Keywords

Summary



Keywords

1. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia – Întinderea sarcinii probei

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului]

2. Concurență – Înțelegeri – Atingere adusă concurenței – Criterii de apreciere – Obiect anticoncurențial – Caracter suficient pentru constatarea unei încălcări

[art. 81 alin. (1) CE]

3. Concurență – Înțelegeri – Încălcare – Caracterul unic al încălcării – Criterii de apreciere

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

4. Concurență – Amenzi – Principiul individualizării sancțiunilor – Conciliere cu noțiunea de întreprindere

[art. 81 alin. (1) CE]

5. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Cifra de afaceri luată în considerare

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Concurență – Norme comunitare – Încălcare comisă de o filială – Răspundere atribuită societății‑mamă – Sarcina probei, care revine Comisiei – Limite

[art. 81 alin. (1) CE]

7. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Imputarea încălcării comise de o filială societății‑mamă – Limite

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

8. Concurență – Înțelegeri – Întreprindere – Noțiune – Unitate economică – Imputarea încălcărilor – Societate‑mamă și întreprinderi filiale – Răspunderea solidară a societăților în cauză

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

9. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Luare în considerare a cifrei de afaceri mondiale realizate din vânzarea mărfurilor care fac obiectul încălcării – Admisibilitate – Condiții

(Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15)

10. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Marjă de apreciere rezervată Comisiei

[art. 81 alin. (1) CE]

11. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Cuantum maxim – Calcul – Cifră de afaceri care trebuie luată în considerare – Cifră de afaceri cumulată a tuturor societăților care constituie entitatea cu caracter economic ce acționează în calitate de întreprindere

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) și (3)]

12. Concurență – Norme comunitare – Încălcare comisă de o filială – Răspundere atribuită societății‑mamă – Efecte – Menținerea răspunderii individuale a filialei

[art. 81 alin. (1) CE]

13. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Circumstanțe atenuante – Marjă de apreciere rezervată Comisiei

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3]

14. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Circumstanțe atenuante – Întindere

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

15. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate – Necesitatea unui comportament care a facilitat constatarea încălcării de către Comisie

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

16. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Conținutul principiului – Limite – Dreptul întreprinderii de a adresa întrebări martorilor acuzării – Excludere

[art. 81 alin. (1) CE]

17. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Puterea de apreciere a Comisiei – Control jurisdicțional – Constatarea unei nelegalități – Necesitatea ca Tribunalul să se pronunțe asupra reformării deciziei pe baza competenței sale de fond

(art. 229 CE)

Summary

1. Partea sau autoritatea care invocă o încălcare a normelor de concurență are obligația de a o dovedi, corespunzător cerințelor legale, prin stabilirea faptelor care constituie încălcarea și revine întreprinderii care invocă un motiv de apărare împotriva constatării unei încălcări sarcina de a dovedi îndeplinirea tuturor condițiilor de aplicare a acestui motiv, astfel încât autoritatea menționată va trebui, așadar, să recurgă la alte elemente de probă.

Principiul potrivit căruia Comisia trebuie să dovedească toate elementele constitutive ale încălcării, inclusiv durata acesteia, și care pot avea efecte asupra concluziei sale definitive în ceea ce privește gravitatea încălcării menționate nu este repus în discuție prin faptul că întreprinderile în cauză au invocat un motiv de apărare întemeiat pe prescripție, în legătură cu care le revine, în principiu, sarcina probei. Astfel, invocarea unui asemenea motiv de apărare presupune în mod obligatoriu dovedirea duratei încălcării, precum și a datei încetării sale. Or, doar aceste împrejurări nu pot justifica, în defavoarea acelor întreprinderi, un transfer al sarcinii probei cu privire la aspectul respectiv. Pe de o parte, durata unei încălcări, noțiune care presupune cunoașterea datei sale finale, constituie unul dintre elementele esențiale ale încălcării, cu privire la care sarcina probei revine Comisiei, indiferent dacă o contestare a acestor elemente este cuprinsă și în motivul de apărare întemeiat pe prescripție. Pe de altă parte, această concluzie se justifică având în vedere că neprescrierea investigației Comisiei în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 1/2003 constituie un criteriu legal obiectiv care rezultă din principiul securității juridice și, prin urmare, o condiție de validitate a oricărei decizii de sancționare. Astfel, respectarea sa este obligatorie pentru Comisie și în lipsa formulării unui motiv de apărare de către întreprindere cu privire la acest aspect.

