pozitiv în privința stabilirii situației de fapt, întreprinderea vizată limitându‑se la a descrie participarea sa fie în termeni pur ipotetici, fie minimizând efectele anticoncurențiale ale acordurilor.

(a se vedea punctele 227, 230 și 231)

12. La stabilirea cuantumului amenzii care trebuie aplicată pentru încălcarea normelor de concurență ale Uniunii, în cadrul aprecierii pe care o efectuează cu privire la cooperarea membrilor unei înțelegeri, Comisia nu poate încălca principiul egalității de tratament. Cu toate acestea, respectarea principiului egalității de tratament trebuie să se concilieze cu respectarea principiului legalității, ceea ce înseamnă că nimeni nu poate invoca în beneficiul său o nelegalitate săvârșită în favoarea altuia.

În această privință, se poate considera că o întreprindere care declară în mod expres că nu contestă susținerile privind situația de fapt pe care își întemeiază Comisia obiecțiunile contribuie la facilitarea sarcinii Comisiei constând în constatarea și în sancționarea încălcărilor normelor Uniunii privind concurența. În deciziile sale prin care constată o încălcare a acestor norme, Comisia este îndreptățită să considere că un astfel de comportament constituie o recunoaștere a susținerilor privind situația de fapt și, așadar, că reprezintă un element de probă a temeiniciei susținerilor în cauză. Prin urmare, un astfel de comportament poate justifica o reducere a cuantumului amenzii.

Situația este diferită atunci când o întreprindere contestă în cadrul răspunsului său cea mai mare parte a acestor susțineri. Astfel, adoptând o asemenea atitudine în cursul procedurii administrative, întreprinderea nu contribuie la facilitarea sarcinii Comisiei.

(a se vedea punctele 234 și 235)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)

13 iulie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața instalării și a întreținerii ascensoarelor și a scărilor rulante – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Manipularea cererilor de ofertă – Împărțirea piețelor – Stabilirea prețurilor”

În cauza T‑151/07,

Kone Oyj, cu sediul în Helsinki (Finlanda),

Kone GmbH, cu sediul în Hanovra (Germania),

Kone BV, cu sediul în Voorburg (Țările de Jos),

reprezentate de domnul T. Vinje, solicitor, de D. Paemen, J. Schindler, B. Nijs și de A. Tomtsis, avocați, și de domnii J. Flynn, QC, și D. Scannell, barrister,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de domnii É. Gippini Fournier și R. Sauer, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei C(2007) 512 final a Comisiei din 21 februarie 2007 privind o procedură prevăzută de articolul 81 [CE] (cazul COMP/E‑1/38.823 − Ascensoare și scări rulante) sau, în subsidiar, de reducere a cuantumului amenzilor aplicate reclamantelor,

TRIBUNALUL (Camera a opta),

compus din doamna M. E. Martins Ribeiro (raportor), președinte, domnii N. Wahl și A. Dittrich, judecători,

grefier: doamna K. Andová, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 octombrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

1 Prezenta cauză are ca obiect o cerere de anulare a Deciziei C(2007) 512 final a Comisiei din 21 februarie 2007 privind o procedură prevăzută de articolul 81 [CE] (cazul COMP/E‑1/38.823 − Ascensoare și scări rulante) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 26 martie 2008 (JO C 75, p. 19), sau, în subsidiar, de reducere a cuantumului amenzilor aplicate reclamantelor.

2 În cadrul deciziei atacate, Comisia Comunităților Europene a considerat că următoarele societăți au încălcat articolul 81 CE:

– Kone Belgium SA, Kone GmbH (denumită în continuare „Kone Germania”), Kone Luxembourg Sàrl, Kone BV Liften en Roltrappen (denumită în continuare „Kone Țările de Jos”) și Kone Oyj (denumită în continuare „KC”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „Kone”);

– Otis SA, Otis GmbH & Co. OHG (denumită în continuare „Otis Germania”), General Technic‑Otis Sàrl, General Technic Sàrl, Otis BV (denumită în continuare „Otis Țările de Jos”), Otis Elevator Company (denumită în continuare „OEC”) și United Technologies Corporation (denumită în continuare „UTC”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „Otis”);

– Schindler SA, Schindler Deutschland Holding GmbH (denumită în continuare „Schindler Germania”), Schindler Sàrl, Schindler Liften BV (denumită în continuare „Schindler Țările de Jos”) și Schindler Holding Ltd (denumită în continuare „Schindler Holding”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „Schindler”);

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV, ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (denumită în continuare „TKA”), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (denumită în continuare „TKF”), ThyssenKrupp Elevator AG (denumită în continuare „TKE”), ThyssenKrupp AG (denumită în continuare „TKAG”), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl și ThyssenKrupp Liften BV (denumită în continuare „TKL”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „ThyssenKrupp”) și

– Mitsubishi Elevator Europe BV (denumită în continuare „MEE”).

3 KC, una dintre reclamantele din prezenta cauză, este o întreprindere globală de întreținere și de construcții mecanice, cu sediul în Finlanda, care vinde, produce, instalează și modernizează ascensoare și scări rulante, precum și uși automate pentru clădiri. KC își exercită activitatea în domeniul scărilor rulante și al ascensoarelor prin intermediul unor filiale naționale. Printre acestea se numără, în Germania, Kone Germania și, în Țările de Jos, Kone Țările de Jos [considerentele (15), (18) și (20) ale deciziei atacate].

Procedura administrativă

Investigația Comisiei

4 În vara anului 2003 au fost transmise Comisiei informații privind posibila existență a unei înțelegeri între principalii patru producători europeni de ascensoare și de scări rulante care exercită activități comerciale în Uniune, și anume Kone, Otis, Schindler și ThyssenKrupp [considerentele (3) și (91) ale deciziei atacate].

Germania

5 Începând cu 28 ianuarie 2004 și în cursul lunii martie 2004, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor din Germania ale Otis și ThyssenKrupp [considerentele (104) și (106) ale deciziei atacate].

6 La 12 și la 18 februarie 2004, Kone și‑a completat cererea în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea din 2002”), formulată la 2 februarie 2004 în privința Belgiei, cu o serie de informații privind Germania. De asemenea, în perioada cuprinsă între lunile martie 2004 și februarie 2005, Otis și‑a completat cererea privind Belgia cu o serie de informații privind Germania. La 25 noiembrie 2004, Schindler a prezentat o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 care cuprindea informații privind Germania, cerere care a fost completată în intervalul cuprins între decembrie 2004 și februarie 2005. În sfârșit, în cursul lunii decembrie 2005, tot în temeiul acestei comunicări, ThyssenKrupp a transmis Comisiei o cerere privind Germania [considerentele (105), (107), (112) și (114) ale deciziei atacate].

7 Între septembrie și noiembrie 2004, Comisia a trimis de asemenea, în temeiul articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), o serie de cereri de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Germania, mai multor clienți din acest stat membru și asociațiilor VDMA, VFA și VMA [considerentele (110), (111) și (113) ale deciziei atacate].

Țările de Jos

8 În luna martie 2004, Otis a formulat în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 o cerere privind Țările de Jos, care a fost ulterior completată. În cursul lunii aprilie 2004, în temeiul acestei comunicări a fost formulată o cerere de către ThyssenKrupp, care a fost de asemenea completată ulterior în mai multe rânduri. În sfârșit, la 19 iulie 2004, Kone și‑a completat cererea din 2 februarie 2004 privind Belgia cu informații privind Țările de Jos [considerentele (127), (129) și (130) ale deciziei atacate].

9 La 27 iulie 2004, Otis a primit imunitate condiționată în conformitate cu punctul 8 litera (a) din comunicarea menționată [considerentul (131) al deciziei atacate].

10 Începând cu 28 aprilie 2004, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17, Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor din Țările de Jos ale Kone, ale Schindler, ale ThyssenKrupp și ale MEE, precum și la sediul asociației Boschduin [considerentul (128) al deciziei atacate].

11 În septembrie 2004, Comisia a trimis, în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003, o serie de cereri de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Țările de Jos, mai multor clienți din acest stat membru și asociațiilor VLR și Boschduin [considerentele (133) și (134) ale deciziei atacate].

Comunicarea privind obiecțiunile

12 La 7 octombrie 2005, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile care era adresată, printre altele, societăților menționate la punctul 2 de mai sus. Toți destinatarii comunicării privind obiecțiunile au transmis observații scrise ca răspuns la obiecțiunile reținute de Comisie [considerentele (135) și (137) ale deciziei atacate].

