ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Articolul 119 ter din CGI prevede: „1. Reținerea la sursă prevăzută la articolul 119 bis alineatul 2 nu se aplică dividendelor distribuite unei persoane juridice care îndeplinește condițiile enumerate la alineatul 2 din prezentul articol de o societate sau de un organism supuse impozitului pe profit la cotă normală. 2. Pentru a beneficia de scutirea prevăzută la alineatul 1, persoana juridică trebuie să dovedească debitorului sau persoanei care asigură plata acestor venituri că este beneficiarul efectiv al dividendelor și că îndeplinește următoarele condiții: a) Are sediul executiv efectiv într‑un stat membru al Comunității Europene și nu este considerată, potrivit unei convenții în materie de evitare a dublei impuneri încheiate cu un stat terț, ca având reședința fiscală în afara Comunității; b) Este constituită în una dintre formele enumerate într‑o listă stabilită prin hotărâre a ministrului economiei în conformitate cu anexa la [Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora]; c) Deține direct și pe o perioadă neîntreruptă de cel puțin doi ani 25 % din capitalul persoanei juridice care distribuie dividendele sau își asumă angajamentul să păstreze această cotă de participație în mod neîntrerupt pe o perioadă de cel puțin doi ani și să desemneze, precum în materie de impozit pe cifra de afaceri, un reprezentant responsabil pentru plata reținerii la sursă prevăzute la alineatul 1 în cazul în care acest angajament nu este respectat; Cota de participație prevăzută la paragraful precedent este de 20 % pentru dividendele distribuite între 1 ianuarie 2005 și 31 decembrie 2006, de 15 % pentru dividendele distribuite între 1 ianuarie 2007 și 31 decembrie 2008 și de 10 % pentru dividendele distribuite începând de la 1 ianuarie 2009; d) Să fie supusă, în statul membru unde are sediul executiv efectiv, impozitului pe profit din acest stat, fără posibilitatea de a opta sau de a fi scutită de plata acestuia din urmă; […] 2 bis. Dispozițiile alineatului 1 se aplică dividendelor distribuite sediilor permanente ale persoanelor juridice care îndeplinesc condițiile stabilite la alineatul 2, în cazul în care aceste sedii permanente sunt situate în Franța sau în alt stat membru al Comunității Europene. 3. Dispozițiile alineatului 1 nu se aplică în cazul în care beneficiul dividendelor distribuite revine unei persoane juridice controlate în mod direct sau indirect de unul sau de mai mulți rezidenți ai unor state care nu sunt membre ale Comunității, cu excepția situației în care această persoană juridică face dovada faptului că beneficiul prevăzut de dispozițiile alineatului 1 nu constituie scopul principal sau unul dintre scopurile principale ale lanțului de participații. […]”
9

Clauza 3 punctul 1 din acordul‑cadru menționat prevede: „Condițiile de acces și modalitățile de aplicare a concediului pentru creșterea copilului sunt definite de lege și/sau de convențiile colective din statele membre, cu respectarea cerințelor minime din prezentul acord. Statele membre și/sau partenerii sociali pot, în special: (a) să hotărască dacă concediul pentru creșterea copilului se acordă integral, parțial, fragmentat sau sub formă de credit de timp, luând în considerare atât necesitățile angajatorilor, cât și pe cele ale lucrătorilor; (b) să condiționeze dreptul la concediul pentru creșterea copilului de o perioadă de muncă și/sau de vechime care nu depășește un an; […] (c) să definească condițiile în care un angajator, după consultări în conformitate cu legislația națională, cu convențiile colective și/sau practicile naționale, este autorizat să amâne acordarea concediului pentru creșterea copilului din motive justificate legate de funcționarea întreprinderii […] (d) în plus față de litera (c), să autorizeze măsuri speciale pentru a îndeplini cerințele de funcționare și de organizare ale întreprinderilor mici.”
20

Întrucât Tribunal da Comarca do Porto Este, Penafiel [Tribunalul de Arondisment Judiciar din Porto Este (Penafiel)] a respins acțiunea domnului Neto de Sousa, acesta a declarat apel la Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto) susținând în special că Supremo Tribunal de Justiça (Curtea Supremă de Justiție) a dat o interpretare eronată articolului 3 din A doua directivă, precum și articolului 1 din A treia directivă, care ar garanta altor pasageri ai unui autovehicul decât conducătorul auto repararea vătămărilor corporale pe care le‑au suferit ca urmare a unui accident de circulație, și nu și‑a îndeplinit obligația care rezultă din articolul 267 TFUE. Domnul Neto de Sousa a solicitat de asemenea Tribunal da Relação do Porto (Curtea de Apel din Porto) să adreseze Curții, în temeiul articolului 267 TFUE, întrebarea vizată la punctul 16 din prezenta hotărâre.
12

