CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA

prezentate la 12 ianuarie 2017 ( 1 )

Cauzele C‑217/15 și C‑350/15

Massimo Orsi

[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Tribunalul din Santa María Capua Vetere, Italia)]

„Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene — Legislație națională care prevede o sancțiune administrativă și o sancțiune penală pentru aceleași fapte referitoare la neplata TVA‑ului — Încălcarea principiului ne bis in idem”

Luciano Baldetti

[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Tribunalul din Santa María Capua Vetere, Italia)]

„Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene — Legislație națională care prevede o sancțiune administrativă și o sancțiune penală pentru aceleași fapte referitoare la neplata TVA‑ului — Încălcarea principiului ne bis in idem”

1. În ce condiții se aplică principiul ne bis in idem în cazul în care legislațiile anumitor state membre permit cumulul sancțiunilor administrative și penale pentru neplata taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) în cuantum semnificativ? Aceasta este, pe scurt, problema cu care se confruntă din nou Curtea.

2. Prezenta instanță a stabilit, prin Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson (denumită în continuare „Hotărârea Åkerberg Fransson”) ( 2 ), orientările pe care trebuie să le respecte instanțele naționale cu privire la dreptul unei persoane de a nu fi judecată de două ori pentru aceeași neîndeplinire a obligației de plată a TVA‑ului. În acest context, Curtea și‑a însușit soluțiile oferite de Curtea Europeană a Drepturilor Omului (denumită în continuare „CEDO”), dar răspunsul dat în hotărârea respectivă a creat dificultăți și divergențe între instanțele din anumite state membre, precum Italia.

3. Curtea va trebui să își completeze și să își precizeze jurisprudența în materie, această necesitate devenind cu atât mai imperioasă după pronunțarea Hotărârii CEDO din 15 noiembrie 2016 ( 3 ). Cu toate acestea, prezenta cauză nu reprezintă ocazia cea mai potrivită pentru a proceda astfel, întrucât, în realitate, răspunsul la ambele trimiteri preliminare în discuție depinde de acel element al principiului ne bis in idem care ridică cele mai puține probleme, și anume identitatea personală a celor sancționați.

I – Cadrul juridic

A – Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale din 1950 (denumită în continuare „convenția ”)

4. În anexa la convenție, Protocolul nr. 7, semnat la Strasbourg la 22 noiembrie 1984 (denumit în continuare „Protocolul nr. 7”), prevede la articolul 4 „dreptul de a nu fi judecat sau pedepsit de două ori”, după cum urmează: „1. Nimeni nu poate fi urmărit sau pedepsit penal de către jurisdicțiile aceluiași stat pentru săvârșirea infracțiunii pentru care a fost deja achitat sau condamnat printr‑o hotărâre definitivă conform legii și procedurii penale a acestui stat. 2. Dispozițiile paragrafului precedent nu împiedică redeschiderea procesului, conform legii și procedurii penale a statului respectiv, dacă fapte noi sau recent descoperite sau un viciu fundamental în cadrul procedurii precedente sunt de natură să afecteze hotărârea pronunțată. 3. Nicio derogare de la prezentul articol nu este îngăduită în temeiul articolului 15 din convenție.”

B – Dreptul Uniunii Europene

5. Articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) prevede: „Nimeni nu poate fi judecat sau condamnat pentru o infracțiune pentru care a fost deja achitat sau condamnat în cadrul Uniunii, prin hotărâre judecătorească definitivă, în conformitate cu legea.”

6. Articolul 51 din cartă definește domeniul de aplicare al acesteia: „(1) Dispozițiile prezentei carte se adresează instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, cu respectarea principiului subsidiarității, precum și statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Prin urmare, acestea respectă drepturile și principiile și promovează aplicarea lor în conformitate cu atribuțiile pe care le au în acest sens și cu respectarea limitelor competențelor conferite Uniunii de tratate. (2) Prezenta cartă nu extinde domeniul de aplicare a dreptului Uniunii în afara competențelor Uniunii, nu creează nicio competență sau sarcină nouă pentru Uniune și nu modifică competențele și sarcinile stabilite de tratate.”