13 Întrucât niciunul dintre destinatarii comunicării privind obiecțiunile nu a formulat o cerere în acest sens, nu a avut loc nicio audiere [considerentul (138) al deciziei atacate].

Decizia atacată

14 La 21 februarie 2007, Comisia a adoptat decizia atacată, prin care a constatat că societățile destinatare ale acesteia participaseră la patru încălcări unice, complexe și continue ale articolului 81 alineatul (1) CE în patru state membre, împărțindu‑și între ele piețele și înțelegându‑se sau punându‑se de acord cu privire la atribuirea cererilor de ofertă și a contractelor legate de vânzarea, instalarea, întreținerea și modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante [considerentul (2) al deciziei atacate].

15 În ceea ce privește destinatarii deciziei atacate, Comisia a considerat că, pe lângă filialele din Belgia, din Germania, din Luxemburg și din Țările de Jos ale întreprinderilor în cauză, societățile‑mamă ale respectivelor filiale trebuiau să fie declarate răspunzătoare în solidar pentru încălcările articolului 81 CE săvârșite de filialele fiecăreia dintre acestea, ca urmare a faptului că fuseseră în măsură să exercite o influență decisivă asupra politicii lor comerciale în perioada în care a avut loc încălcarea și că se putea prezuma că au folosit această posibilitate [considerentele (608), (615), (622), (627) și (634)-(641) ale deciziei atacate]. Societățile‑mamă ale MEE nu a fost declarate răspunzătoare în solidar pentru comportamentul filialei lor, deoarece nu s‑a putut dovedi că au exercitat o influență decisivă asupra comportamentului acesteia [considerentul (643) al deciziei atacate].

16 În vederea calculării cuantumului amenzilor, Comisia a utilizat în cadrul deciziei atacate metodologia cuprinsă în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile directoare din 1998”). Comisia a examinat de asemenea dacă și în ce măsură întreprinderile în cauză îndeplineau cerințele stabilite de Comunicarea privind cooperarea din 2002.

17 Comisia a calificat încălcările ca fiind „foarte grave” având în vedere caracterul lor și faptul că fiecare dintre ele acoperea întregul teritoriu al unui stat membru (Belgia, Germania, Luxemburg sau Țările de Jos), chiar dacă impactul lor real nu putea fi măsurat [considerentul (671) al deciziei atacate].

18 Pentru a ține seama de capacitatea economică efectivă a întreprinderilor în cauză de a produce un prejudiciu semnificativ concurenței, Comisia le‑a împărțit, pentru fiecare țară, în mai multe categorii, în funcție de cifra de afaceri realizată pe piața ascensoarelor și/sau a scărilor rulante, inclusiv, după caz, în ceea ce privește serviciile de întreținere și de modernizare [considerentele (672) și (673) ale deciziei atacate].

19 În ceea ce privește înțelegerea realizată în Germania, Kone, Otis și ThyssenKrupp au fost incluse în prima categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 70 000 000 de euro. Schindler a fost inclusă în a doua categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 17 000 000 de euro [considerentele (676)-(679) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce privește societatea ThyssenKrup i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 119 000 000 de euro și, respectiv, la 140 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea săvârșită de Kone, de Otis și de ThyssenKrupp a durat opt ani și patru luni (de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 80 %. Întrucât încălcarea săvârșită de Schindler a durat cinci ani și patru luni (de la 1 august 1995 la 6 decembrie 2000), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestei întreprinderi cu 50 %. Cuantumul de bază al amenzii a ajuns astfel la 126 000 000 de euro pentru Kone, la 214 200 000 de euro pentru Otis, la 25 500 000 de euro pentru Schindler și la 252 000 000 de euro pentru ThyssenKrupp [considerentele (693) și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697)-(707) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele (727)-(729), (735), (736), (742)-(744), (749), (750) și (753)-(755) ale deciziei atacate]. Kone a beneficiat, pe de o parte, de reducerea maximă de 50 % a cuantumului amenzii prevăzută la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din Comunicarea privind cooperarea din 2002 și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Otis a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 25 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf a doua liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 15 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf a treia liniuță din comunicarea amintită și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. ThyssenKrupp a beneficiat de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (778)-(813) ale deciziei atacate].

20 În ceea ce privește înțelegerea realizată în Țările de Jos, Kone a fost inclusă în prima categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 55 000 000 de euro. Otis a fost inclusă în a doua categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 41 000 000 de euro. Schindler a fost inclusă în a treia categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 24 500 000 de euro. ThyssenKrupp și MEE au fost incluse în a patra categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 8 500 000 de euro [considerentele (684) și (685) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce privește societatea ThyssenKrupp i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 69 700 000 de euro și, respectiv, la 17 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea săvârșită de Otis și de ThyssenKrupp a durat 5 ani și 10 luni (de la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 55 %. Întrucât încălcarea săvârșită de Kone și de Schindler a durat 4 ani și 9 luni (de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 45 %. Întrucât încălcarea săvârșită de MEE a durat 4 ani și o lună (de la 11 ianuarie 2000 la 5 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestei întreprinderi cu 40 %. Cuantumul de bază al amenzii a ajuns astfel la 79 750 000 de euro pentru Kone, la 108 035 000 de euro pentru Otis, la 35 525 000 de euro pentru Schindler, la 26 350 000 de euro pentru ThyssenKrupp și la 11 900 000 de euro pentru MEE [considerentele (695) și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697), (698) și (715)-(720) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele (724)-(726), (731), (732), (737), (739)-(741), (745)-(748) și (751)-(755) ale deciziei atacate]. În temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, Otis a beneficiat de imunitate totală la amenzi. ThyssenKrupp a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 40 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler și MEE au beneficiat de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (836)-(855) ale deciziei atacate].

21 Dispozitivul deciziei atacate are următorul conținut:

„Articolul 1

[…]

(2) În ceea ce privește Germania, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare:

– Kone: [KC] și [Kone Germania]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Germania]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Germania]: de la 1 august 1995 la 6 decembrie 2000 și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] și [TKF]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003.

[…]

(4) În ceea ce privește Țările de Jos, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare și să nu concureze unele cu celelalte pentru contractele de întreținere și de modernizare:

– Kone: [KC] și [Kone Țările de Jos]: de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Țările de Jos]: de la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Țările de Jos]: de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004;

– ThyssenKrupp: [TKAG] și [TKL]: de la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004 și

– [MEE]: de la 11 ianuarie 2000 la 5 martie 2004.

Articolul 2

[…]

(2) Pentru încălcările care au avut loc în Germania menționate la articolul 1 alineatul (2), se aplică următoarele amenzi:

– Kone: [KC] și [Kone Germania], în solidar: 62 370 000 de euro;

– Otis : [UTC], [OEC] și [Otis Germania], în solidar: 159 043 500 de euro;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Germania], în solidar: 21 458 250 de euro și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] și [TKF], în solidar: 374 220 000 de euro.

[…]

(4) Pentru încălcările care au avut loc în Țările de Jos menționate la articolul 1 alineatul (4), se aplică următoarele amenzi:

– Kone: [KC] și [Kone Țările de Jos], în solidar: 79 750 000 de euro;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Țările de Jos], în solidar: 0 euro;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Țările de Jos], în solidar: 35 169 750 de euro;

– ThyssenKrupp: [TKAG] și [TKL], în solidar: 23 477 850 de euro și

– [MEE]: 1 841 400 de euro.

[…]”

Procedura și concluziile părților

22 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 8 mai 2007, reclamantele, KC, Kone Germania și Kone Țările de Jos, au introdus prezenta acțiune.

23 Pe baza raportului întocmit de judecătorul raportor, Tribunalul (Camera a opta) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a adresat în scris o întrebare reclamantelor și a solicitat părților să prezinte anumite documente. Reclamantele nu au răspuns la întrebarea Tribunalului în termenul stabilit. Ele au răspuns totuși la respectiva întrebare printr‑o scrisoare din 10 septembrie 2009. Prin scrisoarea aceasta și prin scrisoarea din 28 septembrie 2009, reclamantele au subliniat caracterul confidențial al anumitor date și au cerut ca acestea să nu figureze în publicațiile Tribunalului. Părțile au răspuns la cererea de prezentare a unor documente în termenul stabilit.

24 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 16 octombrie 2009.

