Cauza T‑62/08

ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA

împotriva

Comisiei Europene

„Ajutoare de stat – Compensare a unei exproprieri pentru cauză de utilitate publică – Prelungire a aplicării unui tarif preferențial pentru furnizarea de energie electrică – Decizie prin care ajutorul este declarat incompatibil cu piața comună și prin care se dispune recuperarea sa – Noțiunea de avantaj – Principiul protecției încrederii legitime – Punere în aplicare a ajutorului”

Sumarul hotărârii

1. Ajutoare acordate de state – Noțiune – Despăgubire acordată pentru compensarea exproprierii de active – Excludere

[art. 87 alin. (1) CE]

2. Ajutoare acordate de state – Examinarea de către Comisie – Procedură administrativă – Obligația Comisiei de a solicita părților în cauză să își prezinte observațiile – Dreptul beneficiarului ajutorului de a fi asociat la procedura administrativă într‑o măsură adecvată – Limite

[art. 88 alin. (2) CE]

3. Dreptul Uniunii – Principii – Dreptul la apărare – Aplicare în privința procedurilor administrative inițiate de Comisie – Examinarea proiectelor de ajutoare – Conținut

[art. 88 alin. (2) CE]

4. Ajutoare acordate de state – Proiecte de ajutoare – Notificare către Comisie – Întinderea obligației – Necesitatea de a notifica măsurile de ajutor în stadiul de proiecte

[art. 88 alin. (3) CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 2 și 3]

5. Ajutoare acordate de state – Decizie a Comisiei prin care se constată ilegalitatea unui ajutor și prin care se dispune recuperarea acestuia – Ajutor care nu a fost încă plătit

[art. 88 alin. (3) CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 14 alin. (1)]

6. Ajutoare acordate de state – Recuperarea unui ajutor ilegal – Ajutor acordat cu încălcarea normelor de procedură prevăzute la articolul 88 CE – Încredere legitimă eventuală a beneficiarilor – Protecție – Condiții și limite

[art. 88 CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 14 alin. (1)]

7. Ajutoare acordate de state – Decizie a Comisiei de a nu ridica obiecții cu privire la o măsură națională – Încredere legitimă a beneficiarului în ceea ce privește legalitatea unei prelungiri a măsurii menționate – Inexistență

[art. 88 CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 14 alin. (1)]

1. Reprezintă avantaje în sensul articolului 87 alineatul (1) CE intervențiile care, sub diverse forme, diminuează sarcinile care în mod normal grevează asupra bugetului unei întreprinderi și care, astfel, se înrudesc cu o subvenție, cum ar fi, printre altele, furnizarea de bunuri sau de servicii în condiții preferențiale. În schimb, daunele interese pe care autoritățile naționale ar fi, eventual, obligate să le plătească unor particulari pentru repararea prejudiciului pe care acestea li l‑ar fi produs au o natură juridică fundamental diferită și nu constituie, prin urmare, ajutoare în sensul articolelor 87 CE și 88 CE.

În schimb, trebuie calificată drept ajutor de stat o măsură reprezentată de prelungirea unei măsuri care acorda în favoarea unei întreprinderi un tarif preferențial aplicabil pentru furnizarea de energie electrică, în temeiul unei despăgubiri pentru o expropriere în contextul naționalizării sectorului energiei electrice, atunci când tariful preferențial a fost acordat cu titlu de despăgubire pentru o perioadă bine determinată, fără posibilitatea de prelungire. Pe de altă parte, o măsură care nu este decât una dintre condițiile tarifare favorabile a căror prelungire are ca obiect să „permită dezvoltarea și restructurarea producției întreprinderilor vizate” nu poate fi considerată continuarea legală a despăgubirii de care întreprinderea a beneficiat în urma naționalizării.

(a se vedea punctele 57, 60, 63, 72, 74, 99 și 101)

2. Procedura de control al ajutoarelor de stat este, ținând cont de economia sa generală, o procedură inițiată față de statul membru responsabil, în raport cu obligațiile comunitare, de acordarea ajutorului. În cadrul acestei proceduri, persoanele interesate, altele decât statul membru responsabil de acordarea ajutorului, nu pot pretinde, așadar, ele însele o dezbatere contradictorie cu Comisia precum cea existentă în beneficiul acestui stat. Acestea au, prin urmare, în esență, un rol de sursă de informare pentru Comisie. În această privință, nicio dispoziție din procedura de control al ajutoarelor de stat nu rezervă un rol special, dintre părțile interesate, beneficiarului ajutorului. Pe de altă parte, procedura de control al ajutoarelor de stat nu este o procedură deschisă „împotriva” beneficiarului ajutoarelor, ceea ce ar presupune că acesta din urmă ar putea să se prevaleze de drepturi atât de extinse precum dreptul la apărare în sine. Astfel, deciziile adoptate de Comisie în domeniul ajutoarelor de stat au ca singuri și unici destinatari statele membre vizate.

Principiile generale de drept, precum cel al dreptului de a fi ascultat sau cel al bunei administrări, nu pot permite instanței comunitare să extindă drepturile procedurale conferite de tratat și de dreptul derivat persoanelor interesate în cadrul procedurilor de control al ajutoarelor de stat. Faptul că un reclamant are calitate procesuală activă împotriva deciziei atacate nu o permite într‑o mai mare măsură.

Astfel, nu reiese din nicio prevedere referitoare la ajutoarele de stat și nici din jurisprudență obligația Comisiei de a asculta beneficiarul resurselor de stat cu privire la aprecierea juridică a acesteia asupra măsurii în cauză sau obligația de a informa statul membru vizat – și a fortiori beneficiarul ajutorului – cu privire la poziția sa înainte de a adopta decizia, din moment ce persoanele interesate și statul membru au fost puse în întârziere să își prezinte observațiile.

(a se vedea punctele 161-163 și 166-168)

3. În domeniul controlului ajutoarelor de stat, principiul respectării dreptului la apărare impune ca statului membru în cauză să i se acorde posibilitatea să își prezinte în mod util punctul de vedere cu privire la observațiile prezentate de terții interesați, potrivit articolului 88 alineatul (2) CE, și pe care Comisia își bazează decizia și, în măsura în care statul membru nu a avut posibilitatea să comenteze astfel de observații, Comisia nu le poate reține în decizia sa împotriva acestui stat. Cu toate acestea, pentru ca o astfel de încălcare a dreptului la apărare să determine o anulare, trebuie ca, în lipsa acestei neregularități, procedura să fi putut conduce la un rezultat diferit.

(a se vedea punctul 189)

4. În ceea ce privește ajutoarele noi pe care statele membre ar avea intenția să le instituie, este stabilită o procedură de control prealabil fără de care niciun ajutor nu poate fi considerat legal instituit. Astfel, potrivit articolului 88 alineatul (3) CE și articolelor 2 și 3 din Regulamentul nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 88 CE, orice proiect de instituire sau de modificare a unui ajutor trebuie notificat Comisiei și nu poate fi pus în aplicare decât după autorizarea acestuia de către Comisie, în mod implicit sau explicit.

Statele membre trebuie astfel să respecte două obligații indisociabile, și anume cea de notificare prealabilă a proiectelor de ajutoare și cea de amânare a punerii în aplicare a acestor proiecte până când Comisia se pronunță asupra compatibilității măsurii cu piața comună.

Un ajutor poate fi considerat acordat chiar în cazul în care cuantumul său nu a fost încă plătit beneficiarului.

Pe de altă parte, măsurile de ajutor trebuie notificate Comisiei atunci când se află încă în stadiul de proiecte, și anume înainte de a fi puse în aplicare și atunci când pot fi încă modificate în funcție de eventuale observații ale Comisiei. Astfel, trebuie asigurată Comisiei ocazia de a exercita, în timp util și în interes general, controlul asupra oricărui proiect de instituire sau de modificare a unor ajutoare și de a efectua astfel o examinare preventivă. Ar fi contrar logicii sistemului de control prealabil al ajutoarelor de stat să se considere că ar putea fi constatată de către Comisie o încălcare a articolului 88 alineatul (3) CE numai după ce a verificat că fiecare beneficiar profită efectiv de avantajele conferite de măsura în cauză.

(a se vedea punctele 228-230 și 234-236)

5. Modul de redactare a articolului 14 din Regulamentul nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 88 CE, potrivit căruia, atunci când adoptă decizii negative în cazuri de ajutor ilegal, Comisia decide ca statul membru în cauză să ia toate măsurile necesare pentru recuperarea ajutorului, exprimă caracterul sistematic al recuperării.

Atunci când Comisia este informată în cursul procedurii administrative că ajutoarele contestate nu au fost încă plătite beneficiarilor nu este garantat că astfel de plăți nu fuseseră efectuate ulterior, în special între momentul în care a avut loc această informare și cel al notificării deciziei finale. În orice ipoteză, nu se poate reproșa Comisiei că, pentru a asigura o mai mare securitate juridică, a enunțat în mod clar consecințele concrete ale deciziei sale.

Astfel, faptul că un ajutor nu a fost încă plătit beneficiarului nu poate afecta validitatea deciziei Comisiei, ci numai modalitățile de recuperare a ajutorului. Recuperarea ajutorului trebuie să aibă loc, în principiu, potrivit dispozițiilor relevante din dreptul național, totuși sub rezerva ca aceste dispoziții să fie aplicate astfel încât să nu facă practic imposibilă recuperarea impusă de dreptul comunitar, și contenciosul referitor la această aplicare este numai de competența instanței naționale.

Obligația unui stat membru de a calcula cuantumul precis al ajutoarelor care trebuie recuperate, în special atunci când acest calcul depinde de informații pe care nu le‑a comunicat Comisiei, se înscrie în cadrul mai larg al obligației de cooperare loială care leagă reciproc Comisia și statele membre în punerea în aplicare a normelor tratatului în materia ajutoarelor de stat. Nu se poate reproșa Comisiei că nu ar fi ținut seama de eventualele elemente de fapt sau de drept care i‑ar fi putut fi prezentate în cursul procedurii administrative, însă nu i‑au fost prezentate, întrucât Comisia nu are obligația de a examina din oficiu și prin extrapolare care sunt elementele ce i‑ar fi putut fi prezentate.

(a se vedea punctele 239, 241, 250 și 251)

6. Având în vedere caracterul imperativ al controlului ajutoarelor de stat realizat de Comisie în temeiul articolului 88 CE, întreprinderile care beneficiază de un ajutor nu pot avea, în principiu, încredere legitimă în legalitatea ajutorului decât dacă acesta a fost acordat cu respectarea procedurii prevăzute la articolul menționat. Astfel, ar trebui ca un operator economic diligent să fie, în mod normal, în măsură să se asigure că această procedură a fost respectată. În special, atunci când un ajutor este pus în aplicare fără notificarea prealabilă a Comisiei, astfel încât este ilegal potrivit articolului 88 alineatul (3) CE, beneficiarul ajutorului nu poate avea, în acel moment, o încredere legitimă în legalitatea acordării acestuia.

Cu toate acestea, beneficiarii unui ajutor ilegal au posibilitatea de a invoca circumstanțe excepționale, care au putut determina în mod legitim încrederea lor în caracterul legal al acestui ajutor, pentru a se opune rambursării sale.

Pe de altă parte, adoptarea Regulamentului nr. 659/1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 88 CE a creat o situație nouă în privința recuperării ajutoarelor incompatibile, din care trebuie deduse toate consecințele juridice. Articolul 14 alineatul (1) din regulamentul menționat confirmă caracterul sistematic al recuperării (prima teză), prevăzând o excepție (a doua teză) atunci când recuperarea contravine unui principiu general al dreptului Uniunii. Prin urmare, există o prevedere de drept derivat de care Comisia trebuie să țină cont la adoptarea deciziilor sale și care poate să o conducă la renunțarea, dacă este cazul, de a solicita recuperarea ajutoarelor incompatibile. Este incontestabil că încălcarea unei astfel de prevederi poate fi invocată în susținerea anulării părții din decizie care impune restituirea.

