ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
În această privință, garanțiile de stat nu pot să fie considerate ca fiind legate de un proiect „specific”, pentru motivul că ajutoarele conținute în aceste garanții de stat acoperă atât faza de construcție, cât și faza de exploatare a legăturii fixe. Astfel, întrucât adjectivul „specific” înseamnă „ceea ce este particular pentru un lucru”, este necesar ca ajutoarele privind garanțiile de stat să fie considerate ca fiind legate de un proiect specific pentru motivul că acestea acoperă împrumuturile constructorului aferente doar proiectului legăturii fixe, inclusiv pentru faza de exploatare, cu excluderea altor proiecte sau activități. Caracterul „nedeterminat” al fazei de exploatare, subliniat de Comisie, nu privește specificitatea proiectului în sine, ci privește în realitate aprecierea caracterului limitat sau nelimitat al garanțiilor de stat, în cadrul evaluării compatibilității lor.

În această privință, chiar dacă se presupune că se poate deduce din decizie că garanțiile de stat corespund definiției schemelor de ajutor prevăzute la articolul 1 litera (d) a doua teză din Regulamentul nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 108 TFUE, și anume „orice act în baza căruia ajutorul, care nu este legat de un anumit proiect, poate fi acordat uneia sau mai multor întreprinderi pentru o perioadă de timp nedeterminată și/sau într-un cuantum nedeterminat”, astfel cum arată Comisia, decizia trebuie să arate modul în care ajutoarele cuprinse în garanțiile de stat îndeplinesc condiția potrivit căreia ajutorul nu trebuie să fie legat de un proiect specific. În plus, pe de o parte, faptul de a afirma, în stadiul calificării garanțiilor de stat, că este vorba despre una sau despre două scheme de ajutor, întrucât ajutorul rezultat din aceste garanții nu este legat de un proiect specific, și, pe de altă parte, faptul de a afirma, în stadiul aprecierii compatibilității măsurilor cu piața internă, că garanțiile de stat privesc un proiect care este „specific, precis și clar definit” par ireconciliabile. Astfel, nu este vorba în acest caz de noțiuni juridice diferite, ci de un element de fapt care nu poate varia de la o apreciere juridică la alta.

Aprecierile economice în aplicarea articolului 107 alineatul (3) litera (c) TFUE, în lumina cărora Comisia beneficiază de o largă putere discreționară, trebuie efectuate la scara Uniunii, ceea ce înseamnă că Comisia are obligația să examineze impactul unui ajutor asupra concurenței și a comerțului în Uniune. Comisia are aceeași obligație în cadrul aprecierilor sale economice cu ocazia aplicării articolul 107 alineatul (3) litera (b) TFUE.

(a se vedea punctele 204 și 207)
Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 20 iunie 2018 – KV/Comisia

(Cauza T-104/15)

„Convenții de subvenționare încheiate în cadrul programului de acțiune în domeniul învățării de-a lungul vieții (2007-2013) – Proiectele «Green Business is Smart Business» și «LadybizIT : Woman entrepreneurship on the verge of ICT» – Costuri neeligibile – Acțiune în anulare – Necompetența Comisiei”

1. Acțiune în anulare – Motive – Necompetența instituției care a emis actul atacat – Motiv de ordine publică (art. 263 TFUE) (a se vedea punctul 38)

2. Agenții ale Uniunii Europene – Agenția Executivă pentru Educație, Audiovizual și Cultură (EACEA) – Procedura căii de atac – Decizie prin care se declară neeligibile anumite cheltuieli de personal din perspectiva convențiilor de subvenționare încheiate în cadrul programului de acțiune în domeniul învățării de-a lungul vieții – Posibilitate de control al legalității respectivei decizii de către Comisiei – Inexistență – Necompetența Comisiei (Regulamentul nr. 58/2003 al Consiliului, art. 22) (a se vedea punctele 46-50)

