Keywords

Summary



Keywords

1. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere

(art. 81 CE și 82 CE)

2. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere

(art. 81 CE și 82 CE)

3. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante – Încălcări repetate – Noțiune

(art. 81 CE și 82 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 2)

4. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Caracter descurajator al amenzii

(art. 81 CE și 82 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A alin. 4)

5. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Măsura capacității efective de a cauza prejudicii pe piața afectată

(art. 81 CE și 82 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A primul‑al patrulea și al șaselea paragraf)

6. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Apreciere în funcție de natura încălcării – Încălcări foarte grave

(art. 81 CE și 82 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A primul și al doilea paragraf)

7. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Respectarea principiului proporționalității

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1A]

Summary

1. În cazul încălcării normelor de concurență, comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere mai ales legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc cele două entități juridice. Într‑adevăr, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere. Astfel, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.

În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei respective. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere că societatea‑mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață.

(a se vedea punctele 53 și 54)

2. Comisia poate prezuma că, prin deținerea directă sau indirectă a totalității capitalului filialelor sale, o societate‑mamă exercită o influență decisivă asupra comportamentului acestora. Revine societății‑mamă obligația să răstoarne această prezumție, demonstrând că respectivele filiale își stabilesc în mod autonom politica comercială astfel încât să nu constituie, împreună cu aceasta, o entitate economică unică și, prin urmare, o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE.

Mai precis, revine societății‑mamă obligația să prezinte orice element referitor la legăturile organizatorice, economice și juridice dintre filialele sale și ea însăși pe care îl consideră ca fiind de natură să demonstreze că acestea nu constituie o entitate economică unică. În cadrul aprecierii sale, Tribunalul trebuie, astfel, să țină cont de ansamblul elementelor prezentate, al căror caracter și a căror importanță pot varia în funcție de caracteristicile proprii fiecărui caz în parte.

În această privință, între societatea‑mamă și filiala acesteia nu există o relație de instigare referitoare la încălcare, nici, cu atât mai mult, o implicare a primei în încălcarea menționată, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere este cel care împuternicește Comisia să adreseze decizia prin care aplică amenzi societății‑mamă a unui grup de societăți. Astfel, imputarea comportamentului ilicit al unei filiale în sarcina societății‑mamă a acesteia nu necesită dovada că societatea‑mamă influențează politica filialei sale în domeniul specific ce a făcut obiectul încălcării.

În particular, faptul că societatea‑mamă nu este decât un holding neoperațional, care intervine foarte puțin în gestiunea filialelor sale, nu poate fi suficient pentru a exclude posibilitatea ca aceasta să exercite o influență decisivă asupra comportamentului respectivelor filiale prin coordonarea în special a investițiilor financiare din cadrul grupului. Astfel, în contextul unui grup de societăți, o societate holding care coordonează în special investițiile financiare din cadrul grupului are vocația să regrupeze participații în societăți diferite și are drept funcție asigurarea unității de conducere, în special prin intermediul acestui control bugetar.

(a se vedea punctele 66-68 și 70)

3. Punctul 2 din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO prevede, ca exemple de circumstanțe agravante, încălcări repetate de același tip din partea aceleiași/acelorași întreprinderi. Noțiunea de încălcare repetată, astfel cum este înțeleasă în anumite sisteme de drept naționale, presupune ca o persoană să fi săvârșit noi încălcări după ce a fost sancționată pentru încălcări similare. O eventuală încălcare repetată figurează printre elementele care trebuie luate în considerare în cadrul analizei gravității unei încălcări a normelor de concurență.

Comisia dispune de o putere de apreciere în ceea ce privește alegerea elementelor care trebuie luate în considerare în vederea stabilirii cuantumului amenzilor, cum ar fi în special împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul disuasiv al amenzilor, fără a fi necesar să se facă referire la o listă obligatorie sau exhaustivă de criterii de care trebuie să se țină seama. Intră în competența Comisiei constatarea și aprecierea caracteristicilor specifice ale unei încălcări repetate și aceasta nu poate fi ținută de un eventual termen de prescripție pentru a face o astfel de constatare.

