ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
42.

Formularea respectivului articol 2 evidențiază că obiectivul său este de a stabili sfera de aplicare a unui sistem uniform de control care funcționează sub supravegherea Comisiei, care este informată în fiecare an cu privire la programele naționale de verificare, precum și cu privire la rezultate ( 29 ). În conformitate cu al doilea considerent al Regulamentului nr. 4045/89, sistemul menționat nu are ca scop să împiedice statele membre să își aplice propriile măsuri, mergând mai departe decât dispozițiile regulamentului, în ceea ce privește alegerea întreprinderilor supuse unui control sau în ceea ce privește definirea măsurilor de control. Astfel, regulamentul menționat nu creează un drept în favoarea întreprinderilor de a fi controlate numai potrivit modalităților pe care le prevede și într-un termen prestabilit. În realitate, a recunoaște un astfel de drept în favoarea unei întreprinderi beneficiare a unui ajutor plătit de Uniune ar fi incompatibil cu articolul 325 TFUE privind combaterea fraudei.
31.

În schimb, deși lipsa restituirii în timpul dorit constituie fără îndoială o perturbare a sistemului, din cauza rigorii logicii sale contabile, nu trebuie să se piardă din vedere că societățile menționate nu s‑au făcut vinovate de nicio poluare suplimentară și că, mai mult, nu s‑a stabilit că, în cazul acestor două societăți, restituirea tardivă a fost motivată de o intenție dovedită de eludare a sistemului, de speculare pe piață și/sau de a obține profit, astfel încât ar fi susceptibilă să denatureze concurența ( 48 ), și acest lucru cu atât mai mult cu cât, potrivit reclamantelor din litigiul principal, conturile lor de comercializare au fost blocate fără întârziere de autoritatea cu atribuții în administrarea registrului ( 49 ). Or, în temeiul articolului 16 alineatul (2) din Directiva 2003/87, amenda este însoțită, în plus, de publicarea numelor „acelor operatori care încalcă cerințele privind restituirea unui număr suficient de cote”. Această metodă inspirată de „name and shame”, aplicată în contextul acestei directive, are relevanță numai dacă se referă la operatorii care produc emisii superioare cantității autorizate fără a recurge la piață, cu alte cuvinte fără a achiziționa cotele lipsă de pe piață, și care, procedând astfel, au pus în pericol realizarea obiectivului urmărit de directiva menționată. Se înțelege clar că publicarea numelui celor două societăți reclamante în litigiul principal, care constituie consecința sancțiunii prevăzute la articolul 16 alineatele (3) și (4) din Directiva 2003/87, ar fi vădit nejustificată din cauza elementelor pe care le‑am invocat.
44.

În al doilea rând, astfel cum am menționat anterior ( 36 ), obiectivul general esențial urmărit de Regulamentul nr. 2252/2004 astfel cum a fost modificat este cel de a asigura securitatea frontierelor externe prin punerea în aplicare a unei politici de gestionare integrate a acestor frontiere. În plus, integrarea amprentelor digitale stocate pe un suport securizat într‑un pașaport urmărește să facă mai fiabilă legătura dintre deținătorul documentului și documentul respectiv și, prin urmare, face mai dificile falsificarea și utilizarea frauduloasă, deci imigrația ilegală. Pe de altă parte, demersul legiuitorului era cu atât mai important în perspectiva instituirii progresive a unui spațiu de securitate, libertate și justiție ( 37 ) și, astfel cum am arătat deja, din cauza lipsei controlului la frontierele interne ale Uniunii.
20.

Or, acest articol menționează ca titular al dreptului de a dobândi imobile pe poziție de egalitate cu resortisanții statului gazdă un resortisant, persoană fizică, al unei părți contractante „care are drept de ședere” pe teritoriul statului gazdă sau care este „un lucrător frontalier” ( 10 ), cu alte cuvinte, care își exercită activitatea economică pe teritoriul statului în cauză, fără a locui însă pe acest teritoriu. Niciun element al prezentei cauze nu pare să ne determine să considerăm că domnul Welte ar îndeplini una dintre aceste condiții. În plus, în ceea ce privește categoria resortisanților care beneficiază de un drept de ședere în statul gazdă, dar fără a‑și stabili pe teritoriul acestuia reședința principală, precum cea a lucrătorilor frontalieri, articolul 25 din anexa I la Acordul privind libera circulație a persoanelor prevede că acesta din urmă „nu afectează normele care se aplică în statul gazdă investițiilor de capital”, principiu care a fortiori trebuie să se aplice, sub rezerva respectării dispozițiilor Tratatului CE, situațiilor care nu intră în domeniul de aplicare al acordului menționat.
23.