3. Procedură jurisdicțională – Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii – Calitatea de pârât – Convenții de subvenționare încheiate în cadrul programului de acțiune în domeniul învățării de-a lungul vieții – Convenții încheiate cu Agenția Executivă pentru Educație, Audiovizual și Cultură (EACEA) – Acțiune îndreptată împotriva Comisiei – Inadmisibilitate (art. 272 TFUE; Regulamentul nr. 58/2003 al Consiliului) (a se vedea punctele 51 și 52)

Obiectul

Cerere întemeiată pe articolul 263 TFUE prin care se solicită anularea Deciziei de punere în aplicare C(2014) 9706 final a Comisiei, din 16 decembrie 2014, care a respins ca nefondată acțiunea formulată de reclamantă împotriva Deciziei EACEA din 23 septembrie 2014 de declarare ca neeligibile a anumitor costuri de personal din perspectiva convențiilor de subvenționare încheiate la 30 septembrie 2010 și la 9 septembrie 2011 între reclamantă și EACEA pentru punerea în aplicare a proiectelor europene „Green Business is Smart Business” și „LadybizIT : Woman entrepreneurship on the verge of ICT”

Dispozitivul

1) Anulează Decizia de punere în aplicare C(2014) 9706 final a Comisiei din 16 noiembrie 2014.

2) Respinge în rest acțiunea ca inadmisibilă.

3) Comisia Europeană suportă, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile de judecată efectuate de KV.
Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 20 iunie 2018 – KV/EACEA

(Cauzele conexate T‑306/15 și T‑484/15)

«Clauză compromisorie – Convenții de subvenționare încheiate în cadrul programului de acțiune în domeniul învățării de‑a lungul vieții (2007-2013) – Proiectele NEST și „This is IT” – Costuri neeligibile – Recalificare a acțiunilor»

1. Procedură jurisdicțională–Temeiul juridic al unei acțiuni–Alegere care revine reclamantului, iar nu instanței Uniunii (a se vedea punctul 31)

2. Acțiune în anulare–Acțiune care privește în realitate un litigiu de natură contractuală–Acțiune care are ca obiect o decizie a unei agenții a Uniunii indisociabilă de raporturile contractuale dintre aceasta și reclamant–Necompetența instanței Uniunii–Inadmisibilitate (art. 263 TFUE) (a se vedea punctele 36 și 43)

3. Acțiune în anulare–Acțiune care privește în realitate un litigiu de natură contractuală–Recalificarea acțiunii–Condiții [art. 263 TFUE și 272 TFUE; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 76 lit. (d)] (a se vedea punctele 44, 45, 47 și 49)

4. Bugetul Uniunii Europene–Contribuție financiară a Uniunii–Obligaţia beneficiarului de a respecta condițiile de acordare a asistenței–Finanțare care privește numai cheltuielile angajate efectiv–Justificarea caracterului real al cheltuielilor declarate–Lipsă–Cheltuieli neeligibile–Buna execuție tehnică a proiectelor care fac obiectul unei contribuții financiare a Uniunii–Lipsa incidenței (art. 317 TFUE) (a se vedea punctele 57 și 58)

5. Drept național–Trimitere la ordinile juridice naționale–Dreptul elen–Dreptul muncii–Stabilirea existenței unui contract de muncă (a se vedea punctele 69, 70 și 89-91)

Obiectul

Cereri întemeiate pe articolul 272 TFUE având ca obiect constatarea faptului că, prin declararea ca neeligibile a anumitor cheltuieli de personal efectuate de reclamantă în cadrul proiectelor „Network of Staff and Teachers in childcare services” (NEST) și „Facilitating and fostering digital competence through volunteers – This is IT” (This is IT), EACEA nu a interpretat și nu a aplicat corect prevederile contractuale referitoare la acest proiect

Dispozitivul

1) Conexează cauzele T‑306/15 și T‑484/15 în vederea pronunțării deciziei prin care se finalizează judecata.

2) Respinge acțiunile.
4.

Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Stabilirea cuantumului de bază – Stabilirea valorii vânzărilor – An de referință – Ultimul an complet al încălcării – Utilizare de către Comisie a aceluiași an de referință pentru toate întreprinderile care au participat la încălcare – Admisibilitate [Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) și (3); Comunicarea 2006/C 210/02 a Comisiei, punctul 13] (a se vedea punctele 59-71)
78

Primul dintre aceste documente (MD 176/14 RELEX), datat 3 februarie 2012 și intitulat „Iran to have greater achievements in space industry – defence minister” („Iranul va avea realizări mari în industria spațială, potrivit ministrului apărării”), face vorbire despre anunțul ministrului iranian al apărării privind lansarea de către AIO a unui satelit conceput și construit de studenții reclamantei sub îndrumarea unui membru al High Council of Space. Potrivit unei declarații a directorului AIO, reluată de asemenea în documentul sus‑menționat, este vorba despre un satelit de încercare controlat de la distanță care ar filma Terra cu o precizie sporită. Cântărind 50 kg, acest microsatelit ar avea diferite aplicații în domenii diverse precum meteorologia, gestionarea catastrofelor naturale și măsurarea temperaturii și a umidității aerului.
31

Din această jurisprudență reiese de asemenea că articolul 54 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 are ca obiect sancționarea titularilor mărcilor anterioare care au tolerat utilizarea unei mărci ulterioare a Uniunii Europene timp de 5 ani consecutivi, având cunoștință despre această utilizare, prin pierderea posibilității de a formula cereri de declarare a nulității și opoziții împotriva respectivei mărci. Această dispoziție vizează astfel realizarea unui echilibru între interesul titularului unei mărci de a menține funcția esențială a acesteia și interesul altor operatori economici de a dispune de semne susceptibile să desemneze produsele și serviciile lor. Acest obiectiv implică faptul că, pentru a menține această funcție esențială, titularul unei mărci anterioare trebuie să aibă posibilitatea să se opună utilizării unei mărci ulterioare identice sau similare cu marca sa. Astfel, numai începând cu momentul în care titularul mărcii anterioare are cunoștință despre utilizarea mărcii ulterioare a Uniunii Europene, acesta are posibilitatea de a nu o tolera și, așadar, de a formula opoziție sau de a solicita declararea nulității mărcii ulterioare și, prin urmare, termenul de limitare a drepturilor ca urmare a toleranței începe să curgă (a se vedea în acest sens Hotărârea B. Antonio Basile 1952, punctul 30 de mai sus, EU:T:2012:328, punctele 32 și 33, și Hotărârea AQUA FLOW, punctul 30 de mai sus, EU:T:2013:550, punctele 20 și 21; a se vedea de asemenea, în acest sens și prin analogie, Hotărârea Budějovický Budvar, punctul 30 de mai sus, EU:C:2011:605, punctele 46-48).
14

Pentru a statua că nu a existat o utilizare serioasă a mărcii anterioare, în primul rând, camera de recurs a apreciat că, ținând seama de elementele de probă în ansamblul lor, era rezonabil să se concluzioneze că termenul „piccolo” face parte dintr‑o terminologie din domeniul vinicol utilizată la scară internațională și că, în consecință, el ar fi cunoscut de consumatorul mediu. În al doilea rând, aceasta a subliniat că acei consumatori care nu înțeleg termenul „piccolo” nu ar prezuma în mod automat că este vorba despre o marcă atunci când l‑ar întâlni în cadrul comercializării vinului spumos. În al treilea rând, aceasta a subliniat că semnul PIKKOLO sau PICCOLO este cu certitudine utilizat în mod descriptiv sau sub o formă abreviată, respectiv sub forma termenului „picc.”, și că este asociat în mod exclusiv cu alți termeni descriptivi precum termenii „trocken” și „dry” pentru diferitele produse aparținând reclamantei sau cu o parte a denumirii sociale a acesteia din urmă, respectiv termenul „henkell”. În al patrulea rând, aceasta a considerat că acest ultim termen, care face parte din denumirea socială a reclamantei, este elementul dominant din cauza amplasării și a dimensiunii sale, atât pe etichetele sticlelor, cât și pe ambalaj. Aceasta a adăugat că termenul menționat nu are nicio semnificație aparentă, astfel încât, având în vedere modul în care este reprezentat, va fi considerat imediat un semn distinctiv.
90