25 Prin Ordonanța din 14 octombrie 2009, Tribunalul a dispus ca, în conformitate cu articolul 65 litera (b), cu articolul 66 alineatul (1) și cu articolul 67 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură, Comisia să prezinte anumite documente în privința cărora invocase faptul că au caracter confidențial. Comisia a dat curs acestei cereri în termenul stabilit. Întrucât Tribunalul a considerat că respectivele documente nu erau necesare în vederea soluționării litigiului, acestea au fost restituite Comisiei fără a fi comunicate reclamantelor și procedura orală a fost terminată.

26 Reclamantele solicită Tribunalului:

– anularea articolului 2 alineatul (2) din decizia atacată, în măsura în care aplică o amendă societăților KC și Kone Germania, și neaplicarea unei amenzi sau stabilirea unei amenzi al cărei cuantum să fie inferior celui stabilit în decizia atacată;

– anularea articolului 2 alineatul (4) din decizia atacată, în măsura în care aplică o amendă societăților KC și Kone Țările de Jos, și stabilirea unei amenzi al cărei cuantum să fie inferior celui stabilit în decizia atacată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

27 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

28 Reclamantele contestă, pe de o parte, legalitatea articolului 2 alineatul (2) din decizia atacată, prin care au fost aplicate amenzi întreprinderilor în cauză pentru încălcările săvârșite în Germania, și, pe de altă parte, legalitatea articolului 2 alineatul (4) din decizia atacată, prin care au fost aplicate amenzi întreprinderilor în cauză pentru încălcările săvârșite în Țările de Jos.

29 În această privință, reclamantele invocă trei motive. Primul motiv se referă la încălcarea Liniilor directoare din 1998 și a principiului proporționalității în ceea ce privește stabilirea cuantumului de plecare al amenzilor. Al doilea motiv se referă la încălcarea Comunicării privind cooperarea din 2002 și la încălcarea principiului protecției încrederii legitime, a principiului egalității de tratament și a dreptului la apărare. Al treilea motiv se referă la încălcarea principiului protecției încrederii legitime și a principiului egalității de tratament cu ocazia stabilirii cuantumului reducerii amenzilor acordate pentru cooperare în afara cadrului Comunicării privind cooperarea din 2002.

Cu privire la motivul referitor la încălcarea Liniilor directoare din 1998 și a principiului proporționalității în ceea ce privește stabilirea cuantumului de plecare al amenzilor

30 Potrivit reclamantelor, Comisia a aplicat în mod greșit Liniile directoare din 1998 și a încălcat principiul proporționalității cu ocazia stabilirii cuantumurilor de plecare ale amenzilor aplicate pentru încălcările din Germania și din Țările de Jos.

31 Cu titlul introductiv, trebuie amintit că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că Comisia beneficiază de o largă putere de apreciere în ceea ce privește metoda de calcul al amenzilor. Această metodă, definită în Liniile directoare din 1998, cuprinde diferite elemente de flexibilitate care permit Comisiei să își exercite puterea de apreciere în conformitate cu dispozițiile articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009, Papierfabrik August Koehler și alții/Comisia, C‑322/07 P, C‑327/07 P și C‑338/07 P, Rep., p. I‑7191, punctul 112 și jurisprudența citată).

32 Gravitatea încălcărilor dreptului concurenței al Uniunii trebuie stabilită în funcție de numeroase elemente, precum, printre altele, împrejurările specifice cauzei, contextul său și caracterul descurajator al amenzilor, aceasta fără să se fi stabilit o listă obligatorie sau exhaustivă a criteriilor care trebuie luate în considerare în mod obligatoriu (Hotărârea Curții din 19 martie 2009, Archer Daniels Midland/Comisia, C‑510/06 P, Rep., p. I‑1843, punctul 72, și Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia, C‑534/07 P, Rep., p. I‑7415, punctul 54).

33 Astfel cum s‑a arătat la punctul 16 de mai sus, Comisia a stabilit cuantumul amenzilor în speță aplicând metoda definită în Liniile directoare din 1998.

34 Deși Liniile directoare din 1998 nu pot fi calificate drept normă de drept pe care administrația ar fi, în orice caz, obligată să o respecte, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația nu se poate îndepărta, într‑un caz particular, fără a indica motive care să fie compatibile cu principiul egalității de tratament (a se vedea Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 209 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Carbone‑Lorraine/Comisia, T‑73/04, Rep., p. II‑2661, punctul 70).

35 Adoptând asemenea norme de conduită și anunțând, prin publicarea acestora, că le va aplica în viitor situațiilor vizate de acestea, Comisia își limitează propria putere de apreciere și nu se poate abate de la aceste norme fără să riște să fie sancționată, dacă este cazul, în temeiul unei încălcări a principiilor generale de drept, precum egalitatea de tratament sau protecția încrederii legitime (a se vedea Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 34 de mai sus, punctul 211 și jurisprudența citată, și Hotărârea Carbone‑Lorraine/Comisia, punctul 34 de mai sus, punctul 71).

36 În plus, Liniile directoare din 1998 determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul stabilirii cuantumului amenzilor și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 34 de mai sus, punctele 211 și 213).

37 În sfârșit, trebuie amintit că Liniile directoare din 1998 prevăd, în primul rând, aprecierea gravității încălcării ca atare, pe baza căreia poate fi stabilit un cuantum de plecare general (punctul 1 A al doilea paragraf). În al doilea rând, gravitatea este analizată în raport cu natura încălcărilor săvârșite și cu caracteristicile întreprinderii respective, în special dimensiunea acesteia și poziția sa pe piața relevantă, ceea ce poate conduce la ponderarea cuantumului de plecare, la împărțirea întreprinderilor în categorii și la stabilirea unui cuantum de plecare specific (punctul 1 A al treilea‑al șaptelea paragraf).

38 În speță, în ceea ce privește evaluarea gravității încălcării realizată în cadrul deciziei atacate, Comisia a examinat în paralel cele patru încălcări constatate la articolul 1 din decizia atacată, „dat fiind [că acestea] […] prezintă unele elemente comune” [considerentul (657) al deciziei atacate].

39 Mai întâi, în ceea ce privește natura încălcărilor, Comisia explică în cuprinsul considerentelor (658) și (659) ale deciziei atacate:

„(658) Încălcările care fac obiectul prezentei decizii constau în principal într‑o înțelegere secretă a concurenților pentru a‑și împărți piețele sau a îngheța cotele de piață prin alocarea reciprocă a proiectelor de vânzare și de instalare de ascensoare și/sau de scări rulante noi și pentru a nu concura unii cu ceilalți în ceea ce privește întreținerea și modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante (cu excepția Germaniei, unde activitatea de întreținere și de modernizare nu a făcut obiectul unor discuții între membrii înțelegerii). Astfel de restricții orizontale reprezintă, prin chiar natura lor, unele dintre cele mai grave încălcări ale articolului 81 [CE]. Încălcările săvârșite în această cauză au lipsit în mod artificial clienții de avantajele pe care ar fi putut spera să le obțină dintr‑un proces de ofertă concurențială. Este de asemenea interesant de remarcat că unele dintre proiectele trucate erau contracte de achiziții publice finanțate prin impozite și realizate tocmai în scopul de a primi oferte competitive, care să prezinte în special un raport bun între calitate și preț.

(659) Pentru a evalua gravitatea unei încălcări, elementele referitoare la obiectul acesteia sunt în general mai semnificative decât cele referitoare la efectele sale, în special atunci când acordurile, astfel cum se întâmplă în prezenta cauză, privesc încălcări foarte grave, precum stabilirea prețurilor și împărțirea pieței. Efectele unui acord sunt în general un criteriu care nu este concludent pentru evaluarea gravității încălcării.”

40 Comisia afirmă că „nu a încercat să demonstreze efectele exacte ale încălcării, deoarece [era] imposibil să se determine cu suficientă certitudine care ar fi fost parametrii concurențiali aplicabili (preț, condiții comerciale, calitate, inovație etc.) în lipsa încălcărilor” [considerentul (660) al deciziei atacate]. Cu toate acestea, Comisia consideră că „este […] evident că încălcările au avut un impact real” și arată în această privință că „faptul că diferitele acorduri anticoncurențiale au fost puse în aplicare de membrii înțelegerii sugerează în sine existența unui impact asupra pieței, chiar dacă efectul real este dificil de măsurat, deoarece nu se știe, printre altele, dacă și câte alte proiecte au făcut obiectul unei trucări a ofertelor și nici câte proiecte este posibil să fi fost împărțite între membrii înțelegerii fără să fi fost necesare contacte între aceștia” [considerentul (660) al deciziei atacate]. În cadrul aceluiași considerent, Comisia adaugă că „[c]otele de piață cumulate ridicate ale concurenților indică efecte anticoncurențiale probabile și [că] relativa stabilitate a acestor cote de piață pe întreaga durată a încălcărilor ar confirma aceste efecte”.