(a se vedea punctele 269-271, 275 și 276)

7. Simplul fapt că această calificare drept ajutor de stat a unei măsuri apare îndoielnică beneficiarului ei este, evident, insuficient pentru a justifica vreo încredere legitimă din partea sa în legalitatea ajutorului sau în faptul că măsura în litigiu nu constituie un ajutor de stat.

În aceste condiții, decizia Comisiei de a nu ridica obiecții împotriva unei măsuri care constă în acordarea unui tarif preferențial pentru furnizarea de energie electrică nu poate da naștere unei încrederi legitime cu privire la legalitatea prelungirii ulterioare a măsurii menționate sau cu privire la faptul că acest tarif preferențial nu ar constitui un ajutor.

(a se vedea punctele 283, 284 și 288)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)

1 iulie 2010( )

„Ajutoare de stat – Compensare a unei exproprieri pentru cauză de utilitate publică – Prelungire a aplicării unui tarif preferențial pentru furnizarea de energie electrică – Decizie prin care ajutorul este declarat incompatibil cu piața comună și prin care se dispune recuperarea sa – Noțiunea de avantaj – Principiul protecției încrederii legitime – Punere în aplicare a ajutorului”

În cauza T‑62/08,

ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA, cu sediul în Terni (Italia), reprezentată de T. Salonico, G. Pellegrino, G. Pellegrino și G. Barone, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de domnii C. Giolito și G. Conte, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei 2008/408/CE a Comisiei din 20 noiembrie 2007 privind ajutorul de stat C 36/A/06 (ex NN 38/06) pus în aplicare de Italia în favoarea ThyssenKrupp, Cementir și Nuova Terni Industrie Chimiche (JO 2008, L 144, p. 37),

TRIBUNALUL (Camera a cincea),

compus din domnii M. Vilaras (raportor), președinte, M. Prek și V. M. Ciucă, judecători,

grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 1 iulie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Situația de fapt

1 Republica Italiană a naționalizat sectorul electric prin Legea nr. 1643 din 6 decembrie 1962 de instituire a Ente nazionale per l’energia elettrica (ENEL) și de transfer către aceasta a întreprinderilor din industria electrică (GURI nr. 316 din 12 decembrie 1962, p. 5007, denumită în continuare „Legea nr. 1643/62”). Prin această lege, Republica Italiană a încredințat ENEL monopolul exercitării pe teritoriul național a activităților de producție, de import și de export, de transport, de transformare, de distribuție și de vânzare a energiei electrice, oricare ar fi sursa de producție, totuși cu anumite excepții.

2 Astfel, potrivit articolului 4 alineatul 6 din Legea nr. 1643/62, întreprinderile care produceau energie electrică în principal în scopul consumului propriu (denumite în continuare „autoproducători”) au fost excluse din procesul de naționalizare a sectorului electric.

3 În această perioadă, Terni, societate al cărei acționar majoritar era statul, activa în sectoarele siderurgiei, produselor chimice și cimentului. În plus, aceasta deținea și exploata instalații hidroelectrice a căror producție era utilizată în principal pentru alimentarea lanțurilor sale de producție.

4 Având în vedere importanța sa strategică pentru aprovizionarea energetică a țării, secțiunea hidroelectrică a Terni a fost inclusă în naționalizare, în pofida statutului de autoproducător al acestei întreprinderi.

5 Prin Decretul Președintelui Republicii nr. 1165 din 21 august 1963 privind transferul către ENEL al tuturor bunurilor organizate destinate activităților prevăzute la articolul 1 primul paragraf din Legea nr. 1643/62 și exercitate de „Terni: Società per l’Industria e l’Elettricità” SpA (supliment ordinar la GURI nr. 230 din 31 august 1963, p. 58, denumit în continuare „Decretul nr. 1165/63”), Republica Italiană a despăgubit Terni pentru transferul activelor acesteia, acordându‑i un tarif preferențial la energie electrică (denumit în continuare „tariful Terni”), pentru perioada 1963-1992.

6 În 1964, Terni a fost divizată în trei societăți: Terni Acciai Speciali, producător de oțel, Nuova Terni Industrie Chimiche, care activează în sectorul chimic, și Cementir, producător de ciment (denumite în continuare, împreună, „societățile ex‑Terni”). Aceste întreprinderi au fost privatizate ulterior și achiziționate de ThyssenKrupp, Norsk Hydro și, respectiv, Caltagirone, operațiuni prin care au fost create ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA, Nuova Terni Industrie Chimiche SpA și, respectiv, Cementir SpA, care au continuat să beneficieze de tariful Terni.

7 Prin Legea nr. 9 din 9 ianuarie 1991 privind reglementarea actualizării noului Plan energetic național: aspecte instituționale, centrale hidroelectrice și electrice, hidrocarburi și geotermie, autoproducători și dispoziții fiscale (supliment ordinar la GURI nr. 13 din 16 ianuarie 1991, p. 3, denumită în continuare „Legea nr. 9/1991”), Republica Italiană a prelungit concesiunile hidroelectrice existente până la 31 decembrie 2001, concesiuni în temeiul cărora operează societățile care exploatează resurse hidrice publice pentru producerea de energie electrică.

8 În temeiul articolului 20 alineatul 4 din această lege, Republica Italiană a prelungit de asemenea până la 31 decembrie 2001 aplicarea tarifului Terni. S‑a prevăzut de asemenea că pe parcursul următorilor șase ani (2002-2007), cantitatea de energie electrică subvenționată furnizată societăților ex‑Terni urma să se reducă progresiv, astfel încât avantajul tarifar să dispară până la sfârșitul anului 2007.

9 Legea nr. 9/91 a fost notificată de autoritățile italiene Comisiei, care, la 6 august 1991, a adoptat o decizie de a nu formula obiecții (decizie privind ajutorul de stat NN 52/91, denumită în continuare „Decizia din 6 august 1991”).

10 Prin Decretul legislativ nr. 79 din 16 martie 1999 privind Directiva 96/92/CE privind normele comune pentru piața internă de energie electrică (GURI nr. 75 din 31 martie 1999, p. 8, denumit în continuare „Decretul nr. 79/99”), Republica Italiană a prelungit concesiunile hidroelectrice existente. Articolul 12 alineatele 7 și 8 din decretul menționat prevedeau după cum urmează:

„7. Concesiunile expirate sau care urmează să expire cel târziu la 31 decembrie 2010 se prelungesc până la această dată și titularii concesiunilor vizate, fără a fi necesar un act administrativ, își continuă activitatea, informând administrația concedentă în termen de 90 de zile de la data intrării în vigoare a prezentului decret. […]

8. Pentru concesiunile a căror expirare este stabilită după 31 decembrie 2010 sunt aplicabile condițiile de expirare prevăzute în actul de concesiune.”

11 Potrivit articolului 11 alineatul 11 din Decretul‑lege nr. 35 din 14 martie 2005 privind prevederi urgente referitoare la Planul de acțiune pentru dezvoltarea economică, socială și teritorială (GURI nr. 62 din 16 martie 2005, p. 4), transformat în Legea nr. 80 din 14 mai 2005 (denumită în continuare „Legea nr. 80/05”), Republica Italiană a prelungit din nou aplicarea tarifului Terni până în 2010, măsura fiind aplicabilă începând cu 1 ianuarie 2005 (denumită în continuare „măsura în litigiu”). Legea nr. 80/05 precizează că societățile ex‑Terni continuă să beneficieze până în 2010 de tratamentul de care beneficiau la 31 decembrie 2004 în privința cantităților furnizate (global 926 GWh pentru cele trei societăți) și a prețului (1,32 cent/kWh). La scurt timp, concesiunile hidroelectrice au fost, în mod general, prelungite până în 2020 prin Legea nr. 266 din 23 decembrie 2005.

12 Având cunoștință de această măsură de prelungire din contextul cercetării unei alte cauze, prin scrisoarea din 23 decembrie 2005, Comisia a solicitat autorităților italiene informații, iar acestea le‑au comunicat prin scrisoarea din 24 februarie 2006, urmată de alte două scrisori la 2 martie și, respectiv, la 27 aprilie 2006.

13 Prin scrisoarea din 19 iulie 2006, Comisia a informat Republica Italiană că a hotărât inițierea procedurii stabilite la articolul 88 alineatul (2) CE. Această decizie a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (JO C 214, p. 5), iar Comisia a invitat părțile interesate să prezinte observații cu privire la măsura în litigiu.

14 Republica Italiană a transmis observațiile prin scrisoarea din 25 octombrie 2006 și a furnizat informații suplimentare prin scrisorile din 9 noiembrie și din 7 decembrie 2006.

15 Comisia a primit observațiile părților interesate și le‑a înaintat autorităților italiene, cărora li s‑a oferit posibilitatea de a reacționa. Observațiile Republicii Italiene au fost primite prin scrisoarea din 22 decembrie 2006.

16 Prin scrisoarea din 20 februarie 2007, Comisia a solicitat informații suplimentare, care au fost comunicate de autoritățile italiene prin scrisorile din 16 aprilie, din 10 mai și din 14 mai 2007.

17 La 20 noiembrie 2007, Comisia a adoptat Decizia privind ajutorul de stat C 36/A/06 (ex NN 38/06) pus în aplicare de Italia în favoarea ThyssenKrupp, Cementir și Nuova Terni Industrie Chimiche (JO 2008, L 144, p. 37, denumită în continuare „decizia atacată”).

18 Considerentul (163) al deciziei atacate este redactat astfel:

„Comisia consideră că [Republica Italiană] a pus în aplicare în mod ilegal, încălcând articolul 88 alineatul (3) din Tratatul CE, dispoziția de la articolul 11 alineatul (11) din Decretul‑lege nr. [35]/2005, transformat în Legea [nr. 80/05], care prevede modificarea și prelungirea aplicării până în 2010 a tarifului preferențial la energie electrică aplicabil celor trei întreprinderi Terni. Comisia consideră că o asemenea măsură, care constituie pur ajutor operațional, nu este eligibilă pentru nicio derogare în condițiile Tratatului CE și este, prin urmare, incompatibilă cu piața comună. Prin urmare, componentele măsurii care nu au fost încă acordate sau plătite nu trebuie puse în aplicare. Ajutorul plătit deja trebuie recuperat. Sumele la care beneficiarii ar fi avut dreptul în 2005, 2006 și 2007 în temeiul Legii [nr. 9/91] pot fi deduse din suma totală care trebuie recuperată.”

19 Dispozitivul deciziei atacate cuprinde următoarele prevederi:

„Articolul 1

(1) Ajutorul de stat pe care [Republica Italiană] l‑a pus în aplicare în favoarea ThyssenKrupp, Cementir și Nuova Terni Industrie Chimiche este incompatibil cu piața comună.

(2) Ajutorul de stat pe care [Republica Italiană] l‑a garantat, dar încă nu l‑a plătit întreprinderilor ThyssenKrupp, Cementir și Nuova Terni Industrie Chimiche, este de asemenea incompatibil cu piața comună și, prin urmare, nu poate fi pus în aplicare.

Articolul 2

(1) [Republica Italiană] recuperează de la beneficiari ajutorul la care se face referire la articolul 1 alineatul (1).

[…]”

Procedura și concluziile părților

20 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 6 februarie 2008, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

21 Reclamanta solicită Tribunalului:

– declararea deciziei atacate ilegală și anularea ei în întregime;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată;

– dacă este necesar, obligarea Comisiei să prezinte, în conformitate cu articolele 64 și 66 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, comunicările trimise și primite de autoritățile italiene în septembrie și, respectiv, în noiembrie 1991, precum și orice altă măsură de organizare a procedurii sau de cercetare considerată oportună

sau, cu titlu subsidiar:

– anularea deciziei atacate în măsura în care:

a) declară că Republica Italiană a pus în aplicare ajutorul acordat reclamantei, Cementir și Nuova Terni Industrie Chimiche cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE;

b) declară că sumele trebuie recuperate de la reclamantă, de la Cementir și de la Nuova Terni Industrie Chimiche și, în consecință,

c) obligă Republica Italiană să procedeze fără întârziere la recuperarea acestor sume și dobânzi

sau, cu titlu încă mai subsidiar:

– anularea deciziei atacate în măsura în care obligă Republica Italiană să procedeze fără întârziere la recuperarea ajutorului și a dobânzilor, în măsura în care această recuperare ar fi contrară principiului general al încrederii legitime.