C – Dreptul italian

7. Articolul 13 alineatul 1 din Decretul legislativ nr. 471 din 18 decembrie 1997 privind reforma sancțiunilor fiscale fără caracter penal în domeniul impozitelor directe, al taxei pe valoarea adăugată și al perceperii taxelor, în conformitate cu articolul 3 alineatul 133 litera q) din Legea nr. 662 din 23 decembrie 1996 ( 4 ), prevede: „Orice persoană care nu achită, în tot sau în parte, în termenele prevăzute, plățile anticipate, plățile periodice, plățile de regularizare sau soldul impozitului datorate conform declarației, după deducerea, în aceste cazuri, a valorii plăților periodice și a plăților anticipate, chiar dacă acestea nu au fost efectuate, este pasibilă de o sancțiune administrativă în valoare de 30 % din fiecare sumă neachitată, chiar și atunci când, în urma corectării erorilor materiale sau de calcul constatate cu ocazia controlului declarației anuale, rezultă că suma datorată este mai mare sau că excedentul deductibil este mai mic. În ceea ce privește plățile efectuate cu o întârziere care nu depășește 15 zile, sancțiunea prevăzută în prima teză, fără a aduce atingere prevederilor alineatului 1 al articolului 13 din Decretul legislativ nr. 472 din 18 decembrie 1997, este redusă la o valoare egală cu a cincisprezecea parte pentru fiecare zi de întârziere. Aceeași sancțiune se aplică în cazul stabilirii unui impozit majorat în temeiul articolelor 36 bis și 36 ter din Decretul Președintelui Republicii nr. 600 din 29 septembrie 1973 și al articolului 54 bis din Decretul Președintelui Republicii nr. 633 din 26 octombrie 1972.” ( 5 )

8. Decretul legislativ nr. 74 din 10 martie 2000 ( 6 ) privind infracțiunile în materie de impozite directe și de TVA (denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 74/2000”) reglementează la articolul 10 ter „[n]eplata TVA‑ului” după cum urmează: „Prevederile articolului 10 bis se aplică în limitele prevăzute și persoanelor care nu achită datoria fiscală reprezentând taxa pe valoarea adăugată, datorată conform declarației anuale, în termenul prevăzut pentru efectuarea plăților anticipate aferente perioadei fiscale următoare.”

9. Articolul 10 bis din decretul legislativ prevede că „[s]e pedepsește cu închisoarea de la șase luni la doi ani fapta oricărui contribuabil de a nu plăti, în termenul prevăzut pentru depunerea declarației anuale de substituție fiscală a acestuia, reținerile rezultate din certificatul emis persoanelor care au fost substituite fiscal, în valoare mai mare de 50000 de euro pentru fiecare perioadă fiscală”.

10. Articolele 19-21 din Decretul legislativ nr. 74/2000, reglementate la titlul „Relațiile cu sistemul administrativ de sancționare și raportul dintre proceduri”, prevăd în esență că: a) norma specială se aplică atunci când aceeași faptă este sancționată în temeiul unei dispoziții a titlului II și al unei dispoziții care prevede aplicarea unei sancțiuni administrative; b) procedura penală și procedura administrativă sunt soluționate în mod separat, cu alte cuvinte niciuna dintre cele două nu trebuie suspendată până la soluționarea celeilalte; c) autoritatea competentă stabilește sancțiunile administrative pentru încălcările fiscale care fac obiectul infracțiunii; d) totuși, aceste sancțiuni nu sunt executorii, cu excepția cazului în care procedura penală este clasată sau se încheie prin pronunțarea unei hotărâri definitive de achitare care înlătură natura penală a acțiunii, iar în acest din urmă caz termenul pentru colectare începe să curgă de la data comunicării hotărârii de achitare.

11. Ulterior datelor la care s‑au săvârșit faptele care au dat naștere prezentelor trimiteri preliminare, legislația italiană a fost modificată prin Decretul legislativ nr. 158 din 24 septembrie 2015 (Decretul legislativ nr. 158 din 24 septembrie 2015 privind revizuirea sistemului de sancțiuni, în conformitate cu articolul 8 alineatul 1 din Legea nr. 23 din 11 martie 2014, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 158/2015”) ( 7 ), prin care au fost modificate articolele 10 bis și 10 ter din Decretul legislativ nr. 74/2000 și s‑a introdus o altă cauză de nepedepsire prin intermediul noului articol 13 din Decretul legislativ nr. 74/2000.