Astfel, această jurisprudență vizează măsuri naționale nearmonizate. Or, în speță, trebuie amintit că regulamentul atacat are ca temei juridic articolul 18 alineatul (4) litera (c) din Regulamentul nr. 1924/2006. Acest din urmă regulament, la rândul său, se întemeiază pe articolul 95 CE, potrivit căruia legiuitorul prevede măsurile privind apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre care au ca obiect instituirea și funcționarea pieței interne. Trebuie subliniat, în această privință, că articolul 168 alineatul (1) primul paragraf TFUE prevede că în definirea și punerea în aplicare ale tuturor politicilor și acțiunilor Uniunii, se asigură un nivel ridicat de protecție a sănătății umane și că articolul 95 alineatul (3) CE, precum și articolul 114 alineatul (3) TFUE impun în mod expres ca, în cadrul armonizării realizate, să se asigure un nivel ridicat de ocrotire a sănătății persoanelor (a se vedea Hotărârea Alliance for Natural Health și alții, punctul 30 de mai sus, EU:C:2005:449, punctul 31 și jurisprudența citată).
49

Astfel, articolul 81 din Regulamentul nr. 207/2009 cuprinde un alineat (2) care prevede că, în termenul de prezentare a cererii de restitutio in integrum, trebuie îndeplinit actul nerealizat, cu alte cuvinte în termen de două luni de la încetarea obstrucționării. Alineatul (4) al aceluiași articol prevede că „[o]rganul care are competența de a statua în ceea ce privește actul neîndeplinit se pronunță asupra cererii”. Actul neîndeplinit este actul care ar fi trebuit să fie realizat în termenul pentru care se solicită repunerea prin cerere și care are ca obiect obținerea unui drept sau exercitarea unei acțiuni.
52

Mai întâi, Comisia arată că divulgarea raportului final al OLAF s‑a datorat unei scurgeri neautorizate de informații, în legătură cu care s‑a dispus deschiderea unei investigații. O astfel de scurgere neautorizată de informații reprezintă un element de fapt care nu poate produce efecte asupra aprecierii a existenței unui interes public superior care să justifice divulgarea documentelor solicitate. În continuare, Comisia susține că reclamanta are un interes pur privat în această divulgare, în calitate de persoană vizată de investigația OLAF. Acest tip de interes particular, pe care nu‑l împărtășesc alți cetățeni, nu poate constitui un interes public superior în sensul Regulamentului nr. 1049/2001. În sfârșit, Comisia amintește că revine reclamantei sarcina să demonstreze că există un interes public superior care justifică divulgarea documentelor solicitate. Or, cererea de confirmare nu ar conține aproape nimic în privința existenței unui interes public superior care justifică această divulgare, de natură să neutralizeze prezumția generală de inaccesibilitate, în afara unei referiri vagi și generale la dreptul la apărare al reclamantei. În duplică, Comisia precizează că necesitatea de a se apăra împotriva unor „afirmații grave” ale mass‑media reprezintă de asemenea un interes pur privat, iar nu un interes public superior.
24

Cu toate acestea, după cum arată EUIPO, versiunea franceză este una dintre singurele astfel redactate, majoritatea celorlalte versiuni lingvistice ale dispoziției în cauză vizând produsele și serviciile pe care se întemeiază opoziția. Astfel, versiunea engleză menționează „the goods and services on which the opposition is based”, versiunea germană „die Waren und Dienstleistungen, auf die sich der Widerspruch stützt”, versiunea italiană „i prodotti e i servizi sui quali si basa l’opposizione”, iar versiunea spaniolă „los productos y servicios en los que se basa la oposición”.
28

Sunt lipsite de caracter distinctiv, în sensul dispoziției menționate mai sus, semnele care sunt inapte să îndeplinească funcția esențială a mărcii, și anume aceea de a identifica originea produsului sau serviciului, pentru a permite astfel consumatorului care achiziționează produsul sau serviciul desemnat de marcă să facă aceeași alegere, cu ocazia unei achiziții ulterioare, dacă experiența se dovedește pozitivă, sau să facă o altă alegere, dacă aceasta se dovedește negativă [Hotărârea din 31 martie 2004, Fieldturf/OAPI (LOOKS LIKE GRASS ... FEELS LIKE GRASS ... PLAYS LIKE GRASS), T‑216/02, EU:T:2004:96, punctul 23].
122