22 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

23 Reclamanta invocă patru motive, întemeiate, în ceea ce privește primul, pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE, în ceea ce privește al doilea, pe încălcarea formelor substanțiale și pe încălcarea articolelor 87 CE și 88 CE din cauza unei erori vădite de apreciere a studiului economic depus de autoritățile italiene, în ceea ce privește al treilea, pe încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE și, în ceea ce privește al patrulea, pe încălcarea articolului 14 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) și a principiului protecției încrederii legitime.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE

Argumentele părților

24 Reclamanta susține că în mod greșit Comisia a calificat drept ajutor de stat măsura în litigiu și a considerat, în consecință, că măsura menționată ar fi trebuit să îi fie notificată.

25 Aceasta arată că măsurile compensatorii acordate de statele membre pentru repararea prejudiciilor produse întreprinderilor ca urmare, printre altele, a unei exproprieri nu sunt considerate ajutoare de stat, ceea ce însăși Comisia ar admite în considerentul (70) al deciziei atacate.

26 În speță, exproprierea excepțională suferită de Terni în 1962 ar fi plasat‑o într‑o situație evidentă de dezavantaj competitiv în raport cu concurenții săi, ceea ce ar fi condus legiuitorul la crearea pentru Terni, în vederea remedierii acestei grave discriminări, a unui „criteriu” de compensare total diferit de cel acordat, sub forma unei compensări financiare unice, celorlalte întreprinderi expropriate și astfel la „a nu perturba echilibrul intern al acestei întreprinderi”, care, potrivit legii, nu ar fi trebuit să facă obiectul naționalizării.

27 Legea nr. 1643/62 ar fi acordat, prin urmare, Terni dreptul de a percepe în timp o compensare economică sub forma unui tarif special pentru furnizarea de energie electrică, plasând‑o în situația unui autoproducător virtual, pentru a acoperi pe termen lung eventualele daune suplimentare – care sunt dificil de estimat în momentul exproprierii – cauzate de evoluția prețurilor energiei electrice și pentru a neutraliza astfel în mod continuu efectele acesteia.

28 În aplicarea acestui criteriu flexibil, constând în menținerea unui paralelism nediscriminatoriu între Terni și ceilalți autoproducători neexpropriați, Decretul nr. 1165/63 ar fi prevăzut că tariful Terni trebuia să aibă aceeași durată ca și cea a concesiunilor de captare hidroelectrică acordate autoproducătorilor neexpropriați, și anume până la 31 decembrie 1992, dată la care efectele discriminatorii ale exproprierii secțiunii hidroelectrice a Terni ar fi încetat probabil. Astfel, Terni ar fi trebuit să piardă, la sfârșitul anului 1992, concesiunile care permiteau exploatarea resurselor hidrice în scopul autoproducerii de electricitate.

29 Despăgubirea astfel definită ar fi, prin urmare, rezultantă a trei factori: cantitatea de energie electrică, prețul său și durata. Numai primul dintre acești factori ar fi fost stabilit în mod definitiv, în funcție de consumul Terni în 1961 și de proiectul de majorare a consumului legat de investiții deja întreprinse, dar care nu erau finalizate încă în 1962. Prețul nu ar fi determinat de cuantumul său, ci mai degrabă de metoda sa de calcul, dat fiind că numai flexibilitatea prețului ar permite respectarea logicii de despăgubire reținute. Durata ar fi fost fixată la 30 de ani, nu pentru că această durată ar permite acoperirea valorii bunurilor expropriate, ci pentru că ar fi, potrivit criteriului comparației cu autoproducătorii neexpropriați, și cea a concesiunilor hidroelectrice, ceea ce recunoaște Comisia în considerentele (18) și (77) ale deciziei atacate.

30 Obiectivul prin care se urmărea restabilirea, în măsura posibilului, a condițiilor economice și a echilibrului de care Terni se bucura înainte de expropriere ar fi fost de asemenea reținut în aplicarea principiilor constituționale italiene, în speță cel al nediscriminării și cel care prevedea o despăgubire „serioasă”, „convenabilă și adecvată” în urma unei exproprieri, precum și a principiului de drept comunitar care protejează libera concurență, prevăzut la articolul 4 primul paragraf CE.

31 Acest mecanism compensator originar ar fi de asemenea conform cu principiile prevăzute la articolul 1 din Protocolul adițional la Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), precum și cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”).

32 Comisia ar afirma în mod greșit că orice prelungire în timp a acestei scheme ar implica o modificare a mecanismului de origine, care ar fi de natură să transforme, indiscutabil și fără excepție, natura reparatorie a despăgubirii. Eventuala transformare a naturii despăgubirii prin prelungirea măsurii tarifare ar trebui apreciată în raport cu respectarea obiectivului sus‑menționat, astfel cum a fost definit ex ante.

33 Reclamanta arată că Legea nr. 529 din 7 august 1982 privind reglementarea raporturilor dintre ENEL, întreprinderile electrice ale societăților locale și întreprinderile autoproducătoare de energie electrică în materia concesiunilor de captări hidroelectrice (GURI nr. 222 din 13 august 1982, p. 5771) și articolul 24 din Legea nr. 9/91 au prelungit până la 31 decembrie 2001, în favoarea concesionarilor existenți, concesiunile de captare hidroelectrică care expirau la sfârșitul anului 1992 și că această reînnoire, total excepțională și cu siguranță imprevizibilă la momentul naționalizării, a determinat reapariția problemei punerii în aplicare a criteriului de despăgubire creat pentru Terni. Conform metodei de despăgubire definite prin Legea nr. 1643/62, precum și prin Decretul nr. 1165/63 și pentru păstrarea paralelismului între Terni și ceilalți autoproducători, legiuitorul ar fi decis prelungirea până la 31 decembrie 2001 a tarifului Terni, adoptând articolul 20 alineatul 4 din Legea nr. 9/91.

34 Reclamanta arată că, contrar afirmațiilor Comisiei, articolul 20 din Legea nr. 9/91, care prevedea prelungirea aplicării tarifului Terni, cuprinde două trimiteri exprese și o trimitere indirectă la autoproducători, care confirmă că prelungirea tarifului menționat era, pentru statul italian, un act obligatoriu pentru punerea în aplicare a „criteriului” compensării stabilit de Legea nr. 1643/62.

35 Aceasta subliniază de asemenea că, prin Decizia din 6 august 1991, Comisia a decis „să nu ridice obiecții” la aplicarea Legii nr. 9/91. În plus, după ce a solicitat Republicii Italiene informații specifice „privind un ajutor prezumat acordat societății Ilva (având‑cauză al Terni) printr‑o reducere a tarifului energiei electrice” și după ce a primit răspunsuri clarificând veritabila natură compensatorie a tarifului preferențial, aceasta nu ar fi inițiat nicio procedură în acest sens. Rezultă că, potrivit reclamantei, Comisia a admis concluzia potrivit căreia această prelungire constituia o continuare legală a măsurii compensatorii acordate în favoarea Terni prin Legea nr. 1643/62, precum și prin Decretul nr. 1165/63 și că, în acest temei, acest regim tarifar nu era supus reglementării comunitare referitoare la ajutoarele de stat.

36 Reclamanta amintește că au fost din nou prelungite concesiunile hidroelectrice până la 31 decembrie 2010 prin articolul 12 alineatul 7 din Decretul nr. 79/99, deși tariful Terni nu a fost prelungit în același timp, dat fiind că prelungirea prevăzută prin Legea nr. 9/91 instaurase și un regim de ieșire progresivă care trebuia să debuteze la încetarea concesiunilor hidroelectrice (și anume la sfârșitul anului 2001) și să înceteze la sfârșitul anului 2007. În plus, liberalizarea pieței energiei electrice, introdusă și ea prin Decretul nr. 79/99, ar fi trebuit, conform previziunilor, să permită societăților ex‑Terni să își procure, pe piața liberalizată, energie electrică la prețuri competitive, asemănătoare costurilor de producție care le‑ar fi revenit dacă rămâneau în posesia centralelor expropriate.

37 Cu toate acestea, în 2005, liberalizarea pieței energiei electrice în Italia nu ar fi produs efectele favorabile scontate în privința concurenței și societățile ex‑Terni s‑ar fi aflat din nou într‑o situație discriminatorie în raport cu autoproducătorii neexpropriați, ceea ce ar fi condus legiuitorul la adoptarea măsurii în litigiu. Potrivit reclamantei, este evident că, atunci când Republica Italiană a decis prelungirea din nou, până în 2010, a încetării concesiunilor hidroelectrice, reclamanta și celelalte societăți ex‑Terni se bucurau deja de un drept la continuarea tarifului Terni, chiar dacă într‑o măsură și pentru o durată care nu erau echivalente cu cele ale concesiunilor menționate. În definitiv, măsura în litigiu păstrase intactă logica originară a despăgubirii constând în tratarea Terni ca autoproducător virtual.

38 Reclamanta subliniază că acest statut de autoproducător virtual a fost menținut în timp în alte scopuri, în special la introducerea în Italia a componentei așa‑numite „suprataxă termică” în tariful energiei electrice, de care Terni a fost exonerată, la fel ca toți autoproducătorii. În plus, Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație italiană), precum și Consiglio di Stato (Consiliul de Stat italian), în hotărâri pronunțate in tempore non suspecto și în cauze al căror obiect era diferit de cel al prezentei proceduri, ar fi recunoscut oficial logica specială a paralelismului și a criteriului autoproducătorului virtual, care ar constitui temeiul tarifului Terni. Astfel, aceste două instanțe supreme ar fi confirmat că, chiar și după 1992, tariful energiei electrice pe care Terni trebuia să îl plătească ENEL trebuia să fie compus din aceleași elemente ca și costurile celorlalți autoproducători. Obiecția Comisiei potrivit căreia această interpretare ar fi lipsită de relevanță în măsura în care nu ar privi Decretul nr. 1165/63, ci numai Legea nr. 9/91, ar fi formalistă și contrară adevărului, din moment ce concluziile acestor hotărâri ar avea la bază numai logica specială a despăgubirii acordate Terni în cadrul naționalizării și în special interpretarea articolului 4 din Legea nr. 1643/62 și a articolelor 7 și 8 din Decretul nr. 1165/63.

39 Poziția Comisiei ar demonstra existența unor contradicții atât între însăși decizia atacată, cât și între aceasta și memoriul în apărare.

40 Reclamanta susține că afirmația Comisiei potrivit căreia „orice revizuire ex post a mecanismului modifică în mod obligatoriu natura măsurii” este în contradicție flagrantă cu ceea ce însăși Comisia recunoaște, și anume că logica prelungirilor constă în „menținerea unui paralelism de tratament cu producătorii de hidroelectricitate ale căror concesiuni au fost reînnoite” [considerentul (92) al deciziei atacate], că durata inițială fusese stabilită în funcție de data încetării concesiunilor hidroelectrice [considerentul (77) al deciziei atacate] sau că metoda de compensare aleasă de legiuitorul italian din 1962 era justificată în măsura în care permitea „neutralizarea riscului eventual al unei daune mai mari pentru […] Terni, în ipoteza în care prețurile energiei ar crește în timp” [considerentul (73) al deciziei atacate].

41 Această ultimă afirmație ar constitui recunoașterea implicită a faptului că dauna pe care ar suferi‑o Terni în urma exproprierii ar fi strâns legată de avantajul de care ceilalți autoproducători ar putea beneficia în privința costurilor de aprovizionare cu energie electrică și ar trebui, prin urmare, să se admită că prelungirea duratei compensării, legată de prelungirea datei de încetare a concesiunilor, nu ar constitui o măsură nouă (nici un nou criteriu), ci exclusiv justa aplicare a măsurii originare.

