ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

În această privință, în primul rând, recurentele susțin că Tribunalul nu a respectat jurisprudența potrivit căreia Comisia are obligația de a preciza într‑o decizie de inspecție piața prezumată în cauză, în măsura în care această instituție nu a explicat în decizia în litigiu ce înțelegea prin „comportament anticoncurențial prezumat cu un domeniu de aplicare probabil mondial”. În al doilea rând, recurentele arată că Tribunalul nu a cerut, contrar unei jurisprudențe constante, ca, în decizia în litigiu, Comisia să precizeze prezumțiile pe care intenționa să le verifice și în special faptul că ancheta un acord de tipul „chacun chez soi” sau un alt comportament în afara pieței comune despre care prezuma că avea un efect asupra acestei piețe. În plus, Nexans și Nexans France susțin că lipsa de precizie în decizia în litigiu cu privire la modul în care comportamentul anticoncurențial suspectat legat de proiecte situate în afara pieței comune a putut avea un efect în Uniune sau în SEE afecta dreptul lor la apărare și le împiedica să cunoască întinderea exactă a obligației lor de cooperare.
34

O astfel de interpretare ar fi în plus de natură să permită statelor membre, în conformitate cu principiul securității juridice, să cunoască, într‑un termen suficient de scurt și determinabil în avans, dacă cheltuielile angajate sunt finanțate de Fondul de coeziune. Interpretarea menționată ar fi de altfel coroborată de împrejurarea că, în Comunicarea 2011/C 332/01 a Comisiei către Parlamentul European, Consiliu și Curtea de Conturi – Conturile anuale ale Uniunii Europene – Exercițiul financiar 2010 (JO 2011, C 332, p. 1), se menționează la pagina 63, privind politica de coeziune, că „Comisia are la dispoziție trei luni de la data unei audieri formale cu statul membru (șase luni pentru programele 2007-2013) să adopte o decizie formală de corecție financiară și emite un ordin de recuperare pentru a obține rambursarea din partea statului membru”.
2) Articolul 5 alineatul (3) litera k) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că parodierea are drept caracteristici esențiale, pe de o parte, pe aceea de a evoca o operă existentă, prezentând în același timp diferențe perceptibile în raport cu aceasta, iar pe de altă parte, pe aceea de a constitui o manifestare a umorului sau o persiflare. Noțiunea „parodiere”, în sensul acestei dispoziții, nu este supusă unor condiții potrivit cărora parodierea ar trebui să prezinte un caracter original propriu, altul decât acela de a prezenta diferențe perceptibile în raport cu opera originală parodiată, ar trebui să poată fi atribuită în mod rezonabil unei alte persoane decât autorul operei originale însuși, ar trebui să se refere la opera originală însăși sau ar trebui să menționeze sursa operei parodiate. În aceste condiții, aplicarea, într‑o situație concretă, a excepției privind parodierea, în sensul articolului 5 alineatul (3) litera (k) din Directiva 2001/29, trebuie să respecte un echilibru just între, pe de o parte, interesele și drepturile persoanelor vizate la articolele 2 și 3 din această directivă și, pe de altă parte, libertatea de exprimare a utilizatorului unei opere protejate care se prevalează de excepția privind parodierea, în sensul acestui articol 5 alineatul (3) litera (k). Revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia, ținând seama de toate circumstanțele litigiului principal, dacă aplicarea excepției privind parodierea, în sensul articolului 5 alineatul (3) litera (k) din Directiva 2001/29, presupunând că desenul în discuție în litigiul principal întrunește caracteristici esențiale menționate ale parodierii, respectă acest echilibru just.
7