Articolul 27 alineatele (1) și (3) din acest regulament prevede: „(1) Solicitantul […] are dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale. […] (3) În scopul exercitării unui apel sau a unei revizuiri a deciziei de transfer, statele membre prevăd următoarele în dreptul lor intern: (a) apelul sau revizuirea conferă persoanei în cauză dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză în așteptarea pronunțării unei hotărâri privind apelul sau revizuirea sau (b) transferul se suspendă automat, iar această suspendare expiră după o perioadă rezonabilă de timp în cursul căreia o instanță națională, în urma examinării atente și riguroase a cererii, să fi decis cu privire la efectul suspensiv al apelului sau al revizuirii sau (c) persoana în cauză are posibilitatea de a solicita, într‑un termen rezonabil, unei instanțe naționale suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea. Statele membre asigură existența unei căi de atac eficiente prin suspendarea transferului până la pronunțarea hotărârii privind prima cerere de suspendare. […]”
24

Rezultă că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 14 aprilie 2016, Polkomtel, C‑397/14, EU:C:2016:256, punctul 37 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 13 octombrie 2016, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej și Petrotel, C‑231/15, EU:C:2016:769, punctul 16).
101

În continuare, deși articolul 6 alineatul (4) din Directiva privind procedurile și articolul 20 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III prezintă asemănări semnificative, nu este mai puțin adevărat că aceste dispoziții diferă în special prin faptul că prima dintre ele nu are în vedere luarea în considerare a unui document întocmit de autorități decât dacă aceasta este prevăzută de dreptul național. În plus, articolul 6 alineatul (4) din Directiva privind procedurile se prezintă ca o excepție de la regula enunțată la articolul 6 alineatul (3) din aceasta, regulă care nu are niciun echivalent în Regulamentul Dublin III.
13

Instanța de trimitere mai subliniază că directorul elaborează în avans liste care arată, pentru fiecare zi, casa în care „părintele” suplinitor trebuie să își desfășoare activitatea. Acesta din urmă convine cu „părintele” titular ora la care începe perioada de suplinire. În plus, turele trebuie stabilite astfel încât fiecare lucrător să dispună lunar, în medie, de două sfârșituri de săptămână libere. Pe perioada de suplinire, lucrătorul are de asemenea dreptul la o zi de concediu pe săptămână. Remunerația „părinților” suplinitori se stabilește pe baza unui salariu fix lunar, înțelegându‑se însă că, dacă un „părinte” suplinitor lucrează mai mult de 190 de perioade de câte 24 de ore, el are dreptul la o compensație suplimentară.
17

În aceste condiții, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Supremă Administrativă a Lituaniei) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Raportul juridic dintre o societate care a dobândit un drept de creanță printr‑un contract de cesiune de creanță și debitorul persoană fizică a cărui datorie își are temeiul într‑un contract de credit de consum, în cazul în care societatea pune în aplicare măsuri de recuperare, intră în domeniul de aplicare al Directivei [privind practicile comerciale neloiale]? 2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, noțiunea «produs» utilizată la articolul 2 litera (c) din Directiva [privind practicile comerciale neloiale] include măsurile de recuperare a creanței dobândite ca urmare a încheierii unui contract de cesiune de creanță de la debitorul persoană fizică a cărui datorie își are temeiul într‑un contract de credit de consum încheiat cu creditorul inițial? 3) Raportul juridic dintre o societate care a dobândit un drept de creanță printr‑un contract de cesiune de creanță și debitorul persoană fizică a cărui datorie se întemeiază pe un contract de credit de consum, care a fost deja obligat să o plătească printr‑o hotărâre judecătorească ce a dobândit autoritate de lucru judecat și care a fost încredințată executorului judecătoresc în vederea executării, în cazul în care societatea efectuează în paralel măsuri de recuperare, intră în domeniul de aplicare al Directivei [privind practicile comerciale neloiale]? 4) În cazul unui răspuns afirmativ la cea de a treia întrebare, noțiunea «produs» utilizată la articolul 2 litera (c) din Directiva [privind practicile comerciale neloiale] include măsurile de recuperare a creanței dobândite ca urmare a încheierii unui contract de cesiune de creanță de la debitorul persoană fizică a cărui datorie își are temeiul într‑un contract de credit de consum încheiat cu creditorul inițial, la a cărei plată acest debitor a fost deja obligat printr‑o hotărâre judecătorească ce a dobândit autoritate de lucru judecat și care a fost încredințată executorului judecătoresc în vederea executării?”
21