Această repartizare a sarcinii probei poate varia însă dacă elementele factuale invocate de o parte pot fi de natură să oblige cealaltă parte să dea o explicație sau o justificare în lipsa căreia se permite să se concluzioneze că dovada a fost produsă. În special, atunci când Comisia a dovedit existența unui acord, întreprinderilor participante le revine obligația de a dovedi că s‑au distanțat de acesta, distanțare ce trebuie să ateste o voință clară și adusă la cunoștința celorlalte întreprinderi participante de a se sustrage de la acordul respectiv.

(a se vedea punctele 52-55 și 60)

2. Chiar din textul articolului 81 alineatul (1) CE rezultă că acordurile dintre întreprinderi sunt interzise, indiferent de efectele acestora, atunci când au un obiect anticoncurențial. Prin urmare, nu este necesară demonstrarea efectelor anticoncurențiale reale, chiar dacă este dovedit obiectul anticoncurențial al comportamentelor imputate.

(a se vedea punctul 75)

3. Instanțele Uniunii au identificat mai multe criterii pertinente pentru aprecierea caracterului unic al unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), și anume identitatea obiectivelor practicilor în cauză, identitatea produselor și serviciilor în cauză, identitatea întreprinderilor care au participat la încălcare și identitatea modalităților de punere în aplicare a acesteia. Alte criterii pertinente constau în identitatea persoanelor fizice implicate pe seama întreprinderilor și identitatea domeniului de aplicare geografic al practicilor în cauză.

(a se vedea punctul 90)

4. În virtutea principiului individualizării pedepselor și a sancțiunilor, o persoană fizică sau juridică trebuie să fie sancționată numai pentru faptele care îi sunt imputate în mod individual, principiu aplicabil în orice procedură administrativă care poate conduce la sancțiuni în temeiul normelor comunitare de concurență. Totuși, acest principiu trebuie să se concilieze cu noțiunea de întreprindere în sensul articolului 81 CE. În această privință, noțiunea de întreprindere include entități economice care constau, fiecare, într‑o organizare unitară de elemente personale, materiale și imateriale ce urmărește în mod durabil un scop economic determinat și care poate contribui la săvârșirea unei încălcări vizate de această dispoziție. Astfel, dreptul comunitar al concurenței recunoaște că diferitele societăți care aparțin aceluiași grup constituie o entitate economică și, prin urmare, o întreprindere în sensul articolului 81 CE dacă societățile care au calitatea de filiale în cadrul unui grup nu își stabilesc în mod autonom comportamentul pe piață.

Rezultă că se impune respingerea afirmației potrivit căreia faptul că o întreprindere care participă la o încălcare este constituită din mai multe societăți diferite nu determină tratarea lor drept unic participant la încălcare. Astfel, în această afirmație se face confuzie între noțiunea de întreprindere și noțiunea de societate și nu este fondată pe jurisprudență.

(a se vedea punctele 122 și 123)

5. În materia concurenței, aplicarea retroactivă de către Comisie a conceptului de unitate economică în vederea stabilirii cuantumului amenzii nu determină o agravare a sancțiunii și, prin urmare, nu încalcă articolul 7 paragraful 1 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului, potrivit căruia nu se aplică o pedeapsă mai severă decât cea aplicabilă în momentul săvârșirii infracțiunii. Astfel, întrucât această practică a Comisiei, constând în luarea în considerare, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, a cifrei de afaceri a întreprinderii – și, așadar, după caz, a cifrei de afaceri cumulate a tuturor societăților care formează această întreprindere –, era uniformă în timp, ea trebuie să fie cunoscută de operatorii economici. Pe de altă parte, în jurisprudență a fost acceptată implicit practica constantă a Comisiei constând în luarea în considerare, în vederea stabilirii cuantumului de plecare al amenzilor, a cifrei de afaceri din ultimul an întreg de încălcare.