41 În continuare, în considerentele (661)-(669) ale deciziei atacate, Comisia răspunde argumentelor invocate de reclamante în cursul procedurii administrative prin care acestea urmăreau să demonstreze impactul redus al încălcărilor asupra pieței.

42 În ceea ce privește mărimea pieței geografice relevante, Comisia susține, în considerentul (670) al deciziei atacate, că „[î]nțelegerile care fac obiectul deciziei [atacate] acopereau întregul teritoriu al Belgiei, al Germaniei, al Luxemburgului și, respectiv, al Țărilor de Jos” și că „[r]eiese în mod clar din jurisprudență că o piață geografică națională care acoperă întregul teritoriu al unui stat membru reprezintă deja în sine o parte substanțială a pieței comune”.

43 În sfârșit, în considerentul (671) al deciziei atacate, Comisia concluzionează că „fiecare destinatar a comis una sau mai multe încălcări foarte grave ale articolului 81 CE […] [ț]inând seama de natura încălcărilor și de faptul că fiecare dintre ele acoperea întregul teritoriul al unui stat membru (Belgia, Germania, Luxemburg sau Țările de Jos)”. Concluzia Comisiei este că „acești factori sunt de o asemenea natură încât trebuie să se considere că încălcările sunt foarte grave, chiar dacă impactul lor real nu poate fi măsurat”

44 În primul rând, în ceea ce privește încălcarea din Germania, reclamantele susțin că decizia atacată nu ține seama de propriile constatări ale Comisiei potrivit cărora înțelegerea referitoare la Germania nu ar fi avut ca obiect toate proiectele de ascensoare. Astfel, piața afectată ar fi constituită numai din proiectele de ascensoare cu o valoare mai mare de un milion de euro, ceea ce reprezintă aproximativ 20-30 % din piața totală, fapt care ar fi fost confirmat de Kone, de Otis și de ThyssenKrupp în cererile lor de imunitate [considerentele (281) și (664) ale deciziei atacate]. În memoriul în replică, reclamantele arată de asemenea că o comparație între, pe de o parte, cuantumul de plecare general stabilit pentru încălcarea din Germania și, pe de altă parte, cuantumurile stabilite pentru încălcările din Belgia și din Țările de Jos ar confirma disproporția cuantumului de plecare stabilit pentru încălcarea din Germania, din moment ce, spre deosebire de înțelegerea referitoare la Germania, înțelegerile referitoare la Belgia și la Țările de Jos ar fi privit întreaga piață a ascensoarelor.

45 În această privință, este important de subliniat că reclamantele nu contestă legalitatea metodologiei prezentate la punctul 1 A din Liniile directoare din 1998, referitoare la stabilirea cuantumului de plecare general al amenzii. Or, această metodologie răspunde unei logici forfetare potrivit căreia cuantumul de plecare general al amenzii, determinat în funcție de gravitatea încălcării, este calculat în funcție de natura și de întinderea geografică a încălcării, precum și de impactul real al încălcării asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2006, BASF/Comisia, T‑15/02, Rec., p. II‑497, punctul 134, și Hotărârea Tribunalului din 6 mai 2009, Wieland‑Werke/Comisia, T‑116/04, Rep., p. II‑1087, punctul 62).

46 În plus, dimensiunea pieței relevante nu reprezintă, în principiu, un element obligatoriu, ci doar un element pertinent printre altele pentru a aprecia gravitatea încălcării, Comisia nefiind de altfel obligată, potrivit jurisprudenței, să realizeze o delimitare a pieței relevante sau o apreciere a dimensiunii acesteia atunci când încălcarea în cauză are un obiect anticoncurențial (a se vedea în acest sens Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 32 de mai sus, punctele 55 și 64, și Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Hoechst/Comisia, T‑161/05, Rep., p. II‑3555, punctul 109). Astfel, pentru a determina cuantumul de plecare al amenzii, Comisia poate, fără a fi obligată în acest sens, să aibă în vedere valoarea pieței care face obiectul încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea BASF/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 134, și Hotărârea Wieland‑Werke/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 63 și jurisprudența citată). Astfel, Liniile directoare din 1998 nu prevăd calcularea cuantumului amenzilor în funcție de cifra de afaceri globală sau de cifra de afaceri realizată de întreprinderi pe piața relevantă. Totuși, acestea nici nu interzic luarea în considerare a unor astfel de cifre de afaceri în vederea stabilirii cuantumului amenzii în scopul de a respecta principiile generale ale dreptului Uniunii și atunci când împrejurările speței o impun (Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, T‑224/00, Rec., p. II‑2597, punctul 187).

47 Prin urmare, argumentul reclamantelor potrivit căruia cuantumul de plecare general al amenzii stabilite pentru înțelegerea referitoare la Germania ar trebui să reflecte dimensiunea pretins limitată a pieței relevante este bazat pe o premisă eronată și trebuie să fie respins.

48 În speță, astfel cum s‑a arătat la punctele 38-43 de mai sus, pentru a stabili gravitatea încălcării, Comisia a ținut seama de natura încălcării și de întinderea geografică a pieței relevante.

49 Contrar celor susținute de reclamante, din cuprinsul considerentului (664) al deciziei atacate, în care Comisia răspunde de altfel afirmației făcute de Kone și de Otis cu privire la pretinsul impact limitat al încălcării, reiese că acordurile referitoare la Germania nu au afectat numai scările rulante și proiectele de ascensoare cu o valoare mai mare de un milion de euro, Comisia considerând că era probabil că „activitățile înțelegerii privind proiectele de ascensoare de mai mult de un milion de euro, care includ ascensoarele de mare viteză și cu o valoare mare, au influențat funcționarea restului pieței ascensoarelor”. În considerentul amintit, Comisia a arătat de asemenea că valoarea totală a unui proiect era mai importantă decât numărul și tipul de ascensoare, că era imposibil să se demonstreze efectele exacte ale încălcării și că elementele de fapt demonstraseră în mod clar că intenția părților nu era să excludă anumite tipuri de produse, ci să cadă de acord asupra proiectelor în privința cărora concurența putea fi eliminată mai ușor.

50 Este de asemenea necesar să se amintească faptul că, în cererea sa referitoare la Germania întemeiată pe Comunicarea privind cooperarea din 2002, chiar societatea Kone a declarat în mod specific că [confidențial]( ) [a se vedea de asemenea considerentul (256) al deciziei atacate], ceea ce tinde să sugereze mai degrabă că înțelegerea avea drept obiectiv înghețarea cotelor de piață pe întreaga piață a ascensoarelor. Or, astfel cum subliniază Comisia, o coluziune explicită în ceea ce privește proiectele a căror valoare este mai mare de un milion de euro ar fi incompatibilă cu o concurență agresivă pentru proiectele cu o valoare mai redusă. În plus, astfel cum reiese din considerentul (241) al deciziei atacate, care nu a fost contestat de reclamante, și ThyssenKrupp a declarat că erau examinate în mod excepțional și proiecte de amploare mai redusă. Rezultă din acestea că trebuie respins argumentul reclamantelor potrivit căruia, în ceea ce privește ascensoarele, înțelegerea ar fi privit numai aproximativ 20-30 % din piața germană.

51 În plus, în ceea ce privește înțelegerea referitoare la Germania, trebuie să se rețină că, deși Comisia nu a încercat să demonstreze care sunt efectele exacte ale încălcării [considerentul (660) al deciziei atacate], aceasta a stabilit totuși un cuantum de plecare redus pentru a ține seama, în favoarea întreprinderilor în cauză, de posibilitatea ca înțelegerile să nu fi afectat direct întreaga piață a ascensoarelor. Astfel, după cum arată Comisia în considerentul (664) al deciziei atacate, ca răspuns la argumentele anumitor participanți la înțelegere, potrivit cărora aceasta, în ceea ce privește ascensoarele, nu ar fi avut în vedere decât ascensoarele de mare viteză, Comisia a „ținut [efectiv] seama de faptul că este posibil ca activitățile înțelegerii să nu fi afectat direct întreaga piață a ascensoarelor” atunci când a stabilit cuantumul de plecare al amenzii. Astfel, reiese că cuantumul de plecare al amenzii pentru înțelegerea referitoare la Germania a fost stabilit la un nivel mai redus, atunci când este exprimat într‑un procent din valoarea totală a pieței, decât cele aplicate pentru celelalte înțelegeri care fac obiectul deciziei atacate (a se vedea punctul 55 de mai jos).