Punctul 49 din Hotărârea Guvernului nr. 44/2004 pentru aprobarea Normelor metodologice de aplicare a Legii nr. 571/2003 privind Codul fiscal prevede: „[…] (3) Persoana impozabilă […] este o persoană impozabilă care […] nu este înregistrată și nici nu este obligată să se înregistreze în scopuri de taxă în România […], nu este stabilită și nici nu are un sediu fix în România de la care sunt efectuate activități economice și care, în acea perioadă, nu a efectuat livrări de bunuri și prestări de servicii în România […]. (4) Rambursarea taxei […] se acordă persoanei impozabile prevăzute la alineatul (3) în măsura în care bunurile și serviciile […] importate în România, pentru care s‑a achitat taxa, sunt utilizate de către persoana impozabilă pentru: a) operațiuni aferente activității sale economice pentru care persoana impozabilă ar fi fost îndreptățită să deducă taxa dacă aceste operațiuni ar fi fost efectuate în România […]; […] (5) Pentru a îndeplini condițiile pentru rambursare, orice persoană impozabilă prevăzută la alineatul (3) trebuie să îndeplinească următoarele obligații: […] c) să confirme prin declarație scrisă că în perioada la care se referă cererea sa de rambursare nu a efectuat livrări de bunuri sau prestări de servicii ce au avut loc sau au fost considerate ca având loc în România […]; […] (6) Organele fiscale competente nu îi pot impune persoanei impozabile ce solicită rambursarea […] nicio altă obligație în plus față de cele prevăzute la alineatul (5). Prin excepție, organele fiscale competente pot solicita persoanei impozabile să prezinte informații suplimentare necesare pentru a stabili dacă o cerere de rambursare este justificată. […]”
27

În ceea ce privește rezilierea contractelor de muncă sub rezerva modificării în discuție în litigiul principal, trebuie arătat că aceasta se limitează să prevadă că numai perioadele lucrate la angajator urmează să fie luate în considerare pentru stabilirea datei exigibilității primei de vechime, astfel încât rezilierea contractelor de muncă sub rezerva modificării privește doar momentul dobândirii dreptului la prima de vechime. În aceste condiții și fără a fi necesar să se examineze dacă prima de vechime în discuție în litigiul principal constituie un element esențial al contractului de muncă al persoanelor interesate, este suficient să se constate că rezilierea contractelor de muncă sub rezerva modificării în discuție în litigiul principal nu poate fi considerată de natură să conducă la o modificare substanțială a contractului respectiv și că aceasta nu intră sub incidența noțiunii „concediere”, în sensul articolului 1 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din Directiva 98/59.
19

Instanța de trimitere consideră, pe de altă parte, că, în ceea ce privește un angajator la care sunt încadrați cel puțin 20 de salariați și care are în vedere să modifice condițiile contractului lucrătorilor al căror număr este egal sau superior numărului de lucrători prevăzut la articolul 1 alineatul 1 din Legea din 2003, obligația de a consulta sindicatele este strâns legată de aceea de a respecta procedurile prevăzute de respectiva lege, în special la articolele 2, 3, 4 și 6 din aceasta. Într‑o asemenea ipoteză, ar fi lipsite de relevanță numărul raporturilor de muncă care au încetat în urma refuzului noilor condiții de încadrare în muncă propuse de angajator și faptul că această încetare rezultă din voința lucrătorilor. Astfel, ar fi relevant doar faptul că modificarea condițiilor de încadrare în muncă este inițiată de angajator și că, ulterior, rezilierea contractului care este consecința acesteia nu depinde de voința angajatorului. Conform articolului 2 alineatul 1 din Legea din 2003, în cazul în care un angajator ar preconiza să efectueze concedieri colective, acesta ar avea obligația de a iniția consultări cu organizațiile sindicale din întreprindere. Aceste consultări s‑ar referi, așadar, la ceea ce este „preconizat” de angajator, iar nu la modificările acceptate sau la rezilierile contractelor de muncă susceptibile să rezulte din refuzul salariaților. Astfel, angajatorul care intenționează să adreseze salariaților săi decizii de reziliere sub rezerva modificării ar trebui să țină seama de numărul acestor decizii pentru a stabili dacă modificările preconizate intră sub incidența dispozițiilor privind concedierile colective și, prin urmare, dacă are obligația de a consulta sindicatele.
85