În această privință, în primul rând, efectul descurajator al amenzilor constituie unul dintre elementele în funcție de care trebuie stabilită gravitatea încălcărilor. Or, caracterul descurajator al unei amenzi depinde într‑o largă măsură de caracterul său suficient de sensibil pentru întreprinderea în cauză. Prin urmare, pentru a putea evalua caracterul descurajator al unei amenzi în privința unei întreprinderi care a participat la o înțelegere, trebuie să se țină seama de situația care exista la încetarea încălcării, iar nu de situația care ar fi putut exista la un moment anterior. În al doilea rând, ar fi nerealizabil și de‑a dreptul excesiv, în lumina principiului bunei administrări și a cerințelor de economie a procedurii administrative, să se solicite Comisiei să țină seama de evoluția cifrei de afaceri a întreprinderilor în cauză pe toată durata funcționării unei înțelegeri. O asemenea abordare ar presupune stabilirea unui cuantum de plecare al amenzii distinct pentru fiecare an de apartenență la înțelegere și, în acest scop, stabilirea cotelor de piață individuale ale participanților pentru fiecare an de încălcare.

(a se vedea punctele 124-127)

6. În materia concurenței, Comisia poate prezuma în mod rezonabil că o filială deținută integral de o societate‑mamă aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă și că această prezumție implică lipsa unei obligații a Comisiei de a verifica dacă societatea‑mamă a exercitat efectiv această atribuție. Imputarea față de societatea‑mamă a comportamentului unei filiale deținute integral nu presupune, așadar, dovada că societatea‑mamă avea cunoștință de acțiunile filialei. Dimpotrivă, atunci când consideră că, în pofida participării sale integrale la capitalul social al filialei sale, aceasta își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, societatea‑mamă are obligația să răstoarne această prezumție prin furnizarea unor elemente de probă suficiente.

(a se vedea punctul 130)

7. Entitățile juridice care au participat în mod independent la o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) și care ulterior au fost dobândite de o altă societate continuă să răspundă în nume propriu pentru comportamentul ilicit anterior dobândirii lor atunci când aceste societăți nu au fost pur și simplu absorbite de dobânditor, ci și‑au continuat activitățile în calitate de filiale. Într‑un asemenea caz, dobânditorul va putea răspunde pentru comportamentul filialei sale numai din momentul dobândirii acesteia, dacă filiala continuă încălcarea și dacă poate fi dovedită răspunderea noii societăți‑mamă.

În plus, același principiu trebuie să se aplice, mutatis mutandis , în ipoteza în care, înainte de dobândire, societatea care a fost dobândită a participat la încălcare nu în mod independent, ci în calitate de filială a unui alt grup.

(a se vedea punctele 139 și 141)

8. Caracterul solidar al raporturilor dintre societăți pentru plata amenzilor datorate ca urmare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) este un efect juridic ce rezultă, de drept, din dispozițiile materiale ale acestor articole.

Unitatea de comportament a întreprinderii pe piață justifică, în vederea aplicării dreptului concurenței, ca societățile sau, mai general, subiectele de drept care pot fi răspunzătoare personal să fie obligate în solidar. Caracterul solidar al plății amenzilor aplicate în temeiul unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, prin faptul că contribuie la garantarea recuperării efective a amenzilor respective, participă la obiectivul de descurajare urmărit în general de dreptul concurenței, cu respectarea principiului ne bis in idem , principiu fundamental al dreptului Uniunii, consacrat deopotrivă la articolul 4 din Protocolul nr. 7 la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului, care interzice, pentru aceeași încălcare a dreptului concurenței, sancționarea mai mult decât o dată a aceluiași comportament al întreprinderii pe piață prin intermediul subiectelor de drept care pot răspunde personal pentru acest comportament.