52 În plus, chiar presupunând că, în ceea ce privește ascensoarele, înțelegerea referitoare la Germania nu a afectat decât proiectele de ascensoare cu o valoare mai mare de un milion de euro, fapt care nu este demonstrat de reclamante și este de altfel contrazis de unele declarații ale ThyssenKrupp (a se vedea punctul 50 de mai sus), cuantumul de plecare al amenzii ar fi justificat chiar dacă ar fi comparat cu cuantumurile stabilite pentru celelalte înțelegeri. În această privință, este important de subliniat că piața geografică vizată de înțelegerea referitoare la Germania era considerabil mai extinsă decât piețele geografice vizate de celelalte înțelegeri.

53 Pe de altă parte, trebuie subliniat că dimensiunea relativ redusă a pieței produselor în cauză, chiar presupunând că ar fi demonstrată, are o importanță mai mică în raport cu toate celelalte elemente care dovedesc gravitatea încălcării enumerate în considerentele (657)-(671) ale deciziei atacate și menționate la punctele 38-43 de mai sus (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Roquette Frères/Comisia, T‑322/01, Rec., p. II‑3137, punctul 151).

54 În sfârșit, chiar presupunând că, atunci când Comisia constată mai multe încălcări foarte grave în cadrul aceleiași decizii, aceasta ar trebui să respecte un raport de proporționalitate între cuantumurile de plecare generale și dimensiunile diferitor piețe afectate, nu există în speță niciun element care să indice că cuantumul de plecare general stabilit pentru înțelegerea referitoare la Germania este disproporționat în raport cu cuantumurile de plecare generale stabilite pentru înțelegerile referitoare la Belgia și la Țările de Jos.

55 Astfel, examinarea datelor pertinente arată că, având în vedere dimensiunea piețelor afectate, Comisia a stabilit cuantumurile de plecare pentru încălcările din statele membre vizate într‑un mod rezonabil și coerent, fără a recurge însă la o formulă matematică exactă, ceea ce, în orice caz, nu era obligată să facă (a se vedea punctele 45-47 de mai sus). Pe de o parte, pentru piața care este în mod clar cea mai importantă, cea a Germaniei, care reprezintă 576 de milioane de euro, cuantumul de plecare general a fost stabilit la 70 de milioane de euro. Pe de altă parte, pentru următoarele două piețe în ordinea importanței acestora, cea a Țărilor de Jos și cea a Belgiei, care reprezintă 363 de milioane de euro și, respectiv, 254 de milioane de euro, cuantumul de plecare general a fost stabilit la 55 de milioane de euro și, respectiv, la 40 de milioane de euro.

56 În aceste condiții și având în vedere logica forfetară care stă la baza metodologiei prezentate la punctul 1 A din Liniile directoare din 1998, care nu obligă Comisia, atunci când stabilește cuantumul de plecare general al amenzii, să țină seama de dimensiunea pieței afectate și, cu atât mai puțin, să stabilească acest cuantum prin aplicarea unui procentaj fix din cifra de afaceri totală a pieței (a se vedea în acest sens Hotărârea BASF/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 134), cuantumul de plecare general stabilit pentru încălcarea din Germania nu poate fi considerat disproporționat în raport cu cuantumurile de plecare stabilite pentru încălcările din Belgia și din Țările de Jos.

57 În al doilea rând, în ceea ce privește gravitatea încălcării din Țările de Jos, Kone amintește că Comisia trebuie să ia în considerare natura încălcării, impactul său real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și mărimea pieței geografice relevante.

58 Reclamantele susțin că Comisia a ajuns în mod greșit la concluzia că încălcarea din Țările de Jos avea aceeași natură cu încălcările săvârșite în Belgia, în Germania și în Luxemburg, ceea ce ar constitui o eroare vădită de apreciere și o încălcare a principiului egalității de tratament. Reclamantele susțin în această privință, în primul rând, că în aceste state membre acordurile ar fi fost încheiate în general la cel mai înalt nivel de conducere. În al doilea rând, alocarea reciprocă a proiectelor s‑ar fi bazat pe o împărțire prestabilită a pieței între participanți și ar fi avut drept obiectiv înghețarea acestor cote de piață. În al treilea rând, ar fi fost utilizate liste de proiecte. Pe de altă parte, participanții ar fi luat măsuri extreme pentru a disimula comportamentul lor ilegal. În al patrulea rând, în Belgia și în Luxemburg, încălcările ar fi privit toate proiectele și/sau contractele, iar în Germania, toate proiectele a căror valoare depășea un anumit cuantum. În al cincilea rând, în Belgia ar fi existat un mecanism de compensare pentru filiera „serviciilor”. Niciuna dintre aceste împrejurări nu s‑ar regăsi în ceea ce privește încălcarea din Țările de Jos.

59 Se impune constatarea că aceste împrejurări, chiar presupunând că ar fi dovedite, nu ar putea pune în discuție aprecierea Comisiei referitoare la natura încălcării constatate în Țările de Jos care figurează în considerentul (658) al deciziei atacate. Astfel, încălcarea comisă în Țările de Jos, la fel ca cele comise în Belgia, în Germania și în Luxemburg, consta în principal într‑o înțelegere secretă a concurenților pentru a‑și împărți piețele sau pentru a îngheța cotele de piață prin alocarea reciprocă a proiectelor de vânzare și de instalare de ascensoare și/sau de scări rulante noi și pentru a nu concura unii cu ceilalți în ceea ce privește întreținerea și modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante (cu excepția Germaniei, unde activitatea de întreținere și de modernizare nu a făcut obiectul unor discuții între membrii înțelegerii). Astfel de restricții orizontale reprezintă, prin chiar natura lor, unele dintre cele mai grave încălcări ale articolului 81 CE [considerentul (658) al deciziei atacate], ceea ce reiese în mod explicit din cuprinsul punctului 1 A din Liniile directoare din 1998, care califică încălcările de acest tip ca fiind „foarte grave”.

60 Potrivit reclamantelor, încălcarea din Țările de Jos ar fi avut în plus un impact mai puțin important asupra pieței decât înțelegerile din Belgia, din Germania și din Luxemburg. Contrar celor afirmate de Comisie, ar fi posibilă măsurarea în linii mari a impactului asupra pieței prin compararea valorii proiectelor în cauză cu valoarea globală a pieței. În plus, atât Otis, cât și ThyssenKrupp și Kone estimează la mai puțin de 10 % cota de piață care a putut fi afectată de încălcare. În subsidiar, Kone susține că, în lumina elementelor de probă și a naturii și a impactului încălcării, Comisia ar fi trebuit să califice încălcarea din Țările de Jos ca fiind „gravă”, iar nu „foarte gravă”, și ar fi trebuit, în consecință, să diminueze cuantumul de bază al amenzii aplicate pentru încălcarea din Țările de Jos.

61 În conformitate cu punctul 1 A primul paragraf din Liniile directoare din 1998, în cadrul aprecierii gravității încălcării, Comisia trebuie să examineze impactul real asupra pieței numai atunci când reiese că acest impact poate fi măsurat (a se vedea Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 32 de mai sus, punctul 74 și jurisprudența citată, Hotărârea Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 143, și Hotărârea Tribunalului din 5 aprilie 2006, Degussa/Comisia, T‑279/02, Rec., p. II‑897, punctul 216).

62 Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru aprecierea impactului real al unei încălcări asupra pieței, Comisia are obligația să se raporteze la concurența care ar fi existat în mod normal în lipsa încălcării (a se vedea Hotărârea Carbone‑Lorraine/Comisia, punctul 34 de mai sus, punctul 83 și jurisprudența citată).

63 În speță, în considerentul (660) al deciziei atacate, Comisia afirmă că „nu a încercat să demonstreze efectele exacte ale încălcării, deoarece [era] imposibil să se determine cu suficientă certitudine care ar fi fost parametrii concurențiali aplicabili (preț, condiții comerciale, calitate, inovație etc.) în lipsa încălcărilor”. Chiar dacă, în considerentul (660) al deciziei atacate, Comisia consideră că este evident că înțelegerile au avut un impact real, din moment ce au fost puse în aplicare, și chiar dacă, în considerentele (661)-(669), Comisia a respins argumentele întreprinderilor în cauză prin care acestea urmăreau să demonstreze efectele reduse ale înțelegerilor, trebuie să se constate că, în decizia atacată, aprecierea gravității încălcărilor nu a luat în considerare eventualul lor impact asupra pieței.