Comisia adaugă că Tribunalul a considerat, cu titlu suplimentar, la punctele 125-129 din hotărârea atacată, că Tilly‑Sabco nu a demonstrat, astfel cum ar impune jurisprudența Curții, că, în lipsa presupusei încălcări, rezultatul procedurii ar fi fost diferit. Or, recursul nu ar conține niciun element de natură să infirme această constatare, deși niciun obstacol legal sau material nu s‑ar opune ca o asemenea probă să poată fi administrată în speță. Or, ar trebui să se constate că rezultatul deliberărilor Comitetului de gestionare ar fi fost similar dacă acesta ar fi dispus de un termen suplimentar de 10 zile pentru a examina proiectul regulamentului în litigiu, din moment ce toate datele ar fi condus la stabilirea restituirilor la zero.
9

Potrivit articolului 4 alineatul 1 din decreto‑lei no291/2007, que aprova o regime do sistema do seguro obrigatório de responsabilidade civil automóvel e transpõe parcialmente para a ordem jurídica interna a Directiva no2005/14/CE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 11 de Maio, que altera as Directivas nos 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE e 90/232/CEE, do Conselho, e a Directiva no 2000/26/CE, relativas ao seguro de responsabilidade civil resultante da circulação de veículos automóveis (Decretul‑lege nr. 291/2007 privind aprobarea regimului asigurării obligatorii de răspundere civilă auto și transpunerea parțială a Directivei 2005/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 de modificare a Directivelor 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE și 90/232/CEE și a Directivei 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind asigurarea de răspundere civilă auto) din 21 august 2007 (Diário da República, seria I, nr. 160 din 21 august 2007): „Pentru a putea circula, orice persoană care poate răspunde civil pentru repararea vătămărilor corporale sau a daunelor materiale cauzate terților de un autovehicul terestru pentru a cărui conducere este necesar un permis specific sau de remorca acestuia și care staționează în mod obișnuit în Portugalia trebuie să dețină o asigurare care să acopere răspunderea respectivă în conformitate cu prezentul decret‑lege.”
14

Articolul 8 din Vreemdelingenwet 2000 (Legea din 2000 privind străinii, denumită în continuare „Legea privind străinii”) prevede: „Un străin are drept de ședere legală în Țările de Jos numai: […] f) până la adoptarea unei decizii privind o cerere de eliberare [a unui permis de ședere temporară (azil)], atunci când trebuie, conform prezentei legi sau unei dispoziții adoptate în temeiul acestei legi sau chiar al unei hotărâri judecătorești, să nu se ia măsura îndepărtării sub escortă a străinului atât timp cât nu se va fi luat o decizie cu privire la cerere; […] h) până la adoptarea unei decizii privind o contestație sau o acțiune, atunci când trebuie, conform prezentei legi sau unei dispoziții adoptate în temeiul acesteia sau chiar al unei hotărâri judecătorești, să nu se ia măsura îndepărtării sub escortă a străinului atât timp cât nu se va fi luat o decizie cu privire la contestație sau acțiune; […]”
30

Aceste dispoziții nu stabilesc nicio interdicție de principiu privind recurgerea de către un ofertant la capacitățile uneia sau mai multor entități terțe în plus față de propriile capacități pentru a îndeplini criteriile stabilite de o autoritate contractantă. În plus, Curtea a menționat în mod expres posibilitatea unui operator economic de a utiliza, pentru executarea unui contract, mijloace care aparțin uneia sau mai multor altor entități, eventual în plus față de propriile mijloace (Hotărârea din 10 octombrie 2013, Swm Costruzioni 2 și Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, punctele 30 și 32).
1

Prin recursul formulat, Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 18 noiembrie 2015, Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto/OAPI – Bruichladdich Distillery (PORT CHARLOTTE) (T‑659/14, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2015:863), prin care acesta a anulat Decizia Camerei a patra de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) din 8 iulie 2014 (cauza R 946/2013‑4) privind o procedură de declarare a nulității între Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto IP și Bruichladdich Distillery Co. Ltd (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
7