În această privință, repetarea de către o întreprindere a unui comportament ilicit, în special la puțin timp după adoptarea unei decizii anterioare, ea însăși adoptată la mai puțin de zece ani după o primă decizie, dovedește tendința întreprinderii în cauză de a nu adopta măsurile adecvate ca urmare a constatării în privința sa a unei încălcări a normelor privind concurența, astfel încât Comisia se poate baza în mod întemeiat pe astfel de decizii anterioare în scopul constatării încălcării repetate, fără să încalce principiul securității juridice.

În plus, măsurile adoptate de întreprinderea în cauză în vederea respectării dreptului concurenței nu pot afecta realitatea încălcării săvârșite și a încălcării repetate constatate de Comisie. Astfel, adoptarea unui program de conformare de către întreprinderea vizată nu obligă Comisia să acorde o reducere a amenzii ca urmare a acestei împrejurări. În plus, este imposibil să se determine gradul de eficacitate a măsurilor interne luate de o întreprindere pentru a preveni repetarea încălcărilor dreptului concurenței.

În același sens, nici cooperarea întreprinderii în cauză în cursul procedurii administrative nu poate înlătura caracterul de circumstanță agravantă al încălcării repetate.

În sfârșit, în ceea ce privește caracterul proporțional al majorării amenzii pentru încălcare repetată, Comisia dispune de o putere de apreciere la stabilirea cuantumului amenzii și nu este obligată să aplice o formulă matematică precisă. În plus, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, Comisia trebuie să vegheze la caracterul descurajator al acțiunii sale. Or, încălcarea repetată reprezintă o circumstanță care justifică o majorare considerabilă a cuantumului de bază al amenzii. Astfel, încălcarea repetată constituie proba faptului că sancțiunea aplicată anterior nu a fost suficient de descurajatoare. Pe de altă parte, prin stabilirea unui nivel al majorării în temeiul încălcărilor repetate, Comisia poate lua în considerare indiciile care confirmă tendința întreprinderii vizate de a încălca normele de concurență, inclusiv timpul care s‑a scurs între încălcările respective.

(a se vedea punctele 90-93 și 95-98)

4. În cazul în care Comisia aplică o amendă unei întreprinderi pentru încălcarea normelor privind concurența și stabilește cuantumul acesteia aplicând un coeficient multiplicator diferit de cel utilizat pentru a calcula cuantumul unei amenzi aplicate aceleiași întreprinderi printr‑o altă decizie, principiul egalității de tratament nu este încălcat dacă cele două decizii se bazează, fiecare, pe situații factuale diferite.

Competența Comisiei de a aplica amenzi întreprinderilor care, cu intenție sau din neglijență, săvârșesc o încălcare a dispozițiilor articolului 81 CE constituie, astfel, unul dintre mijloacele puse la dispoziția acesteia pentru a‑i permite să își îndeplinească misiunea de supraveghere conferită de dreptul comunitar, misiune care cuprinde obligația de a desfășura o politică generală care urmărește aplicarea, în materie de concurență, a principiilor stabilite de tratat și orientarea în acest sens a comportamentului întreprinderilor. De aici rezultă că, pentru a aprecia gravitatea unei încălcări în vederea determinării cuantumului amenzii, Comisia trebuie să asigure caracterul descurajator al acțiunii sale, în special pentru tipurile de încălcări care sunt deosebit de prejudiciabile pentru realizarea obiectivelor Comunității. Acest lucru impune ca respectivul cuantum al amenzii să fie adaptat pentru a ține seama de impactul urmărit asupra întreprinderii căreia îi este aplicată, și aceasta pentru ca amenda să nu fie considerată neglijabilă sau, dimpotrivă, excesivă, în special din punctul de vedere al capacității financiare a întreprinderii în cauză, în conformitate cu cerințele întemeiate, pe de o parte, pe necesitatea de a asigura efectivitatea amenzii și, pe de altă parte, pe respectarea principiului proporționalității. O întreprindere de mari dimensiuni, care dispune de resurse financiare considerabile în raport cu cele ale celorlalți membri ai unei înțelegeri, poate mobiliza mai ușor fondurile necesare pentru plata amenzii sale, ceea ce justifică, în vederea unui efect suficient de descurajator al acesteia din urmă, aplicarea, în special prin utilizarea unui coeficient multiplicator, a unei amenzi proporțional mai ridicate decât cea care sancționează aceeași încălcare săvârșită de o întreprindere care nu dispune de asemenea resurse.