64 Așadar, în considerentul (671) al deciziei atacate, Comisia își bazează concluzia privind aprecierea gravității încălcărilor exclusiv pe natura respectivelor încălcări și pe întinderea lor geografică. Astfel, în considerentul menționat, Comisia concluzionează că, „[ț]inând seama de natura încălcărilor și de faptul că fiecare dintre ele acoperea întregul teritoriul al unui stat membru (Belgia, Germania, Luxemburg sau Țările de Jos) […], [trebuie să se considere că] fiecare destinatar a comis una sau mai multe încălcări foarte grave ale articolului 81 CE”.

65 În ceea ce privește argumentul potrivit căruia ar fi posibilă măsurarea în linii mari a impactului asupra pieței prin compararea valorii proiectelor în cauză cu valoarea globală a pieței, se impune constatarea că reclamantele nu precizează care este modul în care ar trebui să fie calculat impactul asupra pieței. În această privință, reclamantele fac trimitere, în memoriul lor în replică, la explicațiile cuprinse în răspunsul dat de Kone la comunicarea privind obiecțiunile. Fără să fie necesară pronunțarea asupra admisibilității unei astfel de argumentări, care figurează în anexa la cererea introductivă, trebuie subliniat că reclamantele se limitează la a invoca impactul limitat al înțelegerii asupra pieței în Țările de Jos și se referă în această privință, în esență, la declarațiile întreprinderilor în cauză, potrivit cărora înțelegerea ar fi privit un număr limitat de proiecte. Or, după cum subliniază Comisia, astfel de declarații nu implică faptul că impactul încălcării putea fi măsurat, amploarea înțelegerii nefiind cunoscută. Comisia a indicat astfel, de exemplu, în considerentul (384) al deciziei atacate, care nu a fost contestat de reclamante, că „nu era nicidecum necesară alocarea reciprocă a tuturor proiectelor din Țările de Jos, deoarece întreprinderile în cauză nu trebuiau să discute decât despre proiectele care nu fuseseră atribuite automat uneia dintre ele ca urmare a unei relații stabilite cu un client existent”. În plus, argumentele reclamantelor nu pot pune în discuție concluzia Comisiei care figurează în considerentul (660) al deciziei atacate, potrivit căreia era imposibil să se determine cu suficientă certitudine care ar fi fost parametrii concurențiali aplicabili (preț, condiții comerciale, calitate, inovație etc.) în lipsa încălcărilor (a se vedea punctele 62 și 63 de mai sus).

66 În orice caz, trebuie să se constate că argumentele reclamantelor nu pun în discuție calificarea drept „foarte gravă” a încălcării din Țările de Jos.

67 Trebuie astfel subliniat că, prin chiar natura lor, încălcările constatate în cadrul deciziei atacate se numără printre cele mai grave încălcări ale articolului 81 CE, deoarece au avut ca obiect o „înțelegere secretă a concurenților pentru a‑și împărți piețele sau pentru a îngheța cotele de piață prin alocarea reciprocă a proiectelor de vânzare și de instalare de ascensoare și/sau de scări rulante noi și pentru a nu concura unii cu ceilalți în ceea ce privește întreținerea și modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante (cu excepția Germaniei, unde activitatea de întreținere și de modernizare nu a făcut obiectul unor discuții între membrii înțelegerii)” [considerentul (658) al deciziei atacate]. În această privință, Liniile directoare din 1998 prevăd că încălcările „foarte grave” constau în esență în restricțiile orizontale, precum cartelurile de fixare a prețurilor, și în cotele de împărțire a piețelor sau alte practici care aduc atingere bunei funcționări a pieței interne. Aceste încălcări se numără de asemenea printre exemplele de înțelegeri care sunt declarate în mod expres incompatibile cu piața comună la articolul 81 alineatul (1) litera (c) CE. Pe lângă afectarea gravă a concurenței pe care o determină, aceste înțelegeri, prin faptul că obligă părțile să respecte piețe distincte, adesea delimitate de frontierele naționale, provoacă izolarea acestor piețe, contracarând astfel obiectivul principal al Tratatului CE reprezentat de integrarea pieței comunitare. De asemenea, încălcări de acest tip, în special atunci când este vorba despre înțelegeri orizontale, sunt calificate în jurisprudență drept „deosebit de grave” sau drept „încălcări evidente” (Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Tréfilunion/Comisia, T‑148/89, Rec., p. II‑1063, punctul 109, Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 1998, European Night Services și alții/Comisia, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 și T‑388/94, Rec., p. II‑3141, punctul 136, și Hotărârea Tribunalului din 18 iulie 2005, Scandinavian Airlines System/Comisia, T‑241/01, Rec., p. II‑2917, punctul 85).

68 În plus, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că efectul unei practici anticoncurențiale nu este un criteriu hotărâtor în ceea ce privește aprecierea gravității unei încălcări. Unele elemente în legătură cu aspectul intenționat pot avea mai multă importanță decât cele privitoare la respectivele efecte, mai ales atunci când este vorba despre încălcări grave prin esența lor, precum împărțirea piețelor (Hotărârea Curții din 2 octombrie 2003, Thyssen Stahl/Comisia, C‑194/99 P, Rec., p. I‑10821, punctul 118, și Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 32 de mai sus, punctul 96, Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2001, Krupp Thyssen Stainless și Acciai speciali Terni/Comisia, T‑45/98 și T‑47/98, Rec., p. II‑3757, punctul 199, și Hotărârea Degussa/Comisia, punctul 61 de mai sus, punctul 251).

69 Prin urmare, natura încălcării are un rol primordial în special pentru caracterizarea încălcărilor drept „foarte grave”. Din descrierea încălcărilor foarte grave realizată de Liniile directoare din 1998 rezultă că acordurile sau practicile concertate care urmăresc în special, precum în speță, împărțirea piețelor pot fi calificate drept „foarte grave” numai pe baza naturii lor, fără a fi necesar ca astfel de comportamente să fie caracterizate de un anumit impact sau de o anumită întindere geografică (a se vedea în acest sens Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 32 de mai sus, punctul 75, și Hotărârea Curții din 24 septembrie 2009, Erste Bank der österreichischen Sparkassen/Comisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P și C‑137/07 P, Rep., p. I‑8681, punctul 103). Această concluzie este susținută de faptul că, deși descrierea încălcărilor grave menționează în mod expres impactul asupra pieței și efectele asupra unor zone întinse ale pieței comune, în schimb, cea a încălcărilor foarte grave nu menționează nicio cerință, nici cu privire la un impact concret asupra pieței, nici cu privire la producerea unor efecte într‑o zonă geografică determinată (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, T‑69/04, Rep., p. II‑2567, punctul 171 și jurisprudența citată).

70 Prin urmare, Comisia a considerat în mod corect că, având în vedere obiectul său, încălcarea din Țările de Jos era, prin chiar natura sa, foarte gravă.

71 Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, prezentul motiv trebuie respins.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea Comunicării privind cooperarea din 2002 și pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime, a principiului egalității de tratament și a dreptului la apărare

72 Reclamantele amintesc că au formulat o serie de cereri prin care solicitau să beneficieze de imunitate sau de o reducere a cuantumului amenzilor în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002. Cu toate acestea, Comisia ar fi încălcat prevederile acestei comunicări atunci când a apreciat calitatea și utilitatea cooperării lor. În plus, potrivit reclamantelor, Comisia ar fi ignorat așteptările lor legitime și le‑ar fi încălcat dreptul la apărare. În sfârșit, reclamantele susțin că Comisia a încălcat principiul egalității de tratament în cadrul aprecierii reducerii amenzilor, aplicabilă în temeiul comunicării menționate.

Cu privire la Comunicarea privind cooperarea din 2002

73 Trebuie subliniat că, în Comunicarea privind cooperarea din 2002, Comisia a definit condițiile în care întreprinderile care cooperează cu aceasta în vederea stabilirii existenței unei înțelegeri pot fi scutite de amendă sau pot beneficia de o reducere a cuantumului amenzii pe care altfel ar fi trebuit să o plătească.