12. Conform articolului 7 din Decretul legislativ nr. 158/2015, articolul 10 bis din Decretul legislativ nr. 74/2000 are, în prezent, următoarea formulare: „Se pedepsește cu închisoarea de la șase luni la doi ani fapta oricărei persoane de a nu plăti, în termenul prevăzut pentru depunerea declarației anuale, impozitele cu reținere la sursă rezultate din certificatul emis entităților care aplică respectivele rețineri în valoare mai mare de 150000 de euro pentru fiecare perioadă fiscală.”

13. Conform articolului 8 din Decretul legislativ nr. 158/2015, articolul 10 ter din Decretul legislativ nr. 74/2000 a fost modificat începând cu 22 octombrie 2015: „Se pedepsește cu închisoarea de la șase luni la doi ani fapta oricărei persoane de a nu plăti, în termenul prevăzut pentru efectuarea plăților anticipate aferente perioadei fiscale următoare, taxa pe valoarea adăugată datorată în temeiul declarației anuale în valoare mai mare de 250000 de euro pentru fiecare perioadă fiscală.”

14. Potrivit articolului 7 din Decretul‑lege nr. 269 din 30 septembrie 2003 ( 8 ) privind aplicabilitatea sancțiunilor administrative de natură fiscală numai în ceea ce privește persoanele juridice: „1. Sancțiunile administrative privind obligațiile fiscale specifice ale unei societăți sau entități care are personalitate juridică se aplică exclusiv acestor persoane juridice. 2. Dispozițiile alineatului 1 se aplică încălcărilor care nu au fost încă contestate sau în privința cărora nu s‑a impus o sancțiune până la data intrării în vigoare a prezentului decret. În cazurile prevăzute de prezentul articol se aplică dispozițiile Decretului legislativ nr. 472 din 18 decembrie 1977, cu condiția să fie compatibile.”

II – Litigiile naționale și întrebările preliminare

15. Curtea trebuie să soluționeze două cereri de decizie preliminară similare, două dintre acestea fiind formulate de Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Tribunalul din Santa María Capua Vetere, Italia).

16. Cauza C‑217/15 are la bază o procedură penală inițiată împotriva domnului Massimo Orsi, în calitate de reprezentant legal al societății Servizi Ambiente e Commercio s.r.l., ca urmare a neachitării în termenul stabilit a sumei de 1014288,00 euro, cu titlu de TVA aferent perioadei fiscale 2011.

17. Procedura penală a fost inițiată ca urmare a plângerii formulate de Agenzia dell’Entrate (administrația fiscală, Italia) în fața Procura della Repubblica (Procuratura Republicii, Italia), prin care s‑a invocat faptul că întreprinderea reprezentată legal de domnul Orsi nu a achitat TVA‑ul, ceea ce implică săvârșirea unei infracțiuni prevăzute la articolul 10 ter coroborat cu articolul 10 bis din Decretul legislativ nr. 74/2000. În cadrul acestei proceduri penale, domnul Orsi a atacat măsura de instituire a sechestrului asigurător asupra bunurilor sale.

18. Înainte de inițierea procedurii penale, încălcarea fiscală a fost investigată de administrația fiscală italiană, care, pe lângă stabilirea datoriei domnului Orsi, i‑a aplicat o sancțiune în valoare de 30 % din suma datorată. După încheierea procedurii de investigare, cele două părți au ajuns la un acord, în temeiul căruia administrația fiscală a renunțat la aplicarea sancțiunii prevăzute și a acceptat ca domnul Orsi să plătească numai partea de TVA datorată, astfel încât procedura s‑a încheiat definitiv, ca urmare a necontestării.

19. În aceste condiții, Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Tribunalul din Santa María Capua Vetere) a hotărât să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară: „În sensul articolului 4 [din Protocolul nr. 7 la convenție] și al articolului 50 [din cartă], dispoziția de la articolul 10 ter din Decretul legislativ 74/2000, în măsura în care permite să se procedeze la examinarea răspunderii penale a unei persoane care, pentru aceleași fapte (neplata TVA‑ului), a făcut deja obiectul unei înștiințări de plată definitive emise de administrația financiară a statului, însoțită de o sancțiune administrativă corespunzătoare unei părți de 30 % din cuantumul taxei neachitate, este conformă dreptului Uniunii?”