42 Singurul motiv pentru care, în decizia atacată, Comisia ar contesta natura de despăgubire a prelungirii tarifului Terni ar avea la bază elementul temporal, ceea ce ar traduce o abordare extrem de formală, care nu ar fi coerentă nici cu criteriile de interpretare a ordinii juridice italiene, care recunoaște importanța intenției legiuitorului, nici cu „aprecierea substanțială” pe care atât Comisia, cât și jurisprudența comunitară o adoptă, în special în aplicarea prevederilor Tratatului CE.

43 Reclamanta pretinde că, din moment ce se recunoaște că despăgubirea nu consta în valorizarea actuală a activelor expropriate, ci trebuia să mențină echilibrul economic și financiar al Terni în raport cu costul energiei electrice, potrivit logicii asimilării cu un autoproducător virtual, nu mai este permis să se pretindă că una dintre variabilele definite pentru atingerea acestui rezultat ar trebui să rămână neschimbată în cazul modificării factorului în funcție de care fusese definită la origine. Potrivit reclamantei, aceasta înseamnă că, la fel cum prețul energiei electrice livrate către Terni (și anume tariful Terni) era destinat să urmeze evoluția tarifelor ENEL, durata dreptului de a beneficia de acest tarif a fost modificată în funcție de schimbarea termenului de încetare a concesiunilor hidroelectrice, stabilit atunci la 31 decembrie 2001. Singura diferență ar fi că, în timp ce variația prețului ar fi fost prevăzută clar și explicit în articolul 8 din Decretul nr. 1165/63, în măsura în care variația prețurilor practicate de ENEL ar fi fost un eveniment normal și previzibil la adoptarea acestei norme, variația duratei nu ar fi fost indicată în mod expres, din moment ce nimeni nu ar fi prevăzut cu 30 de ani înainte că legiuitorul va decide să extindă durata concesiunilor.

44 În final, Comisia ar săvârși o altă eroare de raționament afirmând că, dacă Terni nu fusese mulțumită de măsura compensatorie, ar fi trebuit să o conteste, în temeiul articolului 5 alineatul 5 din Legea nr. 1643/62. Comisia ar omite să ia în considerare că, date fiind natura foarte specială și flexibilitatea metodei reținute pentru acordarea în favoarea Terni a tarifului preferențial, aceasta nu putea avea niciun interes să conteste caracterul adecvat al acestui tarif. Reclamanta adaugă că dispoziția în cauză era, de fapt, aplicabilă numai cazurilor în care exproprierea era despăgubită prin „lichidări”, iar nu de un tarif preferențial precum în cazul Terni.

45 Comisia afirmă că motivul invocat de reclamantă trebuie respins ca fondat pe o premisă eronată și contestă că poziția sa în această cauză exprimă vreo contradicție.

46 Aceasta amintește că decizia atacată arată că tariful Terni a fost acordat în mod precis pe o durată determinată potrivit prevederilor articolului 6 din Decretul nr. 1165/63, și anume până la 31 decembrie 1992. Rezultă în mod clar din aceste prevederi că tariful menționat ar fi fost acordat Terni, cu titlu de despăgubire, pentru o perioadă stabilită definitiv în momentul exproprierii și că acest termen ar fi fost probabil stabilit luând în considerare durata reziduală a concesiunii hidroelectrice a Terni, care constituia un element fundamental pentru determinarea valorii concesiunii expropriate.

47 Comisia susține că nici Legea nr. 1643/62, nici Decretul nr. 1165/63 nu au legat în niciun mod durata tarifului Terni prin nicio trimitere dinamică de durata viitoare a concesiunilor hidroelectrice ale altor autoproducători neexpropriați, prevăzând prelungirea automată a tarifului menționat în cazul reînnoirii sau prelungirii acestora. Chiar dacă este posibil, potrivit Comisiei, ca legiuitorul italian să se fi gândit la expirarea celorlalte concesiuni hidroelectrice atunci când a stabilit durata tarifului Terni, nu se poate nega că textul Legii nr. 1643/62 lasă să se vadă numai decizia legiuitorului de a despăgubi Terni (pentru exproprierea concesiunii hidroelectrice) nu printr‑o plată unică, ci prin furnizarea de energie electrică la un preț redus într‑o perioadă dată (stabilită ulterior prin Decretul nr. 1165/63).

48 Aceasta susține că, potrivit jurisprudenței italiene, criteriul hermeneutic, potrivit căruia legea trebuie interpretată în conformitate cu sensul propriu al cuvintelor, prevalează asupra oricărui alt criteriu, din moment ce modul de redactare a legii este univoc. Acest principiu ar fi aplicat în mod obișnuit de instanțele comunitare.

49 Interpretarea Decretului nr. 1165/63 susținută de Comisie nu ar fi deloc contrazisă de hotărârile Corte suprema di cassazione și ale Consiglio di Stato menționate de reclamantă. Astfel, aceste hotărâri nu s‑ar întemeia pe textul original al decretului menționat, ci pe reglementarea aplicabilă în urma prelungirii tarifului Terni prevăzute prin Legea nr. 9/91. Ar fi evident că aceste hotărâri amintesc prevederile Legii nr. 1643/62 și ale Decretului nr. 1165/63 numai în măsura în care acestea ar fi fost prelungite și ar fi devenit inaplicabile, după încetarea din 31 decembrie 1992, prin Legea nr. 9/91. Comisia pretinde că aceste hotărâri contrazic teza reclamantei.

50 În ceea ce privește Legea nr. 9/91, decizia atacată ar indica numai că, pe baza informațiilor furnizate de autoritățile italiene, Comisia ar fi înțeles că decizia de prelungire a tarifului Terni până în 2001 (cu o eliminare progresivă în cursul anilor 2002-2007) ar fi fost adoptată ținând cont de prelungirea aproape simultană a concesiunilor hidroelectrice. Cu toate acestea, ar rezulta în mod clar din textul legii în cauză că aceasta nu ar fi legat prelungirea tarifului Terni de cea a concesiunilor hidroelectrice ale altor autoproducători și afirmația potrivit căreia prelungirea tarifului Terni ar fi un act „care se impune” ar fi evident lipsită de temei în raport cu conținutul Legii nr. 1643/62 și al Decretului nr. 1165/63.

51 De asemenea, nu ar exista niciun motiv să se considere că prelungirea tarifului menționat acordată în 2005 prin măsura în litigiu ar fi în special legată de prelungirea concesiunilor acordată, cu șase ani înainte, prin Decretul nr. 79/99. Dincolo de faptul că textul măsurii în litigiu nu ar conține nicio indicație în acest sens, ar fi dificil să se înțeleagă din ce motiv, dacă intenția sa reală era să alinieze tariful Terni la noua încetare stabilită pentru concesiunile hidroelectrice, legiuitorul ar fi așteptat șase ani înainte de prelungirea tarifului menționat. Această incoerență ar fi pusă în evidență de faptul că, la câteva luni după prelungirea tarifului Terni, Legea nr. 266/05 ar fi acordat o nouă prelungire a concesiunilor hidroelectrice (până în 2020), fără a o prevedea totuși și pe cea corespunzătoare a tarifului Terni.

52 Dimpotrivă, ar rezulta în mod clar din Legea nr. 80/05 că prelungirea tarifelor favorabile, printre care tariful Terni, ar fi fost acordată global pentru „a permite dezvoltarea și restructurarea producției întreprinderilor vizate”, obiectiv confirmat în mod expres de autoritățile italiene în cursul procedurii administrative.

53 Comisia susține că, deși Decretul nr. 1165/63 prevăzuse o prelungire automată a tarifului Terni în cazul prelungirii concesiunilor altor autoproducători, ar fi contrar principiului potrivit căruia despăgubirea plătită pentru exproprierea unui bun trebuie determinată ținând cont de valoarea bunului în momentul exproprierii (valoare care, în cazul exproprierii unei concesiuni, depinde și de durata reziduală a acesteia). Odată determinată ținând cont de valoarea bunului expropriat, despăgubirea menționată nu ar putea fi modificată ex post pe baza variațiilor ulterioare (în sensul majorării sau diminuării) ale valorii bunului, ca urmare a unor modificări legislative sau de reglementare.

54 Alegerea modului de despăgubire a Terni nu ar implica un drept nelimitat sau perpetuu la menținerea acestui tarif preferențial, iar Comisia declară că nu reușește să înțeleagă în ce măsură interpretarea propusă de reclamantă ar fi conformă cu jurisprudența Curții EDO.

Aprecierea Tribunalului

55 Potrivit unei jurisprudențe constante, calificarea drept „ajutor” în sensul articolului 87 alineatul (1) CE impune îndeplinirea tuturor condițiilor menționate în această dispoziție (Hotărârea Curții din 21 martie 1990, Belgia/Comisia, cunoscută sub numele „Tubemeuse”, C‑142/87, Rec., p. I‑959, punctul 25, și Hotărârea Curții din 1 iulie 2008, Chronopost și La Poste/Ufex și alții, C‑341/06 P și C‑342/06 P, Rep., p. I‑4777, punctul 121).

56 În primul rând, trebuie să fie vorba despre o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat. În al doilea rând, această intervenție trebuie să fie susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. În al treilea rând, aceasta trebuie să acorde un avantaj beneficiarului. În al patrulea rând, aceasta denaturează sau amenință să denatureze concurența (Hotărârea Curții din 30 martie 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Rec., p. I‑2941, punctul 56, și Hotărârea Chronopost și La Poste/Ufex și alții, punctul 55 de mai sus, punctul 122).

57 Trebuie amintit că reprezintă avantaje în sensul articolului 87 alineatul (1) CE intervențiile care, sub diverse forme, diminuează sarcinile care în mod normal grevează asupra bugetului unei întreprinderi și care, astfel, se înrudesc cu o subvenție (Hotărârea Curții din 23 februarie 1961, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Înalta Autoritate, 30/59, Rec., p. 1, 39, Hotărârea Curții din 29 iunie 1999, DM Transport, C‑256/97, Rec., p. I‑3913, punctul 19, și Hotărârea Curții din 14 septembrie 2004, Spania/Comisia, C‑276/02, Rec., p. I‑8091, punctul 24), cum ar fi, printre altele, furnizarea de bunuri sau de servicii în condiții preferențiale (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 16 septembrie 2004, Valmont/Comisia, T‑274/01, Rec., p. II‑3145, punctul 44 și jurisprudența citată).

58 În speță, reclamanta susține că măsura în litigiu nu putea fi calificată drept ajutor de stat în măsura în care condiția acordării unui avantaj beneficiarilor nu este îndeplinită, măsura menționată având pur și simplu un caracter de despăgubire.

59 Nu se contestă că anumite forme de despăgubire acordate întreprinderilor nu constituie un ajutor.

60 Astfel, în Hotărârea din 27 septembrie 1988, Asteris și alții (106/87-120/87, Rec., p. 5515, punctele 23 și 24), Curtea a precizat că ajutoarele publice, care constituie măsuri ale autorității publice care favorizează anumite întreprinderi sau anumite produse, au o natură juridică fundamental diferită de daunele interese pe care autoritățile naționale ar fi, eventual, obligate să le plătească unor particulari pentru repararea prejudiciului pe care acestea li l‑ar fi produs și că daunele interese menționate nu constituie, prin urmare, ajutoare în sensul articolelor 87 CE și 88 CE.

61 De asemenea, Curtea a statuat că subvențiile publice care sunt acordate unor întreprinderi însărcinate explicit cu atribuții de serviciu public pentru compensarea costurilor ocazionate de executarea acestor obligații și care răspund anumitor condiții nu intră sub incidența articolului 87 alineatul (1) CE (Hotărârea Curții din 24 iulie 2003, Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, Rec., p. I‑7747, punctul 94).

62 În speță, Comisia arată că o despăgubire acordată de stat pentru compensarea exproprierii de active nu constituie în general un ajutor de stat [considerentul (70) al deciziei atacate].