74 Mai întâi, la punctul 8 din cadrul titlului A, Comunicarea privind cooperarea din 2002 prevede:

„Comisia acordă unei întreprinderi imunitate la orice amendă pe care ar fi trebuit în alte condiții să o plătească:

(a) atunci când întreprinderea furnizează prima elemente de probă care, în opinia Comisiei, sunt de natură să îi permită adoptarea unei decizii prin care se dispune efectuarea de verificări în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 cu privire la o presupusă înțelegere care afectează Comunitatea sau

(b) atunci când întreprinderea furnizează prima elemente de probă care, în opinia Comisiei, sunt de natură să îi permită să constate o încălcare a articolului 81 [CE] în raport cu o presupusă înțelegere care afectează Comunitatea.” [traducere neoficială]

75 În continuare, Comunicarea privind cooperarea din 2002 prevede, în cadrul punctului 20 din titlul B, că „[î]ntreprinderile care nu îndeplinesc condițiile [privind imunitatea la amendă] prevăzute în cadrul titlului A pot beneficia totuși de o reducere a amenzii care le‑ar fi fost altfel impusă” [traducere neoficială] și, în cadrul punctului 21, că, „[p]entru a putea îndeplini condițiile necesare pentru o astfel de reducere, o întreprindere trebuie să furnizeze Comisiei elemente de probă cu privire la presupusa încălcare care prezintă o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele de probă aflate deja în posesia Comisiei și trebuie să înceteze participarea la presupusa activitate ilicită cel mai târziu la momentul la care furnizează aceste elemente de probă” [traducere neoficială].

76 În ceea ce privește noțiunea de valoare adăugată, la punctul 22 din Comunicarea privind cooperarea din 2002 se precizează că:

„Noțiunea «valoare adăugată» se referă la măsura în care elementele de probă furnizate întăresc, prin natura și/sau prin nivelul de detaliere al acestora, capacitatea Comisiei de a demonstra existența faptelor în cauză. În această evaluare, Comisia consideră în general că elementele de probă scrise care datează din perioada la care se raportează faptele au o valoare mai mare decât elementele de probă stabilite ulterior. De asemenea, se consideră în general că elementele de probă care sunt direct relevante pentru faptele în cauză au o valoare mai mare decât cele care au o relevanță indirectă.” [traducere neoficială]

77 Punctul 23 litera (b) primul paragraf din Comunicarea privind cooperarea din 2002 prevede o clasificare a reducerilor amenzilor în trei categorii:

„– [p]rima întreprindere care îndeplinește condiția prevăzută la punctul 21: o reducere de 30-50 %;

– [a] doua întreprindere care îndeplinește condiția prevăzută la punctul 21: o reducere de 20-30 %;

– [a]lte întreprinderi care îndeplinesc condiția prevăzută la punctul 21: o reducere de maximum 20 %.” [traducere neoficială]

78 Comunicarea privind cooperarea din 2002 prevede, la punctul 23 litera (b) al doilea paragraf:

„Pentru a stabili nivelul reducerii în cadrul fiecăreia dintre aceste marje, Comisia ia în considerare data la care elementele de probă care îndeplinesc condițiile prevăzute la punctul 21 au fost prezentate și măsura în care acestea prezintă valoare adăugată. De asemenea, Comisia poate lua în considerare întinderea și continuitatea cooperării oferite de întreprindere ulterior datei contribuției sale.” [traducere neoficială]

79 În sfârșit, punctul 23 litera (b) ultimul paragraf din Comunicarea privind cooperarea din 2002 prevede:

„[î]n cazul în care o întreprindere furnizează elemente de probă cu privire la fapte necunoscute până atunci Comisiei care au un impact direct asupra gravității sau duratei presupusei înțelegeri, Comisia nu va lua în considerare aceste fapte atunci când va stabili cuantumul amenzii aplicate întreprinderii care le‑a furnizat.” [traducere neoficială]

Cu privire la marja de apreciere a Comisiei și la controlul instanțelor Uniunii

80 Trebuie amintit că articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, care constituie temeiul juridic pentru aplicarea de amenzi în cazul încălcării normelor de concurență ale Uniunii, conferă Comisiei o marjă de apreciere în ceea ce privește stabilirea amenzilor (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 21 octombrie 1997, Deutsche Bahn/Comisia, T‑229/94, Rec., p. II‑1689, punctul 127), care depinde, printre altele, de politica sa generală în materie de concurență (Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctele 105 și 109). Acesta este cadrul în care, pentru a asigura transparența și caracterul obiectiv al deciziilor sale în materia amenzilor, Comisia a adoptat și publicat Comunicarea privind cooperarea din 2002. Aceasta reprezintă un instrument care are rolul să precizeze, cu respectarea normelor de drept de rang superior, criteriile pe care Comisia intenționează să le aplice în cadrul exercitării puterii sale de apreciere. Aceasta duce la o autolimitare a acestei puteri (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 30 aprilie 1998, Vlaams Gewest/Comisia, T‑214/95, Rec., p. II‑717, punctul 89), în măsura în care Comisia are obligația de a se conforma normelor indicative pe care și le‑a impus (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 1996, AIUFFASS și AKT/Comisia, T‑380/94, Rec., p. II‑2169, punctul 57).

81 Autolimitarea puterii de apreciere a Comisiei care rezultă din adoptarea Comunicării privind cooperarea din 2002 nu este însă incompatibilă cu menținerea unei marje de apreciere semnificative a Comisiei (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și T‑271/02, Rec., p. II‑5169, punctul 224).

82 Comunicarea privind cooperarea din 2002 cuprinde astfel diferite elemente de flexibilitate care permit Comisiei să își exercite puterea discreționară în conformitate cu dispozițiile articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003, astfel cum au fost interpretate de Curte (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 81 de mai sus, punctul 224).

83 Astfel, este necesar să se sublinieze că Comisia beneficiază de o marjă de apreciere extinsă atunci când trebuie să evalueze dacă elementele de probă furnizate de o întreprindere care și‑a exprimat dorința de a beneficia de Comunicarea privind cooperarea din 2002 prezintă o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din comunicarea menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia, C‑328/05 P, Rep., p. I‑3921, punctul 88, și Hotărârea Tribunalului din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, T‑410/03, Rep., p. II‑881, punctul 555). În ceea ce privește punctul 8 literele (a) și (b) din această comunicare, se impune constatarea că această marjă de apreciere semnificativă rezultă chiar din modul de redactare a acestei dispoziții, care se referă în mod expres la furnizarea de elemente de probă care, „în opinia Comisiei”, sunt de natură să îi permită acesteia adoptarea unei decizii prin care se dispune efectuarea unor verificări, respectiv constatarea unei încălcări. Aprecierea calității și a utilității cooperării unei întreprinderi implică astfel efectuarea unor aprecieri complexe privind situația de fapt (a se vedea în acest sens Hotărârea SGL Carbon/Comisia, citată anterior, punctul 81, și Hotărârea Carbone Lorraine/Comisia, punctul 34 de mai sus, punctul 271).

84 De asemenea, după ce constată că elementele de probă prezintă o valoare adăugată semnificativă, în sensul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea din 2002, Comisia dispune de o marjă de apreciere atunci când trebuie să stabilească nivelul exact al reducerii cuantumului amenzii care trebuie aplicată întreprinderii în cauză. Astfel, primul paragraf al punctului 23 litera (b) din această comunicare prevede o serie de limite în care poate fi efectuată reducerea cuantumului amenzii pentru diferitele categorii de întreprinderi vizate, în timp ce al doilea paragraf al respectivului punct stabilește criteriile de care Comisia trebuie să țină seama pentru a defini nivelul de reducere în interiorul acestor limite.

85 Având în vedere marja de apreciere de care dispune Comisia pentru a evalua cooperarea unei întreprinderi în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, numai o depășire vădită a acestei marje ar putea fi invalidată de Tribunal (a se vedea în acest sens Hotărârea SGL Carbon/Comisia, punctul 83 de mai sus, punctele 81, 88 și 89, și Hotărârea din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, punctul 83 de mai sus, punctul 555).

Cu privire la cooperarea societății Kone în vederea stabilirii existenței încălcării din Germania

86 Kone, care a fost prima întreprindere care a prezentat, la 12 februarie 2004, o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 referitoare la înțelegerea din Germania [considerentul (105) al deciziei atacate], nu a beneficiat de imunitate la amenzi în temeiul punctului 8 din această comunicare [considerentul (790) al deciziei atacate].

87 Comisia a considerat, în considerentele (783)-(786) ale deciziei atacate, că punctul 8 litera (a) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 era inaplicabil în condițiile în care informațiile furnizate de un terț îi permiseseră să efectueze o inspecție în Germania încă din data de 28 ianuarie 2004.