Printre condițiile menționate se află o condiție intitulată „Gestionarea deșeurilor”. Prin aceasta sunt impuse recurentului, din perspectiva datelor relevante în prezenta cauză, următoarele obligații: „a) înaintea vânzării de îngrășământ, să identifice toate terenurile care nu se află în posesia, în proprietatea sau sub controlul său și pe care se va împrăștia îngrășământul […]; c) să se asigure că cel care cumpără îngrășământul nu îl împrăștie pe terenuri care nu se află în posesia, în proprietatea sau sub controlul său […]; f) să supravegheze utilizarea îngrășământului de către persoanele care îl cumpără pentru a‑l folosi pe propriile terenuri și să indice modul în care trebuie utilizat; g) să supravegheze apele de suprafață care traversează terenurile pe care se împrăștie îngrășământul, mai exact amplasamente care nu se află sub controlul recurentului; h) să supravegheze puțurile amplasate pe terenurile pe care se împrăștie îngrășământul, mai exact terenuri care nu se află sub controlul recurentului; i) să păstreze în permanență un registru privind utilizarea îngrășământului pe care să îl prezinte EPA spre verificare”.
23.

Contextul întrebării preliminare este constituit din aspectele de drept procesual civil spaniol. În cadrul acțiunii formulate, doamna Duarte a solicitat exclusiv rezoluțiunea contractului de vânzare‑cumpărare și restituirea întregului preț de vânzare, la care nu are dreptul în cazul în care neconformitatea este minoră [a se vedea articolul 7 a doua teză din Legea 23/2003, respectiv articolul 3 alineatul (6) din directivă, care corespunde acestei dispoziții]. Este incontestabil că doamna Duarte are dreptul la o reducere a prețului în conformitate cu articolul 7 prima teză din Legea 23/2003 [care corespunde articolului 3 alineatul (5) din directivă]. Ea nu a solicitat însă această reducere de preț în cadrul acțiunii formulate. Instanța de trimitere susține că, pentru acest motiv, potrivit principiului concordanței aplicabil în dreptul spaniol ( 10 ), instanța nu are dreptul să acorde numai o reducere de preț în locul rezoluțiunii contractului. Dimpotrivă, instanța este obligată să ia în considerare cererea concretă formulată de consumator în cadrul acțiunii ( 11 ). De asemenea, potrivit dreptului procesual civil spaniol, nu se poate ține seama nici de modificarea acțiunii formulate. În temeiul extinderii autorității de lucru judecat din primul proces, prevăzută la articolul 400 din LEC, este exclusă și introducerea unei noi acțiuni în reducerea prețului. Prin urmare, instanța de trimitere își pune întrebarea dacă această concluzie este compatibilă cu Directiva 1999/44.
8.

Potrivit articolului 1 alineatul (5) litera (c), Directiva privind dispozitivele medicale nu se aplică pentru „medicamentele care intră sub incidența [Directivei privind medicamentele]. Directiva 2007/47 adaugă o nouă teză, care prevede că „[p]entru a decide dacă un produs intră sub incidența directivei în cauză sau a prezentei directive, se ia în considerare în special principalul mod de acțiune a produsului respectiv.”
12.