63 Măsura în litigiu este reprezentată de prelungirea unei prime măsuri care acorda în favoarea Terni un tarif preferențial aplicabil pentru furnizarea de energie electrică, în temeiul unei despăgubiri care a urmat naționalizării secțiunii sale hidroelectrice în 1962.

64 Articolul 6 din Decretul nr. 1165/63, care definește această despăgubire, este redactat astfel:

„ENEL este obligată să furnizeze Terni […] 1 025 000 000 kWh (un miliard douăzeci și cinci de milioane) în fiecare an, cu o putere de 170 000 kW (o sută șaptezeci de mii), cantitate de energie electrică utilizată în 1961 de Terni […] pentru activitățile care nu sunt cuprinse printre cele vizate la articolul 1 din Legea nr. 1643[/62], și 595 000 000 kWh (cinci sute nouăzeci și cinci de milioane) pe an, în schimbul unei puteri suplimentare de 100 000 kW (o sută de mii), pentru activitățile în curs de realizare la data intrării în vigoare a Legii nr. 1643[/62].

Furnizările menționate vor trebui să aibă loc până la 31 decembrie 1992, în punctele de livrare situate pe lângă instalațiile Terni determinate de comun acord între părți.”

65 Această cantitate fixă de energie electrică trebuia furnizată la un tarif preferențial definit la articolul 7 din Decretul nr. 1165/63, după cum urmează:

„Pentru furnizarea a 1 025 000 000 kWh […] pe an, prețul de furnizare pe kWh va fi determinat în funcție de prețurile de cesiune internă practicate în medie în perioada 1959-1961 de sectorul producției electrice al Terni […] în favoarea instalațiilor societății care operează în alte sectoare.

Pentru cantitățile de energie care vor fi consumate de Terni […] ce depășesc 1 025 000 000 kWh […] pe an până la 595 000 000 kWh […] pe an, prețul menționat la paragraful precedent va fi majorat cu 0,45 lire [italiene] pe kWh.”

66 Măsura al cărei destinatar a fost Terni apare, prin urmare, ca rezultantă a trei factori: cantitatea de energie electrică, prețul său și durata regimului preferențial.

67 Comisia apreciază că măsura inițială constituia o despăgubire, că era adaptată și că tariful Terni nu a conferit niciun avantaj beneficiarilor în toată perioada prevăzută de măsura respectivă, și anume până în 1992. Referindu‑se la o simplă interpretare literală a articolului 6 din Decretul nr. 1165/63 și la stabilirea clară a unei durate de 30 de ani a aplicării tarifului menționat, Comisia susține că prelungirea aplicării acestuia nu poate fi considerată ca făcând parte integrantă din despăgubire și concluzionează că tariful acordat societăților ex‑Terni începând cu 1 ianuarie 2005, potrivit articolului 11 alineatul 11 din Legea nr. 80/05, constituie un ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE [considerentele (78), (79), (94) și (117) ale deciziei atacate].

68 Reclamanta contestă această concluzie întemeindu‑se pe o interpretare dinamică a prevederilor naționale privind despăgubirea. Ea susține că acestea instituie un mecanism compensatoriu special, deoarece este flexibil, cantitatea de energie electrică fiind singurul dintre cei trei factori care determină despăgubirea, în plus față de preț și de durată, care a fost stabilită o singură dată.

69 Acest mecanism ar avea obiectivul de a asigura echilibrul economic de care se bucura Terni înainte de naționalizarea din 1962, măsură excepțională și discriminatorie în raport cu ceilalți autoproducători de energie electrică, fie că erau sau nu erau concurenți ai Terni. În aceste împrejurări, intenția legiuitorului ar fi fost să despăgubească Terni prin intermediul unui mecanism întemeiat pe asimilarea acestei societăți cu un autoproducător virtual și care trebuia să asigure în mod continuu un paralelism în tratamentul Terni în raport cu autoproducătorii neexpropriați.

70 Conform logicii originare a despăgubirii, autoritățile italiene ar fi prelungit, așadar, tariful Terni în funcție de reînnoirile concesiunilor hidroelectrice ale autoproducătorilor, această prelungire constituind un act obligatoriu pentru punerea în aplicare a măsurii de despăgubire și neputând fi separat de aceasta.

71 Această argumentație nu poate fi reținută.

72 În primul rând, este important să se sublinieze că prezentul litigiu se înscrie în contextul naționalizării sectorului energiei electrice în Italia, întemeiată pe articolul 43 din Constituția italiană, al cărei instrument juridic de punere în aplicare este constituit de Legea nr. 1643/62, completată prin Decretul nr. 1165/63.

73 Prin urmare, la aceste din urmă texte trebuie să se facă referire pentru a înțelege naționalizarea în cauză în toate dimensiunile ei, inclusiv despăgubirea necesară din punct de vedere juridic în această situație de transfer de proprietate decisă în mod unilateral de un stat.

74 Or, rezultă din modul de redactare a articolului 6 din Decretul nr. 1165/63, care este lipsit de orice ambiguitate, că tariful Terni a fost acordat cu titlu de despăgubire pentru o perioadă bine determinată, fără posibilitatea de prelungire. Astfel, articolul menționat prevede că furnizarea de energie electrică pentru Terni „va avea loc până la 31 decembrie 1992”, menționarea unei date precise excluzând a priori orice dificultate în interpretarea domeniului de aplicare temporală a dispoziției.

75 În plus, reclamanta nu menționează nicio dispoziție din Legea nr. 1643/62 sau din Decretul nr. 1165/63 care să prevadă o revizuire a duratei de aplicare a tarifului Terni, cu o posibilă extindere a acestei durate dincolo de data de încheiere prevăzută. În schimb, trebuie să se observe că posibilitatea de revizuire a prețului de furnizare a energiei electrice către Terni a fost prevăzută explicit de legiuitorul național la articolul 8 din Decretul nr. 1165/63.

76 Subliniind că data de încetare a concesiunilor hidroelectrice ale autoproducătorilor fusese luată în considerare de legiuitorul național la momentul naționalizării pentru a reține data de 31 decembrie 1992 în Decretul nr. 1165/63, reclamanta susține că absența unei dispoziții exprese privind posibilitatea de revizuire a duratei de aplicare a tarifului Terni în funcție de cea a concesiunilor se explică prin faptul că reînnoirea acestora constituia, pentru același legiuitor și în aceeași perioadă, un eveniment „cu siguranță imprevizibil”.

77 Trebuie să se arate că stabilirea inițială a unei durate de validitate pentru concesiuni cuprindea deja, în ea însăși, problema viitorului acestor concesiuni în momentul încetării și menținerea lor, în urma unei prelungiri legislative sau a unei proceduri de asigurare a condițiilor concurențiale, constituia o ipoteză care putea fi avută în vedere, și nu un eveniment „cu siguranță imprevizibil”. Rezultă, prin urmare, din dosar că absența unei dispoziții exprese în legislația națională care să prevadă o posibilitate de revizuire a duratei aplicării tarifului Terni apare ca simpla rezultantă a opțiunii legiuitorului de a despăgubi Terni prin beneficiul unui tarif preferențial pentru furnizarea de energie electrică pentru o perioadă bine determinată, stabilită în mod definitiv la momentul naționalizării.

78 Presupunând chiar că ar trebui să se ia în considerare, conform indicațiilor reclamantei, contextul și intențiile legiuitorului național pentru interpretarea normelor naționale în cauză, în pofida modului lor de redactare univoc, analiza expusă mai sus nu poate fi repusă în discuție.

79 În primul rând, reclamanta menționează lucrări parlamentare pregătitoare și în special lucrările din ședința Camerei Deputaților din după‑amiaza zilei de 18 septembrie 1962 și cele din ședința Senatului Republicii din după‑amiaza zilei de 15 noiembrie 1962.

80 În cadrul primei referințe, ea menționează extrasul următor:

« [C]e putem face, așadar, [pentru a despăgubi Terni]? […] Comisia reținuse inițial un criteriu foarte precis: furnizarea către siturile exploatate în acest moment de Terni a cantităților de energie electrică consumate în 1961, la prețul acestui an. Putem, dimpotrivă, să oferim un criteriu.”

81 În ceea ce privește ședința Senatului, reclamanta arată că s‑a precizat expres că forma de despăgubire specială acordată Terni era „destinată în mod natural să nu perturbe echilibrul intern al acestei întreprinderi”.

82 Aceste două referințe arată cel mult preocuparea parlamentarilor, pe de o parte, de a menține echilibrul financiar al Terni, care ar fi trebuit în principiu să nu intre în domeniul de aplicare al Legii nr. 1643/62, și, pe de altă parte, de a reține un criteriu sau un mecanism de despăgubire, ceea ce s‑a tradus efectiv în legislație prin alegerea unui mod de despăgubire specific, astfel cum atestă conținutul articolului 6 din Decretul nr. 1165/63.

83 Nu se contestă că în speță despăgubirea nu este constituită de plata unei sume forfetare determinate de valoarea de piață a activelor expropriate, ci de un mecanism care prevede furnizarea unei anumite cantități de energie electrică la prețul pe care Terni l‑ar fi plătit dacă și‑ar fi păstrat instalațiile de producție și pe durata unei perioade proporționale cu durata reziduală a concesiunii expropriate, ceea ce traduce preocuparea legiuitorului de a nu perturba echilibrul intern al Terni.

84 Este adevărat că durata de aplicare a tarifului Terni depășește ușor durata reziduală a concesiunii Terni și că Comisia arată că se poate considera că autoritățile italiene au decis să facă să coincidă data de expirare a tarifului menționat cu data de încetare generală a concesiunilor hidroelectrice italiene [considerentul (77) al deciziei atacate].

85 Nu este mai puțin adevărat că legiuitorul național a reținut o dată precisă pentru expirarea tarifului Terni, fără o altă indicație temporală în Decretul nr. 1165/63, și că reclamanta nu demonstrează că lucrările parlamentare dovedesc o voință a legiuitorului menționat de a alinia durata aplicării tarifului Terni cu cea a concesiunilor hidroelectrice ale autoproducătorilor, în sensul că reînnoirea acestora din urmă trebuia să determine automat prelungirea tarifului menționat.

86 În al doilea rând, reclamanta susține interpretarea neechivocă a intenției legiuitorului național dată de cele mai înalte instanțe italiene și citează în această privință hotărârea nr. 17686 a Corte suprema di cassazione din 21 noiembrie 2003 și hotărârea nr. 606 a Consiglio di Stato din 21 februarie 2005, care ar fi confirmat necesitatea, chiar după 1992, de a asigura un tratament comparabil pentru Terni și pentru autoproducătorii neexpropriați.

87 Cu toate acestea, trimiterea la aceste două hotărâri apare drept lipsită de relevanță, în măsura în care au fost pronunțate ulterior Legii nr. 9/91, care a prelungit și a făcut aplicabile, după termenul de 31 decembrie 1992, dispozițiile care prevedeau cu titlu de despăgubire acordarea către Terni a unui tarif preferențial.

88 În plus, astfel cum indică reclamanta, aceste hotărâri au fost pronunțate „în cauze al căror obiect era complet altul decât cel al prezentei cauze”. Instanțele naționale nu erau sesizate cu problema dacă, prelungind tariful Terni după 31 decembrie 1992, autoritățile italiene încălcaseră obligația care revine statelor membre potrivit articolului 88 alineatul (3) CE de a nu pune în aplicare un ajutor nou fără a informa în prealabil Comisia în acest sens.

89 Problema care se punea în fața acestor instanțe era dacă, după modificarea structurii tarifare naționale pentru energie electrică, Terni trebuia să suporte costuri adiționale pentru furnizarea de energie electrică. Instanțele au răspuns negativ, în contextul legal amintit la punctul 87 de mai sus, întemeindu‑se pe rațiunea existenței regimului special de determinare a prețului pentru furnizarea către Terni de energie electrică, reținut pentru despăgubirea acesteia în urma naționalizării.