20. Cauza C‑350/15 are la bază fapte foarte asemănătoare. Domnul Luciano Baldetti, în calitate de reprezentant legal al societății Evoluzione Maglia s.r.l., a declarat că datorează statului suma de 1071836 de euro cu titlu de TVA aferent exercițiilor fiscale 2010 și 2011, pe care nu l‑a achitat în termenul prevăzut. Administrația fiscală a inițiat o procedură de inspecție cu privire la acesta, în calitate de reprezentant al societății menționate, în cadrul căreia a stabilit datoria fiscală și a aplicat amenzile corespunzătoare. După încheierea procedurii de inspecție, agenția a convenit cu contribuabilul să plătească impozitul datorat și 50 % din valoarea sancțiunilor, renunțând la restul de 50 %, astfel încât procedura s‑a încheiat definitiv, nici aceasta nefiind atacată.

21. Cu toate acestea, administrația fiscală italiană a formulat plângere la Procuratură cu privire la neplata TVA‑ului de către domnul Baldetti, în calitate de reprezentant legal al societății, apreciind că comportamentul acestuia constituia infracțiunea prevăzută la articolul 10 ter din Decretul legislativ nr. 74/2000. În cadrul acestei proceduri penale, domnul Baldetti a atacat măsura de instituire a sechestrului asigurător asupra bunurilor sale.

22. În acest context, Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Tribunalul din Santa María Capua Vetere) a apreciat că se impune sesizarea Curții cu următoarea întrebare preliminară, identică cu cea adresată în cauza C‑217/15: „În sensul articolului 4 [din Protocolul nr. 7 la convenție] și al articolului 50 [din cartă], dispoziția de la articolul 10 ter din Decretul legislativ 74/2000, în măsura în care permite să se procedeze la examinarea răspunderii penale a unei persoane care, pentru aceleași fapte (neplata TVA‑ului), a făcut deja obiectul unei înștiințări de plată definitive emise de administrația financiară a statului, însoțită de o sancțiune administrativă corespunzătoare unei părți de 30 % din cuantumul taxei neachitate, este conformă cu dreptul Uniunii?”

23. Având în vedere asemănarea dintre ele, Curtea a conexat aceste două cauze cu cauza C‑524/15, Menci, care privește de asemenea dubla aplicare, în Italia, a sancțiunilor fiscale și penale pentru neplata TVA‑ului. După încheierea procedurii scrise, la 8 septembrie 2016 s‑a desfășurat o ședință la care nu au participat nici domnul Orsi și nici domnul Baldetti și în cadrul căreia numai avocatul domnului Menci, guvernul italian și Comisia Europeană și‑au prezentat argumentele.

24. Cu toate că prezentarea concluziilor comune celor trei cauze, care până în acel moment erau conexate, fusese anunțată pentru data de 17 noiembrie 2016, ca urmare a pronunțării de către CEDO a hotărârii în cauza A și B împotriva Norvegiei ( 9 ), o amânare a acesteia a devenit oportună. La 30 noiembrie 2016, președintele Camerei a patra a Curții a hotărât, pentru aceleași motive, să disjungă cauza Menci de cauzele Orsi și Baldetti, făcând uz în acest scop de articolul 54 alineatele (2) și (3) coroborate cu articolul 11 alineatul (4) din Regulamentul de procedură al Curții.

III – Analiza întrebărilor preliminare

25. Prin intermediul celor două trimiteri preliminare se solicită Curții în esență să stabilească dacă articolul 50 din cartă coroborat cu articolul 4 din Protocolul nr. 7 este compatibil cu o legislație națională precum cea italiană, care permite cumulul sancțiunilor fiscale și penale pentru aceleași fapte constând în neplata TVA‑ului.

26. Principiul ne bis in idem apare în dreptul Uniunii în diferite variante ( 10 ), a căror interpretare nu a fost încă uniformizată de Curte, în pofida solicitărilor în acest sens adresate de anumiți avocați generali ( 11 ).

27. Jurisprudența Curții cu privire la aplicarea principiului ne bis in idem în ceea ce privește cumulul de sancțiuni fiscale și penale, ca măsură aplicată de stat pentru neplata impozitelor (concret, a TVA‑ului), a fost stabilită prin Hotărârea Åkerberg Fransson.