Articolul 38 din Regulamentul nr. 1260/1999 prevedea: „(1) Fără a aduce atingere responsabilității Comisiei privind execuția bugetului general al Uniunii Europene, statele membre își asumă responsabilitatea, în primă instanță, pentru controlul financiar al intervenției. În acest scop, acestea adoptă următoarele măsuri: (a) verificarea instituirii sistemelor de gestiune și de control și a punerii acestora în practică astfel încât să asigure o utilizare eficientă și corectă a fondurilor comunitare; […] (e) prevenirea, identificarea și corectarea neregularităților, cu notificarea Comisiei în acest sens, în conformitate cu reglementările în vigoare, și informarea Comisiei cu privire la evoluția procedurilor administrative și judiciare; […] (h) recuperarea sumelor pierdute ca urmare a unei neregularități constatate, aplicând, dacă este cazul, dobânzi de întârziere. […] (3) Comisia și statele membre cooperează, pe bază de acorduri administrative bilaterale, pentru coordonarea planurilor, a metodologiei și a punerii în aplicare a controalelor în scopul maximizării utilității controalelor efectuate. Cele două părți procedează de îndată la comunicarea reciprocă a rezultatelor controalelor efectuate. Cel puțin o dată pe an și, în orice caz, înainte de analiza anuală prevăzută la articolul 34 alineatul (2), sunt analizate și evaluate următoarele elemente: […] (c) impactul financiar al neregularităților constatate, măsurile luate deja sau care sunt încă necesare pentru corectarea acestora și, acolo unde este cazul, ajustările sistemelor de gestiune și control. (4) În urma acestei analize și evaluări și fără a aduce atingere măsurilor care trebuie luate de îndată de statul membru în conformitate cu prezentul articol și cu articolul 39, Comisia poate formula observații, în special asupra impactului financiar al neregularităților eventual constatate. Aceste observații sunt adresate statului membru și autorității de gestionare a intervenției în cauză. Observațiile sunt însoțite, când este necesar, de cereri de metode corective pentru remedierea deficiențelor de administrare și corectarea acelor neregularități constatate și care nu au fost corectate încă. Statul membru are posibilitatea de a comenta aceste observații. […] (5) Fără a aduce atingere prezentului articol, Comisia, după o verificare corespunzătoare, poate suspenda în totalitate sau în parte o plată intermediară, în cazul în care constată că cheltuielile în cauză sunt afectate de o gravă neregularitate care nu a fost remediată și că sunt necesare măsuri imediate. Comisia informează statul membru respectiv în legătură cu măsura luată și motivele acesteia. Dacă, după cinci luni, motivele suspendării se mențin sau dacă statul membru în cauză nu a notificat Comisia cu privire la măsurile adoptate pentru remedierea respectivei neregularități grave, se aplică articolul 39. […]” [traducere neoficială]
19

Intitulat „Cererea de permis de ședere”, articolul 16 din Decretul Președintelui Republicii nr. 394 din 31 august 1999 privind dispozițiile de punere în aplicare a textului unic al dispozițiilor privind reglementarea imigrației și normele referitoare la condiția străinilor, conform articolului 1 alineatul 6 din Decretul legislativ nr. [286/1998] (supliment ordinar la GURI nr. 190 din 3 noiembrie 1999), astfel cum a fost modificat prin Decretul Președintelui Republicii nr. 334 din 18 octombrie 2004 privind modificarea și completarea Decretului nr. 394 din 31 august 1999 în materie de imigrație (supliment ordinar la GURI nr. 17 din 10 februarie 2005), prevede la alineatele 1-4: „1. Pentru eliberarea permisului de ședere prevăzut la articolul 9 din [Decretul Legislativ nr. 286/1998], persoana interesată are obligația de a formula cererea în scris, pe formular corespunzător celui aprobat prin decretul [ministrului de interne]. 2. În cuprinsul cererii, care trebuie depusă la Questura locului de reședință al străinului, trebuie să se indice: a) datele personale complete; b) locul sau locurile în care persoana interesată a avut reședința în Italia în cei cinci ani precedenți; c) locul de reședință; d) sursele de venit, [...] [...] 4. Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 9 alineatul 2 și ale articolului 30 alineatul 4 din textul unic, în cazul cererii referitoare la membrii familiei vizați de articolul 9 alineatul 1 și de articolul 29 alineatul 1 litera b‑bis din textul unic, mențiunile prevăzute la alineatul 2 și documentația prevăzută la alineatul 3 ale prezentului articol vor privi și soțul și copiii minori în vârstă de până la 18 ani care locuiesc împreună și pentru care se solicită de asemenea un permis de ședere; totodată, trebuie depuse următoarele documente justificative referitoare la: a) calitatea de soț sau de copil minor [...] b) disponibilitatea unei locuințe [...] c) venit [...]; ținând cont de cel al membrilor de familie care locuiesc împreună și care nu se află în întreținere.”
20

În ceea ce privește primele cinci elemente amintite la punctul 17 din prezenta hotărâre, reiese din dosarul aflat la dispoziția Curții că Consiglio Nazionale Forense a fost instituit prin lege și are caracter permanent. În plus, având în vedere că competența acestuia de a soluționa căile de atac împotriva deciziilor adoptate de consiliile barourilor locale este prevăzută de lege, că nu are caracter facultativ și că deciziile pe care le adoptă în exercitarea acestei competențe au forță executorie, rezultă că competența acestui organ este obligatorie. În sfârșit, nu se contestă, pe de o parte, că procedura aplicabilă în fața Consiglio Nazionale Forense, care este inspirată în mare parte din normele de procedură civilă, are caracter contradictoriu atât în faza scrisă, cât și în faza orală și, pe de altă parte, că acest organ se pronunță aplicând norme de drept.
3