90 S‑a statuat că tariful Terni avea ca scop menținerea în favoarea acestei societăți a posibilității de a‑și procura energie electrică „la costuri global analoge celor pe care chiar Terni le‑ar fi suportat dacă ar fi putut continua să folosească energie autoprodusă” și că această societate nu putea, așadar, să solicite „costurile adiționale [pentru furnizarea de energie electrică] de care ar fi fost scutită dacă ar fi putut continua să producă energie electrică pentru consumul propriu și, prin urmare, să consume energie astfel autoprodusă”.

91 Această motivare contrazice teza reclamantei. Contrar afirmațiilor acesteia, instanțele naționale nu au considerat că tariful energiei electrice pe care Terni trebuia să îl plătească ENEL trebuia să rămână analog „celui al celorlalți autoproducători”, ci că trebuia să corespundă costurilor pe care „însăși Terni” le‑ar fi suportat dacă ar fi putut continua să folosească energia autoprodusă, ceea ce nu era posibil decât pe baza concesiunii sale hidroelectrice și pe durata acesteia.

92 Conform logicii despăgubirii astfel definite de instanțele naționale în privința elementului referitor la prețul energiei electrice, durata tarifului Terni nu putea, astfel cum în mod întemeiat susține Comisia, să facă abstracție de durata reziduală a concesiunii expropriate și să fie indexată pe baza evoluției viitoare a concesiunilor hidroelectrice ale autoproducătorilor.

93 În al doilea rând, trebuie să se arate că legislația referitoare la prelungirile concesiunilor hidroelectrice ulterioară Legii nr. 1643/62 și Decretului nr. 1165/63 contrazice interpretarea acestor texte susținută de reclamantă, potrivit căreia acestea din urmă ar lega durata tarifului Terni, printr‑un tip de trimitere dinamică și implicită, de cea a concesiunilor hidroelectrice ale autoproducătorilor, prelungirea acestora antrenând automat prelungirea aplicării tarifului menționat.

94 Această interpretare se lovește deja de faptul că prelungirile aplicării tarifului Terni, departe de a fi automate, au necesitat intervenții legislative pentru modificarea despăgubirii stabilite inițial prin Decretul nr. 1165/63.

95 Prima prelungire a aplicării tarifului Terni rezultă din articolul 20 alineatul 4 din Legea nr. 9/91, care a prelungit și concesiunile hidroelectrice existente atunci până în 2001. Această lege nu poate fi rezumată, astfel cum procedează reclamanta, numai la prelungirea concomitentă a duratei tarifului Terni și a celei a concesiunilor hidroelectrice ale autoproducătorilor până în 2001, în măsura în care ea are un dublu obiect, și anume prelungirea aplicării tarifului Terni, dar și dispariția acestuia la termenul din 2007 [a se vedea considerentul (19) al deciziei atacate], la o dată ulterioară și, prin urmare, independentă de cea a expirării concesiunilor hidroelectrice existente atunci. Aceste două elemente sunt indisociabile și demonstrează în realitate autonomia problemei duratei tarifului menționat în raport cu situația autoproducătorilor.

96 Disocierea tratamentului societăților ex‑Terni de cel al autoproducătorilor este confirmată de faptul că autoritățile italiene au intervenit în 1999 numai pentru reînnoirea până în 2010 a concesiunilor hidroelectrice existente atunci.

97 A doua prelungire a aplicării tarifului Terni rezultă din articolul 11 alineatul 11 din Legea nr. 80/05, care prevede:

„Pentru a permite dezvoltarea și restructurarea producției întreprinderilor vizate, aplicarea de condiții tarifare favorabile pentru tipurile de furnizare de energie electrică prevăzute la articolul 1 alineatul 1 [litera] c) din Decretul‑lege nr. 25 din 18 februarie 2003, transformat, cu modificări, în Legea […] nr. 83 din 17 aprilie 2003, se prelungește pentru întreg anul 2010 în condițiile tarifare aplicabile la 31 decembrie 2004.”

98 Dispoziția menționată nu face nicio trimitere la concesiunile hidroelectrice și nu cuprinde nicio indicație care să permită să se creadă că intenția legiuitorului era să alinieze durata tarifului Terni la cea a concesiunilor menționate.

99 Dimpotrivă, din aceeași dispoziție rezultă că tariful Terni nu este decât una dintre condițiile tarifare favorabile a căror prelungire are ca obiect să „permită dezvoltarea și restructurarea producției întreprinderilor vizate”. În considerentul (67) al deciziei atacate, care se înscrie în sinteza observațiilor formulate de autoritățile italiene în cursul procedurii oficiale de investigare, se precizează că autoritățile menționate insistă asupra faptului următor:

„[P]relungirea contestată a tarifului, stabilită la articolul 11 alineatul 11 din Legea nr. 80/2005, are legătură cu un program de investiții extins derulat de ThyssenKrupp în zona industrială Terni‑Narni. În cadrul acestui plan de acțiune se va dezvolta o nouă capacitate generatoare în zona respectivă. Tariful are, prin urmare, rolul unei soluții temporare până când se creează o capacitate generatoare, iar renunțarea la acesta ar periclita investițiile derulate în prezent.”

100 Astfel cum s‑a menționat în considerentul (61) al deciziei atacate, referitor la „motivele politice ale celei de a doua prelungiri”, autoritățile italiene au indicat după cum urmează:

„[T]ariful este necesar pentru stabilirea unui câmp de joc echitabil între aceste întreprinderi energo‑intensive active în Italia și concurenții acestora din [Uniunea Europeană], care beneficiază de asemenea de prețuri reduse la energie (tarifare sau contractuale), până la finalizarea proiectelor de infrastructură aflate în derulare cu privire la generarea și transportul de energie electrică. Dacă s‑ar renunța la tarif, întreprinderile respective și‑ar transfera operațiunile în exteriorul [Uniunii]. Acest lucru ar conduce în mod inevitabil la o criză industrială și la o pierdere serioasă de locuri de muncă în regiunile afectate. Prin urmare, în opinia [Republicii Italiene], prelungirea tarifului ar trebui văzută ca o soluție de tranziție.”

101 Prin urmare, nu este vorba despre o măsură care constituie continuarea legală a despăgubirii de care a beneficiat Terni în urma naționalizării secțiunii sale hidroenergetice în 1962.

102 În plus, trebuie să se arate că această prelungire a tarifului Terni intervine la aproape șase ani de la reînnoirea concesiunilor hidroelectrice prin intermediul Decretului nr. 79/99, un astfel de interval de timp contrazicând pretinsa legătură dintre măsura în litigiu și prelungirea concesiunilor menționate.

103 Reclamanta susține că, dacă tariful Terni nu a fost prelungit în același moment, în 1999, este pentru că Legea nr. 9/91 instaurase un regim de „ieșire lină”, aplicarea tarifului menționat trebuind să înceteze în 2007. Este suficient să se constate că, departe de a susține teza reclamantei, acest argument nu face decât să confirme disocierea dintre tratamentul tarifului Terni și cel al autoproducătorilor deținători de concesiuni hidroelectrice.

104 Această constatare a unei legături obiective între dispariția programată și progresivă a tarifului Terni și absența prelungirii acestuia în 1999 nu poate fi repusă în discuție prin simpla ipoteză formulată de reclamantă potrivit căreia tariful în cauză nu a fost extins în 1999 în așteptarea unei reduceri a prețului energiei electrice ca urmare a liberalizării pieței, ipoteză care nu este în continuare în niciun mod susținută de reclamantă.

105 În realitate, se pare că autoritățile italiene au adoptat în 1991 decizia de a pune capăt în mod progresiv aplicării tarifului Terni și că acestea și‑au schimbat opinia în 2005, măsura în litigiu însoțind investițiile realizate în special de reclamantă.

106 În sfârșit, trebuie să se arate că, la câteva luni de la prelungirea aplicării tarifului Terni, Legea nr. 266/05 a acordat o nouă prelungire a concesiunilor hidroelectrice (până în 2020), fără a o prevedea totuși pe cea corespunzătoare a tarifului Terni.

107 În al treilea rând, trebuie subliniat că argumentația reclamantei întemeiată pe Decizia din 6 august 1991 și, mai general, pe pretinsele contradicții ale Comisiei pare lipsită de relevanță.

108 Reclamanta susține mai întâi că rezultă din Decizia din 6 august 1991 de „a nu ridica obiecții” la aplicarea Legii nr. 9/91 și dintr‑un schimb de corespondență între Comisie și autoritățile italiene că această instituție a admis concluzia potrivit căreia prelungirea tarifului Terni în 1991 constituia o continuare legală a măsurii compensatorii acordate Terni prin Legea nr. 1643/62 și prin Decretul nr. 1165/63 și că, în acest temei, acest regim tarifar nu era supus reglementării comunitare referitoare la ajutoarele de stat.

109 Nu se contestă că, în urma notificării de către autoritățile italiene a Legii nr. 9/91, al cărei articol 20 alineatul 4 prelungise pentru prima oară tariful Terni, Comisia a adoptat Decizia din 6 august 1991, potrivit căreia a decis să nu ridice obiecții.

110 În decizia atacată, Comisia precizează, fără a fi contrazisă de reclamantă, că Legea nr. 9/91 i‑a fost notificată odată cu Legea nr. 10/91, referitoare de asemenea la problema energetică, și că documentele pe baza cărora Comisia a adoptat decizia nu conțineau decât o scurtă descriere și analiză a articolelor cu relevanță pentru ajutoarele de stat. Articolul 20 alineatul (4) din Legea nr. 9/1991, care prelungea tariful Terni, nu era evocat [a se vedea considerentele (20) și (134) ale deciziei atacate].

111 Comisia adaugă că, având în vedere cantitatea mică de documentație disponibilă, este imposibil din păcate să se refacă raționamentul de atunci și în special să se stabilească dacă tariful Terni a fost examinat și dacă intenția era să fie autorizat, dar, oricare ar fi situația, notificarea prezentată de Republica Italiană și decizia de autorizare se refereau ambele la lege în integralitatea sa [considerentele (135) și (136) ale deciziei atacate].

112 Contrar afirmațiilor reclamantei, Comisia ar fi declarat „ajutoarele prevăzute de aceste două legi ca fiind compatibile în raport cu normele din materia ajutoarelor de stat [considerentul (20) al deciziei atacate].

113 Această concluzie este susținută de modul de redactare a Deciziei din 6 august 1991, în care Comisia arată că, „dat fiind că economiile de energie constituie un obiectiv al politicii energetice comunitare și după examinarea implicațiilor financiare prevăzute de legile [în cauză], în lumina angajamentelor autorităților italiene în raport cu anumite dispoziții, [aceasta] a decis să nu ridice nicio obiecție privind aplicarea lor”. Evocarea unei finalități referitoare la mediu și a angajamentelor autorităților naționale, explicitată în paragrafele următoare din aceeași decizie, în special cu trimiterea la plafonul maxim prevăzut pentru ajutoare regionale, confirmă că măsurile cuprinse în Legile nr. 9/91 și nr. 10/91, după ce inițial au fost considerate ajutoare, au fost autorizate, fiind compatibile cu piața comună, deși Decizia din 6 august 1991 nu precizează expres derogarea care a fost aplicată.

114 În plus, trebuie amintit că decizia de a nu ridica obiecții corespunde, potrivit definiției de la articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 659/1999, care codifică și consolidează practica în materia investigării ajutoarelor de stat în conformitate cu jurisprudența comunitară (Hotărârea Curții din 17 iulie 2008, Athinaïki Techniki/Comisia, C‑521/06 P, Rep., p. I‑5829, punctul 5), situației în care Comisia constată, după o examinare preliminară, că măsura notificată, în măsura în care intră în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE, nu dă naștere unor îndoieli privind compatibilitatea sa cu piața comună și decide, în consecință, că această măsură este compatibilă cu piața menționată.