Articolul 7 din Ordinul din 20 noiembrie 2006 privind punerea în aplicare a Decretului nr. 2006-710 din 19 iunie 2006, astfel cum a fost modificat prin Ordinul din 23 februarie 2010, completează această prevedere cu modalități de calcul și stipulează cu claritate că drept perioadă de referință trebuie luat ultimul an în care nu au fost încă puse în aplicare angajamente agroecologice. Nu este însă permis ca anul respectiv să fie anterior anului 1992: „Articolul 7 (1) Atunci când un agricultor a făcut obiectul unuia dintre angajamentele agroecologice definite la articolul 3 din prezentul ordin în cursul fiecăruia dintre cei trei ani ai perioadei de referință, rata de reducere calculată în vederea aplicării celui de al nouălea paragraf al articolului 1 din Decretul din 19 iunie 2006 sus‑menționat corespunde raportului dintre: — diferența dintre cuantumul ajutoarelor primit în cursul ultimului an neafectat de un angajament agroecologic și media cuantumurilor ajutoarelor primite în cursul perioadei de referință; — și suma dintre această diferență și cuantumul de referință, calculat în conformitate cu dispozițiile articolului 37 din Regulamentul nr. 1782/2003 al Consiliului […]. […] (2) În cazul în care rata de reducere calculată în conformitate cu alineatul 1 atinge pragul de 20 % menționat la cel de al nouălea paragraf al articolului 1 din Decretul din 19 iunie 2006 sus‑menționat, cuantumului său de referință, calculat conform articolului 37 din Regulamentul nr. 1782/2003 al Consiliului din 29 septembrie 2003, i se mai adaugă un cuantum. Cuantumul care trebuie adăugat este egal cu diferența dintre cuantumul ajutoarelor primit în cursul ultimului an neafectat de un angajament agroecologic, calculat în conformitate cu ultimul paragraf al alineatului 1, și media cuantumurilor ajutoarelor primite în cursul perioadei de referință. (3) În vederea aplicării prezentului articol, ultimul an neafectat de un angajament agroecologic nu poate fi anterior anului 1992.”
71.

Am arătat în Concluziile prezentate în cauza C‑621/11 P, New Yorker SHK Jeans/OAPI, că, în conformitate cu norma 22 alineatul (2) a doua teză din regulamentul de punere în aplicare, divizia de opoziție trebuie să respingă opoziția în cazul în care nu a fost depusă nicio dovadă privind utilizarea serioasă a mărcii până la expirarea termenului stabilit de OAPI ( 24 ). Am precizat de asemenea că excepția de la regula generală prevăzută la articolul 74 alineatul (2) din Regulamentul nr. 40/94 nu se mai aplică în cazul în care autorul opoziției, căruia i se cere să dovedească utilizarea serioasă a mărcii sale, a depus, cu bună‑credință, probe inițiale credibile care dovedeau această utilizare. În timp ce norma 22 alineatul (3) prevede ceea ce trebuie să fie dovedit, iar norma 22 alineatul (4) enumeră modurile în care poate fi realizat acest lucru, nu există nicio listă exhaustivă a mijloacelor de probă scrise indispensabile care trebuie depuse pentru a îndeplini obligația de a dovedi utilizarea serioasă ( 25 ). În funcție de circumstanțe, precum tipul de marcă și piața pe care este utilizată, calitatea și cantitatea probelor pot varia, iar caracterul suficient al dovezii furnizate inițial poate fi repus în discuție în mod legitim de către solicitant în cursul procedurii inter partes.
19.

Directiva 93/13 nu realizează armonizarea mijloacelor procedurale aflate la dispoziția acestor asociații. Or, potrivit Curții, „libertatea alegerii căilor și a mijloacelor destinate să asigure punerea în aplicare a unei directive nu afectează obligația fiecăruia dintre statele membre destinatare de a adopta toate măsurile necesare pentru a asigura efectul deplin al directivei vizate, conform obiectivului pe care aceasta îl urmărește” ( 10 ). Potrivit unei jurisprudențe constante, „[o]bligația statelor membre, care rezultă dintr‑o directivă, de a atinge rezultatul prevăzut de aceasta, precum și îndatorirea acestora, în temeiul articolului [4 alineatul (3) TUE], de a lua toate măsurile generale sau speciale necesare pentru a asigura îndeplinirea acestei obligații se impun tuturor autorităților statelor membre, inclusiv autorităților judiciare în cadrul competențelor acestora” ( 11 ), cărora „le revine în special atribuția de a asigura protecția juridică a drepturilor pe care justițiabilii le au în temeiul dispozițiilor de drept al Uniunii și de a garanta efectul deplin al acestor dispoziții” ( 12 ). În plus, în absența unei reglementări a Uniunii în domeniul în discuție – astfel cum este cazul în litigiul principal – „revine ordinii juridice interne din fiecare stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii” ( 13 ), sub rezerva unei protecții efective a acestor drepturi ( 14 ).
65.