În plus, luarea în considerare a cifrei de afaceri globale a fiecărei întreprinderi care face parte dintr‑o înțelegere este pertinentă pentru a stabili cuantumul amenzii. Obiectivul de descurajare pe care Comisia are dreptul să îl urmărească la stabilirea cuantumului unei amenzi are ca scop asigurarea respectării de către întreprinderi a normelor de concurență stabilite de tratat pentru desfășurarea activităților lor în cadrul Comunității sau al Spațiului Economic European. Rezultă că factorul de descurajare care poate fi inclus în calculul amenzii este evaluat prin luarea în considerare a unei multitudini de elemente, iar nu numai a situației particulare a întreprinderii în cauză. Acest principiu se aplică în special atunci când Comisia a determinat un multiplicator de descurajare care afectează amenda aplicată unei întreprinderi.

Pe de altă parte, Comisia dispune, în domeniul stabilirii cuantumului amenzilor, de o largă putere de apreciere și aprecierile pe care le‑a realizat anterior nu au caracter obligatoriu în ceea ce o privește. Rezultă că întreprinderea în cauză nu poate invoca politica decizională a Comisiei în fața instanței Uniunii.

În sfârșit, în orice caz, principiul egalității de tratament nu este încălcat decât atunci când situații comparabile sunt tratate în mod diferit sau atunci când situații diferite sunt tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv.

(a se vedea punctele 119-122, 125, 126, 129 și 136)

5. Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO disting între încălcările minore, încălcările grave și încălcările foarte grave (punctul 1 A primul și al doilea paragraf din liniile directoare). Pe de altă parte, diferențierea efectuată între întreprinderi constă în determinarea, în conformitate cu punctul 1 A al treilea, al patrulea și al șaselea paragraf din liniile directoare, a contribuției individuale a fiecărei întreprinderi, în ceea ce privește capacitatea economică efectivă, la succesul înțelegerii în vederea clasificării sale în categoria corespunzătoare.

Contribuția individuală a fiecărei întreprinderi, în termeni de capacitate economică efectivă, la succesul înțelegerii trebuie să fie distinsă de impactul real al încălcării vizate la punctul 1 A primul paragraf din liniile directoare. În acest ultim caz, impactul real al încălcării este luat în considerare, atunci când poate fi măsurat, pentru a proceda la clasificarea încălcării în încălcare minoră, gravă sau foarte gravă. Contribuția individuală a fiecărei întreprinderi este luată în considerare, la rândul ei, pentru a pondera cuantumurile determinate în funcție de gravitatea încălcării.

Chiar în lipsa unui impact real care poate fi măsurat al încălcării, Comisia poate decide, potrivit punctului 1 A al treilea, al patrulea și al șaselea paragraf din liniile directoare și după calificarea încălcării drept minoră, gravă sau foarte gravă, să procedeze la o diferențiere între întreprinderile în cauză.

Pe de altă parte, Comisia poate stabili cuantumul de plecare al amenzii la un nivel mai ridicat pentru întreprinderile care au o cotă de piață relativ mai importantă decât celelalte pe piața relevantă. Aceasta ține astfel seama de influența efectivă pe care fiecare întreprindere o exercită pe această piață. Astfel, acest element este expresia nivelului de răspundere mai ridicat al întreprinderilor care au o poziție relativ mai importantă decât celelalte întreprinderi pe piața vizată pentru prejudiciile cauzate concurenței și, în final, consumatorilor, prin încheierea unei înțelegeri secrete.

(a se vedea punctele 146, 149, 150 și 154)

6. Din descrierea încălcărilor foarte grave din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO rezultă că acorduri sau practici concertate care urmăresc în special stabilirea de obiective de preț sau împărțirea cotelor de piață pot determina, pentru simplul motiv al naturii proprii, calificarea drept „foarte grave”, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței. De asemenea, înțelegerile orizontale în materie de prețuri fac parte din încălcările cele mai grave ale dreptului concurenței și, prin urmare, pot fi calificate, în sine, drept foarte grave.

(a se vedea punctul 166)

7. Principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor comunitare să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru atingerea scopului urmărit. În contextul calculării amenzilor pentru încălcarea normelor de concurență, principiul proporționalității implică faptul că amenda trebuie stabilită de Comisie proporțional cu elementele luate în considerare pentru a aprecia gravitatea încălcării și că, în această privință, Comisia trebuie să aplice aceste elemente în mod coerent și cu o justificare obiectivă.

(a se vedea punctul 175)