115 Pe de altă parte, reclamanta pretinde, întemeindu‑se pe o scrisoare din 19 septembrie 1991 a Ministerului Industriei, Comerțului și Artizanatului din Italia, adresată Ministerului Participațiilor de Stat din Italia, că Comisia s‑ar fi adresat autorităților italiene pentru a solicita informații privind un ajutor prezumat acordat „societății Ilva”, fostă Terni, și că, după primirea răspunsului autorităților menționate, potrivit căruia prelungirea aplicării tarifului Terni prin Legea nr. 9/91 nu constituia un ajutor, ci o formă de prelungire a despăgubirii prevăzute de Legea nr. 1643/62, Comisia nu ar fi contestat această interpretare.

116 Dincolo de contestațiile emise de Comisie referitor la transmiterea acestui răspuns de către autoritățile italiene, nu se poate deduce numai din tăcerea Comisiei, în raport cu prevederile Regulamentului nr. 659/1999, vreo luare de poziție a instituției cu privire la măsura prevăzută de Legea nr. 9/91, deja cuprinsă în fond în Decizia din 6 august 1991.

117 În orice caz, este important să se sublinieze că prelungirea aplicării tarifului Terni prin Legea nr. 9/91 nu constituie măsura în litigiu care a condus la adoptarea deciziei atacate, obiect al prezentei acțiuni, și că argumentația reclamantei întemeiată pe Decizia din 6 august 1991 și pe un pretins schimb de corespondență între Comisie și autoritățile italiene intră în sfera discuției despre pretinsa încălcare de către această instituție a principiului protecției încrederii legitime, obiect al ultimului motiv de anulare invocat de reclamantă.

118 Reclamanta susține, în al doilea rând, că decizia atacată este contradictorie, Comisia calificând în cuprinsul ei măsura în litigiu drept ajutor de stat, admițând că logica prelungirilor constă în „păstrarea paralelismului de tratament pentru acei producători de hidroenergie care și‑au văzut reînnoite concesionările” [considerentul (92) al deciziei atacate], că durata inițială fusese stabilită în funcție de data expirării concesiunilor hidroelectrice [considerentul (77) al deciziei atacate] sau că metoda de compensare aleasă de legiuitorul italian în 1962 era justificată în măsura în care permitea „neutralizarea riscului unor daune suplimentare care s‑ar fi produs la Terni […] în cazul unei creșteri a prețurilor la energie” [considerentul (73) al deciziei atacate], această ultimă afirmație constituind recunoașterea implicită a faptului că daunele suferite de Terni ca urmare a exproprierii sunt strâns legate de avantajul de care ar putea beneficia ceilalți autoproducători.

119 Această argumentație provine dintr‑o interpretare parțială și subiectivă a deciziei atacate și în special a considerentului (92) al acesteia, care rezumă analiza Comisiei și care are următorul cuprins:

„În ceea ce privește prelungirile în timp ale tarifului Terni, Comisia apreciază că explicația rațională pentru acestea a fost păstrarea paralelismului de tratament pentru [Terni și] acei producători de hidroenergie care și‑au văzut reînnoite concesionările. Cu toate acestea, un asemenea paralelism, care se află la baza mecanismului de despăgubire, a fost prevăzut în planificarea exproprierii doar pentru o perioadă de [30] de ani, nu nelimitată. Prin urmare, din motivele explicate deja la punctele 73-78 de mai sus, aceste prelungiri nu au avut un caracter de despăgubire.”

120 Comisia adaugă cele ce urmează în considerentul (93) al deciziei atacate:

„Această concluzie este și mai evidentă pentru [cea de a doua] prelungire a tarifului. Această prelungire a întrerupt un mecanism de reducere treptată care viza facilitarea tranziției întreprinderilor către tariful total și care semnala convingerea autorităților italiene că întreprinderile au fost pe deplin despăgubite. [Republica Italiană] însăși a explicat pe larg motivele care au condus la această [a doua] prelungire și care au legătură doar cu politica industrială (a se vedea observațiile [Republicii Italiene] de la considerentul 60 de mai sus).”

121 Prin urmare, nu există nicio ambiguitate și nicio contradicție în raționamentul Comisiei, care consideră că logica ce a prevalat în alegerea modului de despăgubire a Terni nu poate justifica o prelungire a aplicării tarifului Terni dincolo de durata de 30 de ani stabilită foarte precis de legiuitorul național.

122 În ultimul rând, trebuie să se arate că raționamentul reclamantei ar conduce la punerea în aplicare a unei despăgubiri pentru o perioadă nedeterminată și, așadar, nelimitate în privința cuantumului, situație al cărei caracter permis nu este demonstrat de reclamantă, nici din punctul de vedere al ordinii juridice naționale, nici al jurisprudenței Curții EDO.

123 Trebuie să se amintească faptul că decizia autorităților italiene de naționalizare a secțiunii hidroelectrice a Terni a fost adoptată în conformitate cu articolul 43 din Constituția italiană, care prevede că „[î]n interes public, legea poate, prin expropriere și în schimbul unei despăgubiri, să rezerve de la început sau să transfere către stat, către organisme publice sau către comunități de lucrători ori de utilizatori anumite întreprinderi sau categorii de întreprinderi care privesc servicii publice esențiale ori surse de energie ori situații de monopol și sunt de interes public esențial”.

124 Reclamanta arată că, potrivit jurisprudenței Corte suprema di cassazione și a Corte costituzionale, despăgubirea trebuie să fie „convenabilă și adecvată”, „serioasă” și calculul său trebuie să se raporteze la „valoarea bunului având în vedere caracteristicile sale esențiale, devenite manifeste prin utilizarea lor economică potențială”.

125 Comisia nu contestă aceste susțineri și citează Hotărârea nr. 5/1980 din 30 ianuarie 1980 a Corte costituzionale, care precizează următoarele:

„[D]espăgubirea garantată expropriatului […], chiar dacă nu constituie o reparare integrală a pierderii suferite – în măsura în care este important să se concilieze dreptul particularului cu interesul general pe care urmărește să îl realizeze exproprierea −, nu poate fi, cu toate acestea, stabilită într‑o măsură derizorie sau pur simbolică, ci trebuie să reprezinte o reparare serioasă. Pentru ca acest lucru să fie posibil, trebuie să se facă referire, pentru calculul despăgubirii, la valoarea bunului în raport cu caracteristicile sale esențiale, devenite manifeste prin utilizarea sa economică potențială, conform legii.”

126 Nu se contestă că modul de despăgubire prevăzut la articolul 6 din Decretul nr. 1165/63 a fost definit în funcție de caracteristicile activului naționalizat, și anume siturile de producere a energiei electrice exploatate pe baza unei concesiuni a cărei durată trebuia să permită concesionarului să amortizeze investiția efectuată.

127 Astfel, Republica Italiană a optat pentru acordarea unei despăgubiri nu sub forma plății unei sume forfetare determinate de valoarea de piață a activelor expropriate, ci prin intermediul furnizării în favoarea Terni a unei anumite cantități de energie electrică la prețul pe care l‑ar fi plătit dacă și‑ar fi păstrat instalațiile. În acest cadru, autoritățile naționale au luat în considerare în mod logic durata reziduală a concesiunii Terni pentru a determina durata de aplicare a tarifului Terni, data de expirare a acestuia fiind chiar ușor ulterioară celei a concesiunii menționate.

128 După cum subliniază Comisia în considerentul (75) al deciziei atacate, valoarea totală a despăgubirii depinde, așadar, de durata tarifului Terni.

129 Potrivit reclamantei, durata tarifului menționat trebuie, conform logicii originare a mecanismului de despăgubire reținut de legiuitorul național, să fie prelungită sistematic în funcție de reînnoirile concesiunilor autoproducătorilor neexpropriați, pentru a fi neutralizate „în mod continuu” efectele prejudiciabile ale naționalizării, în raport cu evoluția prețului energiei electrice.

130 Interpretarea de către reclamantă a articolului 6 din Decretul nr. 1165/63 ar conduce la aceea ca respectiva despăgubire, în urma naționalizării secțiunii hidroelectrice a Terni, să fi fost acordată pentru o perioadă nedeterminată, ca ea să depindă, pentru calcului valorii, de evenimente ulterioare, chiar cu mai mulți ani, datei naționalizării și ca, în consecință, atât valoarea despăgubirii, cât și valoarea activului naționalizat să fie nedeterminate și nelimitate.

131 Or, trebuie să se constate că reclamanta nu menționează nicio normă, niciun principiu de drept comunitar, nicio dispoziție din ordinea juridică națională și nicio decizie a unei instanțe naționale care să poată constitui temeiul interpretării care îi aparține, conducând la acordarea unei despăgubiri stabilite pentru o perioadă nedeterminată sau prevăzând, la modul general, posibilitatea unei luări în considerare a unor evenimente ulterioare stabilirii despăgubirii pentru modificarea estimării bunului naționalizat sau expropriat și, în consecință, a dimensiunilor despăgubirii.

132 De altfel, reclamanta pare să recunoască imposibilitatea unei astfel de interpretări, admițând conținutul unei prevederi la care face trimitere Comisia, și anume articolul 32 din Decretul Președintelui Republicii nr. 327 din 8 iunie 2001 privind unificarea dispozițiilor legislative în materia exproprierilor de utilitate publică. În această privință, ea arată că „este cu siguranță adevărat că «o despăgubire acordată pentru o expropriere nu poate consta într‑o măsură pentru o perioadă nedeterminată» și că «trebuie stabilită clar într‑un mod previzibil în momentul exproprierii»”. Articolul 32 din decretul menționat prevede astfel că „pentru expropriere, despăgubirea se calculează pe baza caracteristicilor bunului în momentul acordului de cesiune sau la data publicării decretului de expropriere”.

133 Cu toate acestea, reclamanta pretinde că „mecanismul compensator originar flexibil, având în vedere natura excepțională a exproprierii Terni, este de asemenea conform principiilor prevăzute la articolul 1 din Protocolul adițional la [CEDO], precum și jurisprudenței Curții [EDO]”.

134 Articolul menționat, intitulat „Protecția proprietății”, are următorul cuprins:

„Orice persoană fizică sau juridică are dreptul la respectarea bunurilor sale. Nimeni nu poate fi lipsit de proprietatea sa decât pentru cauză de utilitate publică și în condițiile prevăzute de lege și de principiile generale ale dreptului internațional.

Dispozițiile precedente nu aduc atingere dreptului statelor de a adopta legile pe care le consideră necesare pentru a reglementa folosința bunurilor conform interesului general sau pentru a asigura plata impozitelor ori a altor contribuții sau a amenzilor.”

135 Este suficient să se constate că această dispoziție consacră dreptul la proprietate definindu‑i limitele și că trimiterea numai la acest text nu permite fondarea concluziei reclamantei în prezenta cauză.

136 În ceea ce privește jurisprudența Curții EDO, reclamanta citează Hotărârea din 11 aprilie 2002, Lallement împotriva Franței, din care ar rezulta că cerința unei despăgubiri rezonabile în raport cu valoarea bunului expropriat poate „implica uneori necesitatea de a prevedea sume net superioare valorii stricte a bunului expropriat”.

137 În hotărârea menționată, referitoare la exproprierea unui imobil utilizat în scopuri agricole, Curtea EDO amintește că o măsură de ingerință în dreptul la respectarea bunurilor, precum exproprierea, trebuie să realizeze un „just echilibru” între cerințele interesului general din comunitate și imperativele de apărare a drepturilor fundamentale ale individului. În materia exproprierii, acest echilibru este, ca regulă generală, atins atunci când persoana expropriată primește o despăgubire „rezonabilă în raport” cu valoarea de vânzare a unui bun, chiar dacă obiective legitime de utilitate publică pot milita pentru o plată inferioară valorii totale de piață. Curtea EDO apreciază că, fără a aduce atingere marjei de apreciere a statului, atunci când bunul expropriat este „instrumentul de lucru” al persoanei expropriate, despăgubirea plătită nu este rezonabilă în raport cu valoarea bunului dacă, într‑un fel sau altul, nu acoperă această pierdere specifică sau nu permite reconstituirea acestui instrument după expropriere (punctele 18, 20 și 23).