88 Aplicarea punctului 8 litera (b) din comunicarea menționată a fost de asemenea exclusă pentru următoarele motive, cuprinse în considerentele (787)-(789) ale deciziei atacate:

„(787) Comisia va acorda imunitate în conformitate cu punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea [din 2002] dacă întreprinderea transmite prima elemente de probă care, în opinia Comisiei, îi pot permite să constate o încălcare a articolului 81 [CE] în raport cu o presupusă înțelegere, ceea ce înseamnă că Comisia nu dispunea în prealabil de suficiente elemente de probă pentru a constata o încălcare a articolului 81 [CE] și că nicio întreprindere nu beneficiase de imunitate condiționată la amenzi în conformitate cu punctul 8 litera (a).

(788) Observațiile formulate de Kone în cadrul cererii sale [întemeiate pe Comunicarea privind cooperarea din 2002] sunt ambigue și nu sunt susținute de nicio altă probă decât propriile sale declarații scrise reproduse din memorie. Aceasta recunoaște că [confidențial]. În speță, Comisia dispunea deja de informații cu privire la presupusa încălcare obținute din alte surse, precum observațiile unor terți și o serie de verificări. Aceste informații au determinat orientarea principală a cauzei în cadrul unei proceduri administrative inițiate de Comisie din proprie inițiativă. Prin urmare, în asemenea condiții, o întreprindere care dorește să obțină imunitate în temeiul punctului 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea [din 2002] ar trebui să furnizeze Comisiei informații care să îi permită să scurteze în mod considerabil investigația.

(789) Observațiile societății Kone referitoare la Germania cuprind descrieri ale activităților înțelegerii care sunt mai puțin precise decât cele care figurează în observațiile sale referitoare la Belgia și la Luxemburg și nu sunt susținute de elemente care să dovedească existența încălcării (altele decât propriile sale declarații). În consecință, Kone nu poate afirma că observațiile sale referitoare la Belgia și la Luxemburg, pe de o parte, și la Germania, pe de altă parte, erau «de aceeași calitate».”

89 Cu toate acestea, Kone a beneficiat de o reducere cu 50 % a cuantumului amenzii sale în temeiul punctului 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din Comunicarea privind cooperarea din 2002 pentru cooperarea sa referitoare la înțelegerea din Germania [considerentul (793) al deciziei atacate].

90 Reclamantele susțin, în primul rând, că Kone îndeplinea condițiile pentru a obține imunitatea în temeiul punctului 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002, în ceea ce privește încălcarea din Germania, întrucât Comisia s‑ar fi bazat, în cadrul deciziei atacate, pe observațiile societății Kone din 12 și din 18 februarie 2004 pentru a dovedi toate elementele constitutive ale acestei încălcări. Reclamantele insistă asupra faptului că, la momentul la care Kone și‑a formulat cererea întemeiată pe această comunicare, Comisia nu dispunea încă de probe suficiente pentru a dovedi încălcarea din Germania și că Kone ar fi fost prima întreprindere care a furnizat informații cu privire la această încălcare.

91 Trebuie amintit că una dintre condițiile pentru a obține imunitatea în temeiul punctului 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 este ca întreprinderea să furnizeze prima elemente de probă care, în opinia Comisiei, sunt de natură să îi permită să constate o încălcare a articolului 81 CE în raport cu o presupusă înțelegere care afectează Comunitatea.

92 Trebuie subliniat că, la momentul la care Kone și‑a formulat cererea privind Germania, la 12 februarie 2004, Comisia prezuma deja existența unei înțelegeri în Germania în sectorul ascensoarelor și al scărilor rulante pe baza informațiilor de care dispunea la acel moment. Astfel, în urma informațiilor care îi fuseseră comunicate de un terț, Comisia efectuase deja o serie de verificări, la 28 ianuarie 2004, la sediul ThyssenKrupp și al unora dintre filialele sale din Germania [considerentul (104) al deciziei atacate].

93 Este adevărat că nu este contestat faptul că, la momentul la care Kone și‑a formulat cererea în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, Comisia nu dispunea încă de elemente de probă suficiente pentru a constata încălcarea din Germania și că Kone a fost prima întreprindere care a formulat o astfel de cerere în ceea ce privește respectiva încălcare [considerentul (105) al deciziei atacate].

94 Cu toate acestea, contrar celor susținute de reclamante, aceste împrejurări nu sunt suficiente în sine pentru a justifica acordarea imunității la amenzi în temeiul punctului 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002. Astfel, calitatea cooperării unei întreprinderi precum Kone este cea care determină dacă aceasta poate beneficia de imunitate la amenzi în temeiul acestei dispoziții. Astfel, nu este suficient că Kone a prezentat o informație și anumite elemente care permiteau investigarea cu succes a încălcării. Chiar dacă este adevărat că nu este necesar ca elementele de probă comunicate să fie suficiente pentru a dovedi încălcarea în totalitatea sa sau în cele mai mici detalii, acestea trebuie totuși să aibă o natură, o precizie și o forță probantă suficiente pentru a permite Comisiei să constate o încălcare a articolului 81 CE.

95 Având în vedere marja de apreciere de care dispune Comisia pentru a evalua cooperarea unei întreprinderi în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, trebuie să se examineze dacă, în speță, Comisia a depășit în mod vădit această marjă de apreciere prin faptul că a considerat că elementele de probă furnizate de Kone nu erau de natură să îi permită să constate o încălcare a articolului 81 CE în raport cu înțelegerea din Germania (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, punctul 83 de mai sus, punctul 555).

96 În primul rând, trebuie amintit că elementele de probă furnizate de Kone în cadrul cererii sale întemeiate pe Comunicarea privind cooperarea din 2002 privind Germania sunt cuprinse în observațiile sale din 12 februarie 2004, completate și corectate prin observațiile sale din 18 februarie 2004. Observațiile din 12 februarie 2004 cuprind în anexă două declarații ale unor conducători ai societății Kone, una conținând o descriere a înțelegerii din Germania cu privire la piața ascensoarelor [confidențial] și cealaltă conținând o descriere a înțelegerii din Germania cu privire la piața scărilor rulante [confidențial].

97 Observațiile societății Kone din 12 și din 18 februarie 2004 cuprind, în anexă, câteva mijloace de probă scrise. În afara unor documente întocmite din memorie de unii conducători ai societății Kone, în vederea folosirii lor în cadrul cererii întemeiate pe comunicarea menționată, care prezentau datele și locurile anumitor întâlniri care au avut loc în cadrul înțelegerii [confidențial] și proiectele care au fost discutate cu acele ocazii [confidențial], Kone a anexat la observațiile sale din 12 februarie 2004 un fax primit de la Schindler [confidențial] și o serie de liste de proiecte nedatate [confidențial]. În plus, observațiile din 18 februarie 2004 cuprindeau în anexă o serie de facturi de hotel [confidențial].

98 În al doilea rând, în ceea ce privește valoarea elementelor de probă furnizate, trebuie să se constate, în legătură cu observațiile din 12 februarie 2004, că declarațiile societății Kone au fost întocmite din memorie de conducătorii săi. Nu se poate, așadar, exclude posibilitatea ca acestea să cuprindă inexactități. De altfel, chiar Kone a subliniat, în observațiile sale din 18 februarie 2004, că nu poate fi total garantată exactitatea unora dintre aceste observații.

99 În orice caz, declarațiile unilaterale ale unei întreprinderi nu pot fi suficiente pentru a se constata o încălcare dacă nu sunt dovedite prin mijloace de probă scrise precise și concordante. Astfel, este necesară prezentarea de către Comisie în cadrul deciziei sale a unor dovezi precise și concordante pentru a crea convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită (Hotărârea Curții din 28 martie 1984, Compagnie royale asturienne des mines și Rheinzink/Comisia, 29/83 și 30/83, Rec., p. 1679, punctul 20, Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Coats Holdings și Coats/Comisia, T‑36/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 71, și Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2009, Peugeot și Peugeot Nederland/Comisia, T‑450/05, Rep., p. II‑2533, punctul 75).

100 În ceea ce privește elementele de probă anexate la observațiile din 12 și din 18 februarie 2004, trebuie să se constate că valoarea lor probatorie este limitată, întrucât fie au fost redactate de Kone în vederea folosirii lor în cadrul cererii întemeiate pe Comunicarea privind cooperarea din 2002 și nu datează din perioada săvârșirii încălcării [confidențial], fie nu sunt, prin ele însele, de natură să permită Comisiei să constate o încălcare a articolului 81 CE [confidențial]. Listele de proiecte care au f