În opinia noastră, instanța de trimitere ridică și problema unei valori minime în privința legăturii dintre capital și contribuții, context în care consideră foarte importantă cota procentuală simbolică de 50 %. Cu toate acestea, având în vedere considerațiile care precedă, este evident că nu are sens să se stabilească o cotă procentuală minimă fixă sub limita căreia să se considere că a fost încălcat dreptul Uniunii. Întrucât, în plus, raportul dintre capital și contribuții are, în speță, aproximativ valoarea simbolică propusă, considerăm că răspunsul acordat la a doua întrebare preliminară la punctul anterior este suficient.
55.

În al patrulea rând, Kala Naft amintește considerentul (25) al Deciziei 2010/413, potrivit căruia „[aceasta] respectă drepturile fundamentale și principiile consacrate în special în [c]art[ă] [...], mai ales dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil, dreptul la proprietate și dreptul la protecția datelor cu caracter personal. Prezenta decizie ar trebui aplicată în conformitate cu aceste drepturi”, precum și paragraful din scrisoarea Consiliului din 29 iulie 2010 prin care informa Kala Naft cu privire la includerea sa pe listă, care preciza următoarele: „[...] your attention is also drawn to the possibility of challenging the Council’s decision before the General Court of the European Union, in accordance with the conditions laid down in Article 275, 2nd paragraph, and Article 263, 4th and 6th paragraphs, of the Treaty on the Functioning of the European Union.”
11.

Prin intermediul primei sale întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită Curții să precizeze, în esență, dacă instanța națională în fața căreia se invocă încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE în cadrul unei acțiuni vizând suspendarea presupuselor ajutoare ilegale și recuperarea celor plătite deja, trebuie să respecte evaluarea măsurilor în cauză efectuată de Comisie în decizia de inițiere a procedurii oficiale de investigare, în pofida faptului că această evaluare are un caracter pur provizoriu. Instanța de trimitere consideră că, în cazul unui răspuns afirmativ, puterea de control a instanțelor naționale ar fi excesiv redusă și constată că instanțele supreme germane s‑au exprimat negativ în acest sens, întemeindu‑se, în special, pe Hotărârile Curții Transalpine Ölleitung in Österreich ( 11 ) și SFEI și alții ( 12 ). În plus, aceasta subliniază că, în cazul în care instanțele naționale ar avea dreptul să evalueze în mod autonom natura măsurilor în cauză, chiar și după inițierea procedurii oficiale de investigare și pe parcursul acesteia, riscul unor hotărâri contradictorii ar putea fi evitat atât solicitând un aviz Comisiei, cât și adresând Curții întrebări preliminare.
15.

Actele de homosexualitate sunt infracțiuni în Sierra Leone, în conformitate cu articolul 61 din Legea din 1861 privind infracțiunile contra persoanei (Offences against the Person Act of 1861) și sunt pedepsite cu închisoarea de minimum 10 ani sau cu detențiunea pe viață. În Uganda, potrivit articolului 145 din Codul penal din 1950 (Penal Code Act 1950), o persoană declarată vinovată de săvârșirea unei infracțiuni descrise drept „act sexual contra naturii” este supusă pedepsei cu închisoarea. Pedeapsa maximă este detențiunea pe viață. Autoritățile senegaleze incriminează actele de homosexualitate. Potrivit articolului 319 alineatul (3) din Codul penal (Code Pénale), o persoană condamnată pentru săvârșirea anumitor acte de homosexualitate este supusă pedepsei închisorii de la 1 la 5 ani și unei amenzi între 100000 XOF ( 15 ) și 1 500 000 XOF (între aproximativ 150 EUR și 2 000 EUR).
52.