28. În Hotărârea Åkerberg Fransson ( 12 ), după ce a constatat că este competentă să soluționeze trimiterea preliminară ( 13 ), Curtea a statuat că principiul ne bis in idem„nu se opune ca un stat membru să aplice, pentru aceleași fapte de nerespectare a obligațiilor declarative în domeniul TVA‑ului, în mod succesiv, o sancțiune fiscală și o sancțiune penală în măsura în care prima sancțiune nu îmbracă un caracter penal, aspect care trebuie verificat de instanța națională” ( 14 ). Libertatea statelor membre de a alege sancțiunile este justificată de necesitatea de a garanta perceperea integralității încasărilor din TVA și, prin aceasta, protecția intereselor financiare ale Uniunii ( 15 ).

29. Curtea a stabilit însă o limită în ceea ce privește cumulul sancțiunilor fiscale și penale: „atunci când sancțiunea fiscală îmbracă un caracter penal în sensul articolului 50 din cartă și a rămas definitivă, dispoziția menționată se opune ca pentru aceleași fapte să se desfășoare o urmărire penală împotriva aceleiași persoane”. Prin urmare, sancțiunile fiscale și cele penale pot fi aplicate în mod simultan, însă nu este posibilă impunerea unei sancțiuni care în mod formal este administrativă, deși, în realitate, este de natură represivă, împreună cu o sancțiune penală ( 16 ).

30. Pentru a stabili, la rândul său, când o sancțiune fiscală are caracter penal, Curtea a folosit „criteriile Engel”, pe care le confirmase anterior în Hotărârea Bonda ( 17 ). Astfel, în cazul sancțiunilor de drept administrativ de natură represivă, CEDO a dezvoltat criterii specifice și autonome de la pronunțarea hotărârii sale Engel și alții împotriva Țărilor de Jos ( 18 ) pentru a clarifica noțiunea „acuzație în materie penală” vizată la articolul 6 din Convenția Europeană a Drepturilor Omului, precum și noțiunea „pedeapsă” vizată la articolul 7 din aceeași convenție. Concret, pentru a interpreta articolul 4 din Protocolul nr. 7, Curtea a folosit criteriile denumite „criterii Engel”, și anume ( 19 ) încadrarea juridică a faptei ilicite în dreptul național, natura faptei ilicite și intensitatea sau gravitatea sancțiunii aplicate făptuitorului.

31. În Hotărârea Åkerberg Fransson, Curtea nu a aplicat ea însăși „criteriile Engel” în raport cu o legislație precum cea suedeză, ci a atribuit această sarcină instanței de trimitere, atrăgându‑i atenția că poate reține incompatibilitatea cumulului sancțiunilor fiscale și penale cu articolul 50 din cartă numai dacă celelalte sancțiuni sunt efective, proporționale și disuasive ( 20 ).

32. Pornind de la această premisă, ne propunem să analizăm dacă în litigiile principale sunt întrunite cele trei elemente necesare aplicării principiului ne bis in idem, și anume: a) identitate în ceea ce privește persoana sancționată; b) o dublă procedură de sancționare și c) identitatea faptelor deduse judecății.

33. În ceea ce privește identitatea persoanei sancționate, Curtea nu s‑a pronunțat în mod deosebit, iar jurisprudența CEDO nu este bogată în această privință, fiind vorba despre elemente ale principiului ne bis in idem care ridică mai puține probleme. În câteva hotărâri, CEDO și Curtea includ practic elementul privind identitatea în ceea ce privește persoana sancționată în identitatea faptelor deduse judecății (idem) ( 21 ).

34. În Hotărârea Pirttimäki împotriva Finlandei ( 22 ), CEDO a examinat un caz în care administrația fiscală finlandeză a aplicat sancțiuni fiscale mai multor societăți cu răspundere limitată britanice care erau controlate în realitate de domnul Pirttimäki și de alți cetățeni finlandezi; ulterior, s‑au inițiat proceduri penale împotriva domnului Pirttimäki și a altora pentru evaziune fiscală, întrucât nu au declarat dividendele obținute de la aceste societăți. CEDO a considerat că nu era aplicabil principiulne bis in idem prevăzut la articolul 4 din Protocolul nr. 7, deoarece, în cadrul procedurii administrative, sancțiunile fiscale au fost aplicate întreprinderilor, în timp ce procedura penală a fost inițiată împotriva unor persoane fizice (domnul Pirttimäki și alții), care aveau personalitate juridică diferită de cea a întreprinderilor, chiar dacă au participat la adoptarea acordurilor ( 23 ).