Articolul 10 alineatul (3) din A șasea directivă prevede: „Evenimentul generator are loc și taxa devine eligibilă în momentul importării bunurilor. Dacă bunurile sunt plasate într‑unul dintre regimurile menționate la articolul 7 alineatul (3) la intrarea în Comunitate, evenimentul generator are loc și taxa devine exigibilă doar atunci când bunurile ies de sub incidența regimurilor în cauză. Cu toate acestea, dacă bunurile importate fac obiectul unor drepturi vamale, prelevări agricole sau al unor taxe cu efect echivalent instituite în temeiul unei politici comune, evenimentul generator are loc și taxa devine exigibilă în momentul în care are loc evenimentul generator pentru taxele comunitare în cauză și când drepturile respective devin exigibile. Dacă bunurile importate nu sunt supuse nici uneia dintre aceste taxe comunitare, statele membre aplică dispozițiile în vigoare care reglementează drepturile vamale în ceea ce privește momentul în care are loc evenimentul generator și momentul în care taxa devine exigibilă.”
12

Articolul 53 din Statutul lucrătorilor, intitulat „Forma și efectele încetării din motive obiective”, prevede: „1. Adoptarea acordului de încetare în temeiul dispozițiilor articolului precedent necesită respectarea următoarelor condiții: a) Notificarea scrisă adresată lucrătorului în care să fie precizată cauza concedierii. b) Plata către lucrător, în același timp cu notificarea scrisă, a indemnizației reprezentând echivalentul a douăzeci de zile de salariu pe an de vechime, care se calculează prorata pe lună pentru perioadele mai mici de un an și al cărei cuantum total nu poate depăși 12 salarii. […] 4. În cazul în care angajatorul nu respectă condițiile prevăzute la alineatul 1 al prezentului articol sau în cazul în care decizia de încetare a contractului de muncă are ca motiv una dintre cauzele de discriminare interzise prin Constituție sau prin lege ori în cazul în care concedierea a fost efectuată cu încălcarea drepturilor fundamentale și a libertăților publice ale salariatului, decizia de reziliere a contractului de muncă este nulă, această nulitate trebuind să fie constatată din oficiu de instanță. […] […]”
4

Articolul 13 din acest regulament, intitulat „Reguli generale”, prevede: „(1) Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. (2) Sub rezerva articolelor 14-17: […] (f) persoana căreia nu îi mai este aplicabilă legislația unui stat membru, fără ca legislația altui stat membru să îi fie aplicabilă în conformitate cu una dintre regulile stabilite în paragrafele anterioare sau în conformitate cu una dintre excepțiile sau dispozițiile speciale stabilite la articolele 14-17, face obiectul legislației statului membru pe teritoriul căruia are reședința în conformitate exclusiv cu dispozițiile legislației respective.”
60

Or, chiar dacă s‑a statuat, în împrejurările speciale ale cauzelor în care s‑au pronunțat Hotărârile Hypoteční banka (EU:C:2011:745) și G (EU:C:2012:142), că Regulamentul nr. 44/2001, interpretat în lumina articolul 47 din cartă, nu se opune unei proceduri împotriva unui pârât absent în cadrul căreia acesta din urmă a fost lipsit de posibilitatea de a-și pregăti apărarea în mod eficient, Curtea a pus accentul pe faptul că pârâtul respectiv are posibilitatea de a‑și valorifica dreptul la apărare opunându-se, în temeiul articolului 34 punctul 2 din acest regulament, recunoașterii hotărârii pronunțate împotriva sa (a se vedea în acest sens Hotărârea Hypoteční banka, EU:C:2011:745, punctele 54 și 55, precum și Hotărârea G, C‑292/10, EU:C:2012:142, punctele 57 și 58). Această posibilitate de a acționa în temeiul articolului 34 punctul 2 din regulamentul menționat presupune însă, astfel cum s‑a constatat la punctul 56 din prezenta hotărâre, că pârâtul a fost judecat în lipsă și că toate actele de procedură îndeplinite de tutorele sau curatorul pârâtului absent nu echivalează cu înfățișarea acestuia din urmă în sensul aceluiași regulament. În schimb, în speță, actele de procedură efectuate de curatorul pârâtului absent în temeiul articolului 116 din ZPO au ca efect faptul că se consideră, din perspectiva reglementării naționale, că A s‑a înfățișat în fața instanței sesizate. Or, nu se poate considera că o interpretare a articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001 potrivit căreia un astfel de tutore sau curator al pârâtului absent poate să se înfățișeze pentru acest pârât în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 44/2001 stabilește un echilibru just între dreptul la o cale de atac eficientă și dreptul la apărare.
30