Articolul 28 din regulamentul menționat prevede: „(1) Statele membre nu țin în detenție o persoană numai pentru motivul că aceasta face obiectul procedurii stabilite de prezentul regulament. (2) În cazul existenței unui risc ridicat de sustragere, statele membre pot ține în detenție persoana în cauză pentru a garanta că procedurile de transfer se desfășoară în conformitate cu prezentul regulament pe baza unei analize individuale și numai în cazul în care măsura detenției are un caracter proporțional și dacă nu se pot aplica în mod efectiv măsuri alternative mai puțin coercitive. (3) Detenția trebuie să fie pe o perioadă cât mai scurtă și nu poate fi mai lungă decât perioada necesară, în mod rezonabil, pentru îndeplinirea cu profesionalism a procedurilor administrative necesare până la efectuarea transferului în temeiul prezentului regulament. Atunci când o persoană este deținută în temeiul prezentului articol, termenul de depunere a unei cereri de preluare sau de reprimire nu poate depăși o lună de la data prezentării cererii de protecție internațională. Statul membru care derulează procedura în conformitate cu prezentul regulament solicită un răspuns urgent în astfel de cazuri. Răspunsul trebuie dat în cel mult două săptămâni de la data primirii cererii. Absența unui răspuns în termenul de două săptămâni echivalează cu acceptarea cererii de preluare sau de reprimire și implică obligația de a prelua sau reprimi persoana, inclusiv obligația de a asigura buna organizare a sosirii acesteia. Atunci când o persoană este deținută în temeiul prezentului articol, transferul persoanei în cauză din statul membru solicitant către statul membru responsabil are loc cât mai curând posibil din punct de vedere practic și cel târziu în termen de șase săptămâni de la acceptarea implicită sau explicită a cererii, de către un alt stat membru, de a prelua sau reprimi persoana în cauză sau din momentul în care apelul sau revizuirea nu mai are un efect suspensiv în conformitate cu articolul 27 alineatul (3). Atunci când statul membru solicitant nu respectă termenele de prezentare a cererii de preluare sau de reprimire sau când transferul nu are loc în termenul de șase săptămâni menționat în al treilea paragraf, persoana nu mai este ținută în detenție. Articolele 21, 23, 24 și 29 continuă să se aplice în consecință. (4) În ceea ce privește condițiile de detenție și garanțiile aplicabile persoanelor aflate în detenție, pentru a garanta desfășurarea procedurilor de transfer către statul membru responsabil se aplică articolele 9, 10 și 11 din Directiva [privind primirea].”
1

Prin recursul formulat, domnul Salvatore Aniello Pappalardo, Pescatori La Tonnara Soc. coop., Fedemar Srl, Testa Giuseppe & C. Snc, Pescatori San Pietro Apostolo Srl, Camplone Arnaldo & C. Snc di Camplone Arnaldo & C. și Valentino Pesca Sas di Ciaccio Luciano e Camplone Arnaldo & C. solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 27 aprilie 2016, Pappalardo și alții/Comisia (T‑316/13, nepublicată, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2016:247), prin care a fost respinsă acțiunea acestora având ca obiect repararea prejudiciului pretins suferit ca urmare a adoptării Regulamentului (CE) nr. 530/2008 al Comisiei din 12 iunie 2008 de stabilire a unor măsuri de urgență în ceea ce privește navele de pescuit cu plase‑pungă care pescuiesc ton roșu în Oceanul Atlantic, la est de meridianul de 45° longitudine vestică, și în Marea Mediterană (JO 2008, L 155, p. 9).
13

La 11 aprilie 2013, guvernul italian a cerut Comisiei să adopte, potrivit procedurii prevăzute la articolul 53 din Regulamentul nr. 178/2002, măsurile de urgență prevăzute la articolul 34 din Regulamentul nr. 1829/2003 în vederea interzicerii cultivării acestui tip de porumb. În susținerea cererii sale, guvernul menționat a prezentat studii științifice efectuate de Consiglio per la ricerca e la sperimentazione in agricoltura (Consiliul pentru Cercetare și Experimentare în Agricultură, Italia) (CRA) și de Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale (Institutul Superior pentru Protecția Mediului și Cercetare Ecologică, Italia) (ISPRA).
27

În această privință, Curtea a precizat deja că ceea ce justifică compensarea pasagerilor care intră sub incidența articolului 5 alineatul (1) litera (c) punctul (iii) din acest regulament este faptul că, din cauza anulării in extremis a zborului lor, aceștia sunt practic lipsiți de posibilitatea de a‑și reorganiza în mod liber călătoria. În consecință, dacă, dintr‑un motiv sau din altul, aceștia sunt absolut obligați să ajungă la destinația finală la un anumit moment, ei nu pot evita în niciun mod pierderea de timp inerentă noii situații, nedispunând în această privință de nicio posibilitate de manevră (Hotărârea din 23 octombrie 2012, Nelson și alții, C‑581/10 și C‑629/10, EU:C:2012:657, punctul 35).