Mai întâi, trebuie înlăturată susținerea potrivit căreia nu ar reveni în niciun caz bugetului de stat eventualele sumele percepute în plus în temeiul contribuției EEG. Desigur, rezultă din însăși funcționarea EEG din 2012 că, în orice caz și astfel cum recunosc părțile, eventualele excedente sau deficite ale OTS care decurg din contribuția EEG trebuie compensate, cu dobânzi, în anul următor, cu ocazia stabilirii contribuției EEG. Astfel, această compensare de la an la an prevăzută de EEG din 2012 exclude in fine orice sold excedentar sau deficitar în contabilitatea OTS privind administrarea contribuției EEG, astfel încât ipoteza plății la bugetul de stat a unor eventuale sume percepute în plus în temeiul contribuției EEG este în mod cert irealizabilă. Totuși, astfel cum s‑a stabilit la punctul 111 de mai sus, implicarea resurselor de stat în prezenta cauză rezultă tocmai din faptul că statul organizează, prin intermediul legislației, un transfer al resurselor financiare și stabilește scopurile în care trebuie utilizate aceste resurse financiare, iar nu din existența unor legături strânse cu bugetul de stat.
23

În special, articolul 7 alineatul (1) litera (c) din regulamentul menționat ar interzice înregistrarea unei indicații de proveniență geografice numai atunci când semnul indică un loc care are în prezent sau care ar putea avea în viitor o legătură cu categoria de produse sau servicii vizate, iar nu atunci când semnul indică locul unde sunt furnizate serviciile din moment ce se face referire la „proveniența geografică”. În plus, spre deosebire de produse, în general serviciile nu ar viza în sine caracteristicile teritoriului unde sunt furnizate sau unde se află sediul întreprinderii care le furnizează. Astfel, singurele elementele care pot caracteriza serviciile ar fi mai curând modul în care acestea sunt furnizate sau calitatea celui care le prestează decât originea lor geografică, cu excepția serviciilor „specifice” unei anumite regiuni. Întrucât sediul întreprinderii prestatoare sau locul de furnizării prestației pot varia, ele nu ar putea constitui o legătură indisolubilă între serviciu și teritoriu. În sfârșit, probabilitatea rezonabilă a unei asocieri între serviciu și un loc ar trebui să existe la momentul înregistrării unei mărci, lucru pe care intervenienta nu l‑ar fi demonstrat.
27

Este necesar să se precizeze că articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 are în vedere ipoteza în care o marcă înregistrată, națională sau a Uniunii Europene, este utilizată în comerț sub o formă ușor diferită față de forma sub care a fost efectuată înregistrarea. Scopul acestei dispoziții, care evită impunerea unei conformități stricte între forma utilizată a mărcii și cea sub care marca a fost înregistrată, este de a permite titularului acesteia din urmă să aducă semnului, cu ocazia exploatării sale comerciale, modificările care, fără a‑i altera caracterul distinctiv, îi permit să îl adapteze mai bine cerințelor de comercializare și de promovare a produselor sau serviciilor în cauză. În conformitate cu scopul său, domeniul de aplicare material al acestei dispoziții trebuie să fie considerat limitat la situațiile în care semnul utilizat în mod concret de titularul unei mărci pentru a desemna produsele sau serviciile pentru care aceasta a fost înregistrată constituie forma sub care aceeași marcă este exploatată comercial. În asemenea situații, atunci când forma semnului utilizat în comerț diferă de forma sub care acesta a fost înregistrat numai prin elemente neglijabile, astfel încât cele două semne pot fi considerate în mod global echivalente, dispoziția sus‑menționată prevede că obligația de utilizare a mărcii înregistrate poate fi îndeplinită făcând dovada utilizării semnului care constituie forma utilizată în comerț [Hotărârea din 23 februarie 2006, Il Ponte Finanziaria/OAPI – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE), T‑194/03, EU:T:2006:65, punctul 50, Hotărârea din 10 iunie 2010, ATLAS TRANSPORT, T‑482/08, nepublicată, EU:T:2010:229, punctul 30, și Hotărârea din 5 decembrie 2013, Olive Line International/OAPI – Carapelli Firenze (Maestro de Oliva), T‑4/12, nepublicată, EU:T:2013:628, punctul 23; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2013, Specsavers International Healthcare și alții, C‑252/12, EU:C:2013:497, punctul 29; a se vedea de asemenea prin analogie Hotărârea din 25 octombrie 2012, Rintisch, C‑553/11, EU:C:2012:671, punctele 21 și 22].
—