În această privință, trebuie să se acorde o importanță deosebită contextului. Astfel cum am observat, Hotărârea din 2007 a fost pronunțată în cadrul prevăzut la articolul 258 TFUE (ex‑articolul 226 CE). Deși Comisia deține o putere de apreciere semnificativă atunci când analizează în ce grad măsurile luate de un stat membru pun în executare o hotărâre, nu am recomanda să se recunoască o putere unilaterală a Comisiei de a extinde ex post domeniul de aplicare al unei hotărâri cu caracter declarativ a Curții pe baza altor cauze similare, însă nu identice ( 30 ).
15.

Potrivit articolului 4 alineatul (1) literele (a) și (c), drepturile exclusive ale titularului trebuie să cuprindă, printre altele, „dreptul de a efectua sau de a autoriza” (a) „reproducerea permanentă sau provizorie a unui program pentru calculator, în totalitate sau parțial, prin orice mijloc și sub orice formă” și (c) „orice formă de distribuție publică, inclusiv închirierea originalului sau a copiilor unui program pentru calculator”.
46.

În al patrulea rând, a considera că instanța competentă în temeiul articolului 3 alineatul (1) din regulament are şi competența, în cadrul unei proceduri de insolvență, de a analiza o acțiune revocatorie în anularea unei tranzacții anterioare încheiate între debitor şi un pârât care are domiciliul într‑o țară terță este în conformitate cu obiectivul regulamentului de a promova buna funcționare a pieței interne. Regulamentul admite în mod expres [în considerentul (4)] că este necesar „să se evite ca părțile să fie tentate să transfere bunurile lor sau procedurile judiciare dintr‑un stat membru în altul, în încercarea de a obține o situație juridică mai favorabilă («forum shopping»)”. Însă aceleaşi considerații sunt aplicabile atunci când se analizează situația dintre Uniunea Europeană şi o țară terță. În cazul în care instanța competentă potrivit articolului 3 alineatul (1) din regulament nu are competența de a soluționa o acțiune revocatorie în anularea unei astfel de tranzacții anterioare, o persoană (sau o întreprindere) care realizează că se află în dificultăți financiare poate fi în mod clar tentată să transfere active în afara Uniunii Europene prin încheierea unor tranzacții îndoielnice sau fictive cu terți domiciliați în țări terțe, eliminând astfel posibilitatea ca aceste active să fie valorificate de lichidator şi lipsind creditorii de posibilitatea de a‑şi satisface pe cât posibil creanțele pe care le au împotriva patrimoniului debitorului.
15.

Articolul 9 din capitolul 3a din Regulamentul 2006:97 privind străinii prevede că, în cadrul procedurii de eliberare a unui permis de ședere, autoritățile suedeze pot cere solicitantului să prezinte un pașaport valid, documente care să confirme legăturile de familie cu un resortisant al SEE, un certificat de înregistrare sau alte documente care să demonstreze că resortisantul SEE de la care decurge dreptul de ședere are drept de ședere în Suedia și, în măsura în care aceasta poate fi o condiție pentru dreptul de ședere al solicitantului, orice document care să dovedească faptul că acesta se află în întreținerea resortisantului SEE ori a soțului sau a partenerului acestuia.
7.

Articolul 17 alineatul 1 din UStG, în versiunea în vigoare de la 16 decembrie 2004, prevede: „În cazul modificării bazei de impozitare pentru o operațiune impozabilă în sensul articolului 1 alineatul 1 punctul 1, întreprinzătorul care a realizat această operațiune trebuie să rectifice valoarea impozitului datorat. De asemenea, întreprinzătorul care este beneficiarul acestei operațiuni trebuie să rectifice valoarea impozitului pe care are dreptul să îl deducă pentru aceasta. Acest lucru nu este valabil dacă, prin modificarea bazei de impozitare, întreprinzătorul nu are un avantaj economic. Dacă, într-un asemenea caz, prin modificarea bazei de calcul, un alt întreprinzător are un avantaj economic, acesta trebuie să regularizeze valoarea impozitului pe care are dreptul să îl deducă. Prima, a doua, a treia și a patra teză se aplică mutatis mutandis în cazurile prevăzute la articolul 1 alineatul 1 punctul 5 și la articolul 13b. Este posibil să se renunțe la rectificarea deducerii impozitului plătit în amonte în cazul în care un întreprinzător terț plătește administrației fiscale valoarea impozitului aferent reducerii remunerației; în această situație, întreprinzătorul terț este persoana obligată la plata impozitului. [...].”
9.