Faptul că răspunderile personale atribuite mai multor societăți ca urmare a participării aceleiași întreprinderi la încălcare nu sunt identice nu se opune împrejurării ca acestora să li se aplice o amendă de plătit în solidar, din moment ce caracterul solidar al plății amenzii acoperă numai perioada de încălcare, în care acestea formau o unitate economică și constituiau, așadar, o întreprindere în sensul dreptului concurenței. În această privință, din principiul individualizării pedepselor și a sancțiunilor rezultă că fiecare societate trebuie să aibă posibilitatea să deducă din deci zia prin care i se impune o amendă de plătit în solidar cu una sau cu mai multe alte societăți cota‑parte pe care va trebui să o suporte în raportul cu codebitorii săi solidari, din moment ce Comisia se detașează de acest aspect. Astfel, Comisia trebuie să precizeze, între altele, perioadele în care societățile în cauză sunt (co)răspunzătoare pentru comportamentele ilicite ale întreprinderilor care au participat la înțelegere și, după caz, gradul de răspundere a societăților respective pentru aceste comportamente.

Prin urmare, decizia prin care Comisia impune mai multor societăți plata în solidar a unei amenzi produce neîndoielnic toate efectele legate, de drept, de regimul juridic al plății amenzilor în dreptul concurenței, atât în cadrul raporturilor dintre creditor și codebitorii solidari, cât și în raporturile dintre codebitorii solidari.

În cadrul exercitării competenței sale de a aplica amenzi în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisiei îi revine obligația exclusivă de a stabili cota‑parte atribuită fiecărei societăți în ceea ce privește cuantumurile la care au fost obligate la plata în solidar, dacă acestea făceau parte din aceeași întreprindere, obligația respectivă neputând fi conferită, în mod specific, instanțelor naționale.

În lipsa unei mențiuni contrare în cuprinsul deciziei prin care Comisia aplică o amendă care urmează a fi plătită în solidar de mai multe societăți ca urmare a comportamentului ilicit al unei întreprinderi, aceasta le impută comportamentul respectiv în mod egal din punctul de vedere al răspunderii. Societățile cărora li se aplică o amendă ce urmează a fi plătită în solidar și cărora li se stabilește, în lipsa unei mențiuni contrare în decizia de aplicare a amenzii, o răspundere egală în săvârșirea încălcării trebuie, în principiu, să contribuie în mod egal la plata amenzii aplicate din cauza acestei încălcări. Deși decizia prin care mai multor societăți li se aplică o amendă ce urmează a fi plătită în solidar nu permite să se stabilească a priori care dintre aceste societăți va avea obligația efectivă să plătească amenda în contul Comisiei, ea nu permite existența niciunei îndoieli cu privire la cotele‑părți ale cuantumului amenzii ce le revin în nume propriu, astfel încât fiecare dintre ele va putea, după caz, să acționeze împotriva codebitorilor solidari pentru restituirea sumelor pe care le‑ar fi plătit în plus față de această cotă‑parte.

(a se vedea punctele 149, 151-153 și 156-158)