mai întâi, mai multe articole având date și surse diferite descriu în mod clar și concret relația reclamantului cu regimul. Astfel, în primul rând, cartea publicată în 2006 și intitulată Governance in the Middle East and North Africa îl descria pe domnul Hamcho în cadrul închiderii canalului privat de televiziune „the Cham Satellite channel” ca „prieten apropiat al președintelui care era pe cale să își lanseze propriul canal de televiziune”. În al doilea rând, cele două articole publicate în februarie 2012 pe site‑ul internet „The Middle East Research and Information Project (MERIP)” afirmau, pe de o parte, că „domnul Hamcho [era] un om de afaceri apropiat domnului Maher al‑Assad” și, pe de altă parte, că „familiile asociate regimului într‑un fel sau altul [a]u ajuns să domine sectorul privat, pe lângă exercitarea unui control considerabil asupra activelor economice publice, și că în aceste clanuri era și familia Hamcho”. În al treilea rând, articolul publicat în noiembrie 2013 în revista Le Commerce du Levant afirma că „interesele celor mai puternici oameni de afaceri, printre care și domnul Mohammad Hamcho, depind[eau] atât de mult de putere încât [erau considerați] ca făcând parte integrantă din sistem” și că, „deși puțini la număr, acești oameni de afaceri dispun[eau] de mari resurse financiare”;
141

Aceeași considerație se aplică celorlalte elemente de probă prezentate de reclamantă referitoare la cele trei categorii de produse și servicii avute în vedere. Astfel, mai întâi, presupunând că indicațiile referitoare la exploatarea site‑urilor internet care figurează în declarația sub jurământ privesc categoria serviciilor de informare, ele nu permit să se concluzioneze că site‑urile în discuție sunt frecventate sau cunoscute de o parte importantă a marelui public. În continuare, din informațiile cuprinse în prospectul publicitar rezultă că seminarul organizat de reclamantă a fost destinat unui public specializat, cu precădere producătorilor de bere mici și medii. În sfârșit, astfel cum reiese din declarația sub jurământ, cărțile publicate de reclamantă sub marca solicitată sunt cărți de specialitate și, prin urmare, nu sunt destinate marelui public.
1

Prin Decizia C(2014) 9295 final a Comisiei din 10 decembrie 2014 privind o procedură inițiată în temeiul articolului [101 TFUE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (AT.39780 – Plicuri) (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Europeană a constatat că, printre altele, reclamantele Printeos SA, Tompla Sobre Exprés SL, Tompla Scandinavia AB, Tompla France SARL și Tompla Druckerzeugnisse Vertriebs GmbH au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea, în perioada cuprinsă între 8 octombrie 2003 și 22 aprilie 2008, la o înțelegere convenită și pusă în aplicare pe piața europeană a plicurilor standard și a plicurilor special imprimate, inclusiv în Danemarca, în Germania, în Franța, în Suedia, în Regatul Unit și în Norvegia. Această înțelegere a urmărit coordonarea prețurilor de vânzare, alocarea clientelei și schimbul de informații sensibile din punct de vedere comercial. În afară de reclamante, înțelegerea a implicat participarea grupului Bong (denumit în continuare „Bong”), a grupului GPV France SAS and Heritage Envelopes Ltd (denumit în continuare „GPV”), a grupului Holdham SA (denumit în continuare „Hamelin”) și a grupului Mayer‑Kuvert (denumit în continuare „Mayer‑Kuvert”), care au fost de asemenea destinatare ale deciziei atacate.