În plus, trebuie amintit că, potrivit considerentului (18) al regulamentului, după deschiderea procedurii principale, regulamentul nu aduce atingere dreptului de a solicita deschiderea unei proceduri de insolvență în statul membru în care debitorul are un sediu. Astfel, articolul 3 alineatul (2) din regulament prevede că, într‑un astfel de caz, instanțele unui alt stat membru sunt competente să deschidă o procedură secundară numai dacă debitorul are un sediu pe teritoriul acestui din urmă stat membru.
9

În materie contractuală, articolul 5 punctul 1 din același regulament prevede o normă specială care are următorul cuprins: „O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru: 1. (a) în materie contractuală, în fața instanțelor de la locul în care obligația care formează obiectul cererii a fost sau urmează a fi executată; (b) în sensul aplicării prezentei dispoziții și în absența vreunei convenții contrare, locul de executare a obligației în cauză este: — în cazul vânzării de mărfuri, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie livrate mărfurile; — în cazul prestării de servicii, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie prestate serviciile; (c) în cazul în care nu se aplică litera (b), se aplică litera (a)”.
18

Mai exact, această acțiune a Sofia Zoo are ca obiect anularea respectivei decizii de confiscare și obligarea Inspectoratului General la organizarea unei noi proceduri, anularea în întregime fiind solicitată cu titlu principal, iar anularea în parte cu titlu subsidiar. Acțiunea formulată de Sofia Zoo are ca obiect, în plus, reexaminarea deciziei de punere sub sechestru. Astfel, în opinia acestei grădini zoologice, nulitatea permisului de import putea să privească doar cele opt exemplare de animale vizate de cauza de nulitate a acestuia, mai precis cele două acvile Polemaetus bellicosus, șoimul Terathopius ecaudatus, cei doi vulturi Torgos tracheliotus și cele trei acvile Stephanoaetus coronatus, așa încât numai aceste animale puteau fi puse sub sechestru și confiscate, cu excluderea celorlalte nouă exemplare din speciile cărora le este aplicabil Regulamentul nr. 338/97, și anume cele două acvile Hieraaetus spilogaster, cele patru acvile Aquila verreauxii și cei trei vulturi Gyps africanus.
29

Cererea de decizie preliminară se referă la definiția „pășunilor permanente” în sensul articolului 2 punctul 2 din Regulamentul nr. 796/2004. Or, din decizia de trimitere reiese că datele pertinente pentru a determina dacă cele două parcele în discuție în litigiul principal intră sub incidența definiției „pășunilor permanente” trebuie stabilite ca fiind anul 2010 și, respectiv, anul 2011. În consecință, faptelor din cauza principală trebuie să li se aplice definiția „pășunilor permanente” care figurează în reglementarea Uniunii aplicabilă în acești doi ani, și anume cea prevăzută la articolul 2 litera (c) din Regulamentul nr. 1120/2009. În consecință, Curtea va oferi o interpretare a definiției noțiunii „pășuni permanente” astfel cum este menționată în această din urmă dispoziție. În această privință, împrejurarea că reglementarea națională continuă să facă trimitere la Regulamentul nr. 796/2004 nu este pertinentă.
8

Capitolul I din titlul IV din Regulamentul nr. 2419/2001, intitulat „Constatări privind cererile de ajutor pe suprafață”, este compus din articolele 30-35. Articolul 30 din acest regulament, intitulat „Principii generale”, are următorul cuprins: „În sensul prezentului capitol, distingem următoarele grupe de culturi: (a) suprafețe furajere declarate în sensul articolului 12 din Regulamentul (CE) nr. 1254/1999 [al Consiliului din 17 mai 1999 privind organizarea comună a pieței în sectorul cărnii de vită și mânzat (JO L 160, p. 21, Ediție specială, 03/vol. 28, p. 80)]; (b) suprafețe furajere declarate în sensul articolului 13 din [Regulamentul nr. 1254/1999], diferite de terenurile pentru pășunat și de zonele folosite pentru producția de recolte arabile în sensul articolului 13 alineatul (3) litera (b) din regulamentul menționat anterior; (c) teren pentru pășunat în sensul articolului 13 alineatul (3) litera (c) din [Regulamentul nr. 1254/1999], declarat în sensul articolului 13 din regulamentul menționat anterior; (d) terenuri folosite permanent pentru pășunat declarate în sensul articolului 19 din [Regulamentul nr. 1255/1999]; (e) suprafețe de cultură pentru care se aplică o rată diferită a asistenței; (f) suprafețe scoase din circuitul agricol și, dacă este cazul, suprafețe scoase din circuitul agricol pentru care se poate aplica o rată diferită a asistenței.” [traducere neoficială]
7

Articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003, intitulat „Trimiterea la o instanță mai bine plasată pentru a soluționa cauza”, prevede: „(1) Cu titlu de excepție, instanțele judecătorești dintr‑un stat membru competente pentru a soluționa cauza pe fond pot, în cazul în care consideră că o instanță dintr‑un alt stat membru cu care copilul are o legătură specială este mai bine plasată pentru a soluționa cauza sau o parte specifică a acesteia și atunci când acest lucru servește interesul superior al copilului: (a) să suspende procedura sau respectiva parte a acesteia și să invite părțile să depună o cerere la instanța judecătorească din acest alt stat membru în conformitate cu alineatul (4) sau (b) să solicite instanței judecătorești din alt stat membru să‑și exercite competența în conformitate cu alineatul (5). (2) Alineatul (1) se aplică: (a) la cererea uneia dintre părți sau (b) la inițiativa instanței judecătorești sau (c) la solicitarea instanței judecătorești dintr‑un alt stat membru cu care copilul are o legătură specială, în conformitate cu alineatul (3). Cu toate acestea, trimiterea se poate efectua, la inițiativa instanței sau la solicitarea instanței dintr‑un alt stat membru, numai dacă este acceptată de cel puțin una dintre părți. (3) În sensul alineatului (1), se consideră că un copil are o legătură specială cu un stat membru în cazul în care: (a) după sesizarea instanței judecătorești menționate la alineatul (1), copilul și‑a dobândit reședința obișnuită în acest stat membru sau (b) copilul a avut reședința obișnuită în acest stat membru sau (c) copilul este resortisant al acestui stat membru sau (d) unul dintre titularii răspunderii părintești își are reședința obișnuită în acest stat membru sau (e) litigiul se referă la măsurile de protecție a copilului privind administrarea, conservarea sau dispoziția cu privire la bunurile deținute de copil, bunuri care se află pe teritoriul acestui stat membru. (4) Instanța judecătorească din statul membru competentă pentru a soluționa cauza pe fond acordă un termen în care instanțele judecătorești din celălalt stat membru trebuie să fie sesizate în conformitate cu alineatul (1). În cazul în care instanțele nu sunt sesizate în acest termen, instanța sesizată continuă să‑și exercite competența în conformitate cu articolele 8-14. (5) Instanțele judecătorești din acest alt stat membru pot, în cazul în care este în interesul superior al copilului, din cauza circumstanțelor specifice ale cauzei, să se declare competente într‑un termen de șase săptămâni de la data sesizării acestora pe baza alineatului (1) litera (a) sau (b). În acest caz, prima instanță sesizată își declină competența. În caz contrar, prima instanță sesizată continuă să‑și exercite competența în conformitate cu articolele 8-14. (6) Instanțele judecătorești cooperează, în sensul prezentului articol, direct sau prin intermediul autorităților centrale desemnate în conformitate cu articolul 53.”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Hauck GmbH & Co. KG, societate de drept german (denumită în continuare „Hauck”), pe de o parte, și Stokke A/S, Stokke Nederland BV, Peter Opsvik și Peter Opsvik A/S (denumiți în continuare împreună „Stokke și alții”), pe de altă parte, cu privire la o cerere de anulare a mărcii Benelux a unui semn care are forma unui scaun pentru copii comercializat de Stokke și alții.
17

SAC era, în cursul anilor 2007 și 2008, societatea însărcinată cu achiziționarea serviciilor IT în cadrul grupului Skandia la nivel mondial și își desfășura activitățile în Suedia prin intermediul sucursalei sale Skandia Sverige. SAC a distribuit servicii IT achiziționate din exterior mai multor societăți din grupul Skandia, precum și către Skandia Sverige, care, începând cu 11 iulie 2007, a fost înregistrată ca membru al unui grup TVA. Sarcina Skandia Sverige era aceea de a transforma serviciile IT achiziționate din exterior pentru a realiza produsul final, numit producție IT (IT‑produktion). Acest produs final era ulterior furnizat către diverse societăți din grupul Skandia, atât înăuntrul, cât și în afara acestui grup TVA. Un adaos comercial de 5 % era adăugat atât serviciilor furnizate între SAC și Skandia Sverige, cât și celor furnizate între aceasta din urmă și alte societăți din grupul Skandia. Între SAC și Skandia Sverige avea loc o alocare a costurilor prin facturi interne.