Anexa II enumera „informațiile care [trebuiau] comunicate titularului poliței înainte de încheierea contractului (A) sau pe durata contractului (B)”. Informațiile menționate trebuiau „comunicate în mod clar și exact, în scris, într‑o limbă oficială a statului membru al angajamentului”. Secțiunea A conținea un tabel: coloana din partea stângă includea informații cu privire la întreprinderea de asigurări, iar coloana din partea dreaptă conținea informații despre angajamentul asumat. În ultima coloană menționată, punctul 13 enumera, în versiunea franceză, „modalités d’exercise du droit de renonciation”, iar în versiunea engleză, „[a]rrangements for application of the cooling‑off period”, mai exact, perioada în care putea fi exercitat dreptul de anulare ( 7 ). Versiunea în limba germană, care se referea la „Ausübung des Widerrufs[‑] und Rücktritt[s]rechts”, părea să privească aspecte diferite ale dreptului de anulare.
10.

Articolul 21 din Codul de vize are ca obiect verificarea condițiilor de intrare și evaluarea riscului. Acesta are următorul cuprins: „(1) Atunci când se procedează la examinarea unei cereri de viză uniformă, se stabilește dacă solicitantul îndeplinește condițiile de intrare prevăzute la articolul 5 alineatul (1) literele (a), (c), (d) și (e) din Codul Frontierelor Schengen și se evaluează, cu o atenție deosebită, dacă solicitantul prezintă un risc de imigrație ilegală sau un risc la adresa securității statelor membre și dacă acesta intenționează să părăsească teritoriul statelor membre înainte de expirarea vizei solicitate. […] (3) Atunci când analizează dacă solicitantul îndeplinește condițiile de intrare, consulatul verifică următoarele: (a) că documentul de călătorie prezentat nu este contrafăcut, fals sau falsificat; (b) justificarea oferită de solicitant cu privire la obiectul și la condițiile șederii și faptul că acesta dispune de mijloace de întreținere suficiente, atât pentru durata prevăzută a șederii, cât și pentru întoarcerea în țara de origine sau de reședință, sau pentru tranzitul către o țară terță în care este sigur că urmează să fie primit sau dacă este în măsură să dobândească legal respectivele mijloace; (c) dacă solicitantul este o persoană care face obiectul unei alerte în [SIS], emisă în scopul de a i se refuza intrarea; (d) că solicitantul nu este considerat ca reprezentând o amenințare pentru ordinea publică, siguranța internă, sănătatea publică, astfel cum este definită la articolul 2 punctul 19 din Codul frontierelor Schengen, sau pentru relațiile internaționale ale unuia din statele membre, în special dacă în bazele de date naționale ale statelor membre nu a fost emisă o alertă în scopul de a i se refuza intrarea pentru motivele enumerate anterior; (e) după caz, deținerea unei asigurări medicale de călătorie corespunzătoare și valabile. […]”
10.

Reglementarea națională relevantă este cuprinsă în Regulamentul privind informaţiile despre mediu din 2004 [Environmental Information Regulations 2004 (SI Nr. 3391), denumit în continuare „EIR 2004”], prin care a fost transpusă Directiva 2003/4 și al cărui articol 2 alineatul 2 definește noțiunea „autoritate publică” după cum urmează: „Sub rezerva alineatului 3, «autoritate publică» înseamnă: a) autorităţi guvernamentale; b) orice altă autoritate publică, astfel cum este definită la articolul 3 alineatul 1 din Legea privind accesul liber la informaţii din 2000 (Freedom of Information Act 2000, denumită în continuare «FIA 2000»); c) orice alt organism sau persoană care îndeplineşte funcţii în administraţia publică sau d) orice alt organism sau persoană care este sub controlul unei persoane care intră sub incidenţa literelor a), b) sau c) şi care i) are responsabilităţi publice legate de mediu; ii) exercită funcţii de natură publică legate de mediu sau iii) prestează servicii publice legate de mediu. […]”