35. Considerăm că această abordare este cea mai adecvată și în ceea ce privește interpretarea articolului 50 din cartă.

36. Potrivit informațiilor cuprinse în fiecare dintre ordonanțele de trimitere, în aceste litigii, sancțiunea fiscală a fost aplicată în ceea ce privește două persoane juridice constituite ca societăți (Servizi Ambiente e Commercio s.r.l., în prima cauză, și Evoluzione Maglia s.r.l., în cea de a doua), în timp ce procedura penală a fost inițiată împotriva reprezentanților legali respectivi ai acestora. Împărtășim opinia guvernului italian în ceea ce privește faptul că, având în vedere această împrejurare, nu poate fi vorba despre o dublă pedeapsă (sau despre o dublă procedură) aplicată împotriva aceleiași persoane, deoarece nu se poate compara sancțiunea fiscală impusă unei societăți cu răspundere limitată cu procedura penală îndreptată împotriva reprezentantului său legal, chiar dacă în ambele cazuri este vorba despre aceeași neplată a TVA‑ului.

37. Reiterăm faptul că în aceste două cazuri nu este îndeplinită condiția privind identitatea de persoană dintre persoanele urmărite penal sau sancționate prin intermediul procedurilor administrative și penale, care este esențială pentru aplicarea dreptului garantat prin articolul 50 din cartă. Lipsa acestei condiții face să devină inutilă pronunțarea de către Curte asupra eventualei întruniri a celorlalte elemente necesare pentru aplicarea principiului ne bis in idem.

38. Prin urmare, sugerăm să se răspundă la întrebările preliminare adresate în trimiterile preliminare C‑217/15 și C‑350/15 în sensul că dreptul protejat prin articolul 50 din cartă nu este aplicabil atunci când, chiar dacă este vorba despre aceeași neplată a TVA‑ului, sancțiunile fiscale sunt aplicate unei societăți comerciale, iar procedura penală este îndreptată împotriva reprezentantului său legal.

IV – Concluzie

39. În temeiul argumentelor prezentate, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate după cum urmează: „Articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene nu este aplicabil atunci când, în cazul cumulului de proceduri și de sancțiuni cu caracter administrativ și, respectiv, penal pentru aceleași fapte, sancțiunile fiscale se aplică unei persoane juridice, precum o societate comercială, iar procedura penală este îndreptată împotriva unei persoane fizice, inclusiv când persoana fizică este reprezentantul legal al acesteia.”

( 1 ) Limba originală: spaniola.

( 2 ) Hotărârea Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105).

( 3 ) CEDO, Hotărârea A și B împotriva Norvegiei (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011).

( 4 ) Decreto Legislativo 18 dicembre 1997, n. 471, Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (GURI nr. 5 din 8 ianuarie 1998 – suplimentul ordinar nr. 4).

( 5 ) Decreto Legislativo 18 dicembre de 1997, n. 472, Disposizioni generali in materia di sanzioni amministrative per le violazioni di norme tributarie, a norma dell’articolo 3, comma 133, della legge 23 dicembre 1996, n. 662 [Decretul legislativ nr. 662 din 18 decembrie 1996 privind dispozițiile generale în materie de sancțiuni administrative pentru încălcarea normelor fiscale, în conformitate cu articolul 3 alineatul 133 din Legea nr. 662 din 23 decembrie 1962 (GURI nr. 5 din 8 ianuarie 1998 – suplimentul ordinar nr. 4)], care prevede la articolul 13 posibilitatea reducerii sancțiunilor pentru neachitarea impozitelor.

( 6 ) Decreto Legislativo 10 marzo 2000, n. 74, Nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto, a norma dell’art. 9 della legge 25 giugno 1999, n. 205 (GURI nr. 76 din 31 martie 2000).

( 7 ) Decreto Legislativo 24 settembre 2015, n. 158, Revisione del sistema sanzionatorio, in attuazione dell’articolo 8, comma 1, della legge 11 marzo 2014, n. 23 (GURI nr. 233 din 7 octombrie 2015 – suplimentul ordinar nr. 55).

( 8 ) Decreto‑legge 30 settembre 2003, n. 269, Disposizioni urgenti per favorire lo sviluppo e per la correzione dell’andamento dei conti pubblici (GURI nr. 229 din 2 octombrie 2003 – suplimentul ordinar nr. 157).