9. În cazul unei înțelegeri de dimensiune mondială și care presupune, în afară de stabilirea prețurilor, împărțirea piețelor, Comisia are temei să ia în considerare cifra de afaceri mondială realizată din vânzarea produsului în cauză pentru a exprima, în termeni de cuantumuri de plecare, natura încălcării, efectul real al acesteia pe piață, precum și întinderea pieței geografice, având în vedere diferența privind dimensiunea membrilor înțelegerii. Întrucât, luate în considerare împreună, Regatul Unit și Irlanda constituie o parte importantă a pieței comune, un prejudiciu cauzat concurenței pe aceste piețe nu poate fi considerat minor. Din moment ce încălcarea imputată reclamantelor în decizia atacată include tocmai obiecțiunea potrivit căreia întreprinderile în cauză și‑au împărțit diferite piețe naționale la nivel european prin intermediul unui sistem al „țării de origine”, nu se poate reține drept circumstanță atenuantă faptul că, în conformitate cu un asemenea acord ilicit, întreprinderea reclamantă și‑a limitat activitățile în cadrul pieței interne la piețele sale naționale. În sfârșit, atunci când înșiși participanții la o înțelegere ilicită au ținut seama de cifrele de afaceri mondiale ale acestora pentru a stabili cotele individuale în cadrul înțelegerii, cote care se aplicau atât la nivel european – în afara „țărilor de origine” –, cât și la nivel mondial, Comisia are de asemenea dreptul de a ține seama de cifra lor de afaceri la nivel mondial pentru a aprecia ponderea specifică a diferitor întreprinderi implicate.

(a se vedea punctele 170 și 171)

10. Dreptul comunitar nu impune ca amenzile aplicate diferitor societăți din cadrul aceleiași întreprinderi să fie proporționale cu durata participării imputate fiecăreia dintre aceste societăți. În consecință, o comparație între cuantumul în euro, pe fiecare lună de participare la încălcare, aplicat în privința mai multor societăți cărora li se impută participări de o durată diferită nu poate indica un tratament inegal.

Prin urmare, nu reiese că această practică a Comisiei, ce constă în stabilirea amenzilor într‑o modalitate care nu este strict proporțională cu durata, ar depăși limitele puterii de apreciere care îi este recunoscută de jurisprudență.

(a se vedea punctele 181 și 182)

11. Împrejurarea potrivit căreia mai multe societăți sunt obligate în solidar la plata unei amenzi pentru motivul că acestea formează o întreprindere în sensul articolului 81 CE nu presupune, în ceea ce privește aplicarea plafonului prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, că obligația fiecăreia se limitează la 10 % din cifra de afaceri pe care a realizat‑o în timpul ultimului exercițiu financiar. Astfel, plafonul de 10 % în sensul acestei dispoziții trebuie calculat pe baza cifrei de afaceri cumulate a tuturor societăților care constituie entitatea economică unică ce acționează ca întreprindere în sensul articolului 81 CE, deoarece doar cifra de afaceri cumulată a societăților componente poate constitui un indiciu privind dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză.

Noțiunea de întreprindere în sensul articolului 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 nu este diferită de noțiunea de întreprindere în sensul articolului 81 alineatul (1) CE. Prin urmare, în cazul răspunderii solidare a mai multor societăți dintr‑un grup care formează o întreprindere în sensul acestor dispoziții, nu este necesară stabilirea plafonului în raport cu societatea care are cea mai scăzută cifră de afaceri.

(a se vedea punctele 186 și 187)

12. Faptul că unei societăți‑mamă i se impută comportamentul filialei sale întrucât i‑a determinat comportamentul comercial nu are drept consecință că societatea respectivă trebuie considerată autor al acestui comportament în locul filialei sale. Cu alte cuvinte, răspunderea unei societăți‑mamă pentru comportamentul filialei sale nu va exonera în niciun caz filiala de propria răspundere în calitate de persoană juridică, răspunderea acesteia individuală fiind menținută pentru practicile anticoncurențiale la care a participat.