( 9 ) CEDO, Hotărârea A și B împotriva Norvegiei din 15 noiembrie 2016 (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011).

( 10 ) Facem trimitere la lucrarea lui Van Bockel, B., The ne bis in idem principle in EU Law, Kluwer, 2010. A se vedea de asemenea Oliver, P., Bombois, T., „Ne bis in idem en droit européen: un principe à plusieurs variantes”, Journal de droit européen, 2012, p. 266-272, și Tomkin, J., „Article 50, Right not to be tried or punished twice in criminal proceedings for the same criminal offence”, în Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., și Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, p. 1373-1412.

( 11 ) A se vedea Concluziile avocatului general Kokott prezentate la 15 decembrie 2011 în cauza Bonda (C‑489/10, EU:C:2011:845, punctul 33) și celelalte concluzii citate în acestea.

( 12 ) Ipoteza dezbătută în litigiu era aproape identică cu cea din prezenta cauză: domnul Åkerberg Fransson a fost sancționat în cadrul unei proceduri administrative ca urmare a neachitării TVA‑ului în cuantum semnificativ. După încheierea procedurii respective s‑a inițiat o altă procedură împotriva sa, de această dată penală, pentru aceleași fapte.

( 13 ) Curtea a constatat că este competentă deoarece erau aplicabile articolul 2, articolul 250 alineatul (1) și articolul 273 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7), precum și articolul 325 TFUE, fiind vorba despre un caz de aplicare a dreptului Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă. Începând cu acel moment, aplicarea cartei în astfel de cauze este neechivocă. Dimpotrivă, sancțiunile fiscale și penale aplicate în Italia pentru neplata impozitului pe venit nu necesită aplicarea dreptului Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, motiv pentru care Curtea a constatat în mod explicit că nu este competentă să soluționeze o întrebare preliminară adresată prin Ordonanța din 15 aprilie 2015, Burzio (C‑497/14, EU:C:2015:251).

( 14 ) Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 37).

( 15 ) Ibidem, punctul 34.

( 16 ) Articolul 6 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2988/95 al Consiliului din 18 decembrie 1995 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene (JO 1995, L 312, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 166) conține dispoziții prin care se urmărește să se asigure respectarea principiului ne bis in idem, evitarea cumulului sancțiunilor administrative impuse de Uniune cu sancțiunile penale aplicate de statele membre.

( 17 ) Hotărârea din 5 iunie 2012, Bonda (C‑489/10, EU:C:2012:319), punctul 37, care viza cumulul unei proceduri penale desfășurate în Polonia cu anumite sancțiuni administrative aplicate de Uniunea Europeană beneficiarilor de ajutoare agricole. A se vedea de asemenea Hotărârea Åkerberg Fransson, punctul 35.

( 18 ) CEDO, Hotărârea din 8 iunie 1976, CE:ECHR:1976:1123JUD000510071, § 82.

( 19 ) CEDO, Hotărârea Kiiveri împotriva Finlandei din 10 februarie 2015 (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312), § 30 și jurisprudența citată.

( 20 ) Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 36). Ca urmare a acestei hotărâri, Curtea Supremă suedeză și‑a schimbat jurisprudența și, în hotărârile din lunile iunie și iulie ale anului 2013, a apreciat că legislația suedeză care permitea cumulul sancțiunilor fiscale și penale pentru neplata TVA‑ului încălca principiul ne bis in idem.

( 21 ) De exemplu, CEDO, în Hotărârea Zolotukhin împotriva Rusiei din 10 februarie 2009 (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903, § 84), definește identitatea faptelor ca pe un „ansamblu de circumstanțe factuale concrete care implică același făptuitor și care sunt strâns legate între ele în timp și în spațiu” (sublinierea noastră).

( 22 ) CEDO, Hotărârea Pirttimäki împotriva Finlandei din 20 mai 2014 (CE:ECHR:2014:0520JUD00352321, § 5 și 52).

( 23 ) A se vedea de asemenea Decizia Isaksen împotriva Norvegiei din 2 octombrie 2003 (CE:ECHR:2003:1002DEC001359602) și Decizia Ponsetti și Chesnel împotriva Franței din 14 septembrie 1999 (CE:ECHR:1999:0914DEC003685597).