(a se vedea punctul 196)

13. Liniile directoare adoptate de Comisie privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO prevăd la punctul 3 diminuarea cuantumului de bază al amenzii pentru „circumstanțe atenuante speciale”, precum, în special, rolul exclusiv pasiv sau imitativ al întreprinderilor reclamante și încetarea încălcării de îndată ce intervine Comisia. Acest text nu enumeră în mod imperativ circumstanțele atenuante pe care Comisia ar avea obligația să le ia în considerare. Prin urmare, Comisia păstrează o anumită marjă pentru a aprecia în mod global importanța unei eventuale reduceri a cuantumului amenzilor în temeiul circumstanțelor atenuante

În acest context, Comisia nu poate fi în niciun mod obligată să acorde, în cadrul puterii sale de apreciere, o reducere a amenzii pentru încetarea unei încălcări vădite, indiferent dacă încetarea respectivă a avut loc înainte sau după intervențiile acesteia. Deși în trecut Comisia a considerat încetarea voluntară a unei încălcări drept circumstanță atenuantă, acesteia îi este permis să țină seama, în temeiul Liniilor sale directoare, de faptul că încălcările vădite foarte grave sunt încă relativ frecvente, chiar dacă nelegalitatea lor a fost stabilită de la începutul politicii comunitare în domeniul concurenței, și, prin urmare, să estimeze că este necesară renunțarea la această practică generoasă și să nu mai recompenseze încetarea unei asemenea încălcări printr‑o reducere a amenzii.

(a se vedea punctele 207, 208, 211 și 213)

14. Faptul că o întreprindere, a cărei participare la o înțelegere interzisă de normele de concurență – încălcare care are un caracter foarte grav – a fost demonstrată de Comisie corespunzător cerințelor legale, a fost indusă în eroare de ceilalți participanți la această înțelegere, care au încercat astfel să obțină avantaje suplimentare în raport cu cele generate în favoarea lor de întreprinderea menționată, nu poate conduce la considerația potrivit căreia comportamentul acestei întreprinderi este mai puțin grav. Prin urmare, asemenea împrejurări nu pot constitui o circumstanță atenuantă și, în special, nu demonstrează rolul exclusiv pasiv sau imitativ al întreprinderii respective în cadrul înțelegerii.

(a se vedea punctul 218)

15. Reducerea cuantumului amenzilor în cazul cooperării întreprinderilor participante la încălcări ale dreptului comunitar al concurenței se întemeiază pe ideea că o astfel de cooperare facilitează sarcina Comisiei de a constata existența unei încălcări și, după caz, de a pune capăt acestei încălcări.

După cum se menționează la punctul 29 din Comunicarea privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri, aceasta a creat așteptări legitime pe care se întemeiază întreprinderile care doresc să informeze Comisia cu privire la existența unei înțelegeri. Având în vedere încrederea legitimă pe care întreprinderile care doresc să colaboreze cu Comisia au putut să o aibă din această comunicare, în cadrul stabilirii cuantumului amenzii impuse unei întreprinderi, Comisia are obligația să i se conformeze cu ocazia aprecierii cooperării acesteia. În limitele trasate de Comunicarea privind cooperarea, Comisia beneficiază însă de putere de apreciere pentru a evalua dacă elementele de probă comunicate de o întreprindere au sau nu au o valoare adăugată, în sensul punctului 22 din comunicarea menționată, și eventual, ca urmare a acestei împrejurări, pentru a admite o reducere în favoarea unei întreprinderi în temeiul acestei comunicări. Această apreciere face obiectul unui control jurisdicțional restrâns.

(a se vedea punctele 219-221)

16. Principiul fundamental al respectării dreptului la apărare impune să li se ofere întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi vizate de o investigație a Comisiei în materie de concurență, încă din etapa procedurii administrative, posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și a pertinenței faptelor, a obiecțiunilor și a circumstanțelor invocate de Comisie. În schimb, principiul menționat nu impune ca acestor întreprinderi să li se dea ocazia să adreseze ele însele întrebări, în cadrul procedurii administrative, martorilor audiați de Comisie.

(a se vedea punctele 233 și 234)

17. Din moment ce examinarea motivelor invocate de o întreprindere împotriva legalității unei decizii a Comisiei prin care i se aplică o amendă pentru încălcarea normelor comunitare de concurență a revelat o nelegalitate, Tribunalul trebuie să examineze dacă este necesar, recurgând la competența sa de fond, să reformeze decizia atacată.

(a se vedea punctul 238)