138 Or, nu numai că este discutabilă analogia făcută de reclamantă între situația Terni și cea care a condus la pronunțarea hotărârii menționate, și anume exproprierea de terenuri agricole care aduce atingere mijloacelor de producție ale unui agricultor și care poate pune în discuție capacitatea sa de a‑și continua activitatea profesională, dar, în plus, hotărârea Curții EDO nu cuprinde nicio indicație explicită privind „necesitatea de a prevedea sume net superioare valorii stricte a bunului expropriat”.

139 Astfel, această hotărâre se întemeiază pe raportul de proporționalitate care trebuie să existe între valoarea unei despăgubiri și valoarea dată a bunului expropriat, motivare care este incompatibilă cu rezultatul interpretării articolului 6 din Decretul nr. 1165/63 realizate de reclamantă, aptă să conducă, în lipsa unei precizări temporale, la existența unui drept nelimitat sau perpetuu la a beneficia de tariful Terni.

140 Rezultă din toate cele ce precedă că nu se poate considera că prelungirea aplicării tarifului Terni acordată în 2005 prin măsura în litigiu făcea parte integrantă din despăgubirea datorată Terni pentru exproprierea suferită de aceasta în 1962. Această afirmație a reclamantei provine mai mult dintr‑o extrapolare a logicii originare de despăgubire reținute de legiuitorul național, întemeiată pe o asimilare a Terni cu un autoproducător virtual. Ea urmărește eliminarea limitei temporale stabilite pentru aplicarea tarifului Terni și ajunge la o denaturare a termenilor clari și preciși ai articolului 6 din Decretul nr. 1165/63.

141 Prin urmare, în mod întemeiat, după ce a precizat că nu putea fi nicio îndoială că furnizarea de energie electrică la prețuri mai mici în comparație cu tariful obișnuit la energia electrică constituia un avantaj economic incontestabil pentru beneficiari, care asistau la reducerea costurilor de producție și la consolidarea poziției lor concurențiale [considerentul (99) al deciziei atacate], Comisia a concluzionat că tariful preferențial acordat societăților ex‑Terni începând cu 1 ianuarie 2005 constituia un ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.

142 Rezultă că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 87 alineatul (1) CE trebuie să fie respins.

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea formelor substanțiale și pe încălcarea articolelor 87 CE și 88 CE din cauza unei erori vădite de apreciere a studiului economic depus de autoritățile italiene

Cu privire la încălcarea formelor substanțiale

– Argumentele părților

143 Reclamanta arată că, prin scrisoarea din 20 februarie 2007, Comisia a solicitat în mod expres Republicii Italiene să îi furnizeze informații care să permită compararea în mod obiectiv a valorii activelor expropriate cu valoarea avantajului oferit de tariful Terni de la începutul acestui regim și până în 2010, cu o actualizare a valorilor în cauză, astfel încât comparația să fie posibilă. Ea subliniază că în scrisoarea menționată Comisia a precizat că informațiile solicitate erau „necesare pentru a se ajunge la o concluzie în cauzele în discuție”, ceea ce ar fi determinat autoritățile italiene și societățile beneficiare, în exercitarea drepturilor care le sunt recunoscute în cadrul participării la procedura oficială de investigare, să considere decisiv, pentru tranșarea problemei calificării tarifului Terni drept ajutor de stat, rezultatul analizei comparative solicitate.

144 Ca răspuns la această solicitare, autoritățile italiene ar fi prezentat Comisiei, în aprilie 2007, un studiu realizat la cererea societăților ex‑Terni de un consultant independent și recunoscut în sectorul energiei, care menționează că valoarea totală a avantajului oferit de tariful Terni este inferioară valorii contabile (actualizată în 2006) a bunurilor expropriate prin naționalizare și, așadar, nu există o supracompensare.

145 Or, în decizia atacată, Comisia ar susține, în mod improvizat și „instrumental”, că studiul ar fi lipsit de orice relevanță, apreciind că nu putea fi evaluat decât în momentul exproprierii (ex ante), iar nu ulterior acesteia (ex post), caracterul adecvat al mecanismului de compensare.

146 Decizia atacată ar fi fost adoptată în condiții care ar fi împiedicat reclamanta să își exercite pe deplin dreptul la apărare și să participe la procedura privind problema care ar fi constituit obiectul acesteia. Astfel, necomunicând reclamantei modificarea radicală a aprecierii sale în cursul procedurii, Comisia ar fi deturnat atenția reclamantei către aspecte pe care în final le‑a considerat lipsite de orice relevanță în decizia atacată. Ar rezulta o gravă încălcare a principiului contradictorialității, care ar constitui garanția principală și inviolabilă a oricărei proceduri administrative, inclusiv comunitare. Nicio procedură administrativă nu poate face abstracție de respectarea principiului fundamental al dreptului la apărare al particularilor care participă la o astfel de procedură.

147 Jurisprudența evocată de Comisie în înscrisurile sale ar avea la bază o interpretare imperfectă a articolului 20 din Regulamentul nr. 659/1999 și nu ar ține cont de articolul 88 alineatul (2) CE, care ar prevedea o procedură în contradictoriu întrucât Comisia ar trebui „s[ă] solicit[e] părților în cauză să își prezinte observațiile”.

148 Reclamanta susține că este vădit că statul membru nu este cu siguranță singurul subiect de drept vizat de un act prin care o măsură de ajutor este declarată incompatibilă în sensul articolului 87 CE. Dimpotrivă, atât beneficiarul ajutorului, cât și întreprinderile concurente ale acestuia, în calitate de „părți în cauză”, ar fi vizate în mod direct de puterea de decizie recunoscută administrației comunitare și de competența sa conexă de a dispune recuperarea ajutoarelor ilegale, dat fiind că aceștia ar avea calitate procesuală activă împotriva unei decizii negative a Comisiei. Dreptul la apărare ar fi, așadar, legat de actele administrative defavorabile pentru toți destinatarii (și anume atât statul, cât și terții excluși de la ajutorul cenzurat de Comisie) și această situație de dezavantaj ar trebui considerată condiția de aplicare a principiului contradictorialității față de toți destinatarii.

149 Jurisprudența citată de Comisie ar recunoaște cel puțin că „dreptul [persoanelor interesate, altele decât statul membru] de a fi asociate la procedura administrativă [trebuie asigurat] într‑o măsură adecvată ținând cont de împrejurările speței”. Or, în prezenta cauză, unul dintre punctele determinante pentru soluționarea problemei compatibilității tarifului Terni cu reglementarea comunitară din materia ajutoarelor de stat ar fi aprecierea situației economice și financiare a societăților ex‑Terni la momentul exproprierii realizate prin Legea nr. 1643/62. Potrivit reclamantei, acest aspect ar fi la fel de determinant, fie dacă soluționarea cauzei depinde de compararea valorii actualizate a activelor de care a fost expropriată Terni cu valoarea tarifului Terni actualizată până la 31 decembrie 2010, fie dacă aspectul în litigiu se referă exclusiv la posibilitatea de a considera recenta prelungire a aplicării tarifului drept o despăgubire suplimentară pentru exproprierea excepțională suferită de Terni.

150 Reclamanta susține că, în sfârșit, chiar făcând abstracție de cele ce precedă, Comisia a săvârșit totuși o gravă încălcare a formelor substanțiale în cadrul procedurii oficiale de investigare, atât în privința sa, cât și în raport cu Republica Italiană. Admițând chiar o viziune restrictivă a dreptului la apărare al reclamantei, decizia atacată ar fi în orice caz nelegală, întrucât ar fi afectată de un viciu iremediabil de contradicție între cercetare, motivare și partea dispozitivă a deciziei atacate. Astfel, persoanele interesate de procedură nu ar fi beneficiat de garanții adecvate care să le permită să contrazică organul autor al procedurii în legătură cu un aspect care ulterior s‑ar fi dovedit esențial pentru adoptarea deciziei atacate. În cazul de față, această carență ar fi lipsit de orice utilitate răspunsul detaliat al Republicii Italiene la întrebările pe care Comisia le‑a adresat în scrisoarea din 20 februarie 2007.

151 Comisia răspunde că decurge dintr‑o jurisprudență constantă că, în cadrul procedurii de control al ajutoarelor publice, beneficiarii ajutorului nu pot pretinde o dezbatere în contradictoriu cu Comisia, nu se bucură de dreptul la apărare și nu se pot prevala de dreptul la apărare al statului împotriva căruia a fost inițiată procedura.

152 Cu titlu neesențial, Comisia pretinde că în speță nu i se poate reproșa nicio încălcare a principiului contradictorialității sau al dreptului la apărare al Republicii Italiene. Comisia afirmă astfel că, în cursul procedurii, nu a indicat niciodată statului membru menționat că va aprecia ex post caracterul adecvat al tarifului Terni fără a examina dacă prelungirea aplicării acestui tarif prevăzută de măsura în litigiu putea fi justificată în temeiul despăgubirii pentru exproprierea suferită de Terni în 1962, ceea ce se atestă prin faptul că autoritățile italiene și societățile ex‑Terni au susținut efectiv în cursul procedurii argumente destinate să demonstreze că prelungirea menționată trebuia considerată ca făcând parte integrantă din criteriul prevăzut ex ante de Decretul nr. 1165/63 pentru ca Terni să fie despăgubită.

153 Comisia subliniază că, chiar dacă studiul depus de autoritățile italiene a fost calificat drept nerelevant, totuși l‑a examinat pe fond, concluzionând că metoda pe care se baza era imprecisă și/sau incorectă. Aceasta adaugă că, afirmând că „decizia [atacată] este în orice caz nelegală, întrucât este afectată în mod iremediabil de un viciu de contradicție între cercetare, motivare și conținutul deliberativ”, reclamanta invocă un motiv nou care trebuie declarat inadmisibil în temeiul articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.

– Aprecierea Tribunalului

154 Trebuie amintit că, prin scrisoarea din 19 iulie 2006, Comisia a informat Republica Italiană în legătură cu decizia sa de a iniția procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE și că, odată cu publicarea deciziei menționate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, a invitat terții interesați să își prezinte observațiile cu privire la măsura în litigiu.

155 Prin scrisoarea din 20 februarie 2007, după ce a constatat că alte informații erau „necesare pentru a se ajunge la o concluzie”, Comisia a solicitat Republicii Italiene să îi furnizeze, printre altele, informații care să permită compararea în mod obiectiv a valorii activelor expropriate cu valoarea avantajului oferit de tariful Terni de la începutul acestui regim și până în 2010, cu o actualizare a valorilor în cauză.

156 Ca răspuns la această solicitare, autoritățile italiene au comunicat Comisiei, în aprilie 2007, un studiu realizat la cererea societăților ex‑Terni de un consultant independent, care menționează că valoarea totală a avantajului oferit de tariful Terni este inferioară valorii contabile (actualizată în 2006) a bunurilor expropriate prin naționalizare și concluzionează, așadar, în sensul absenței unei supracompensări.

157 Rezultă din considerentele (82) și (83) ale deciziei atacate că, cu titlu principal, Comisia a estimat că acest studiu nu era relevant, pentru motivul că orice analiză a caracterului adecvat al mecanismului de despăgubire trebuia să aibă loc în mod obligatoriu ex ante, și anume în momentul exproprierii. Conform acestei abordări, Comisia a concluzionat că, până la ajungerea la termen a măsurii tarifare compensatorii inițiale, și numai până la această dată, beneficiarii nu au beneficiat de niciun avantaj, această concluzie neputând fi repusă în discuție de calculele de profit și pierdere, realizate mai ales a posteriori.

158 Comisia a examinat pe fond, în subsidiar, studiul efectuat de autoritățile italiene pentru a concluziona că metoda pe care se baza acest studiu era imprecisă și incorectă, în măsura în care subevalua sistematic avantajul conferit societăților ex‑Terni și supraevalua în mod verosimil valoarea activelor expropriate [considerentele (87)-(90) ale deciziei atacate).

159 În primul rând, reclamanta afirmă că decizia atacată a fost adoptată în condiții care au împiedicat‑o să își exercite pe deplin dreptul la apărare și „să participe la procedura privind problema care ar fi constituit obiectul acesteia”. După ce a obținut un studiu cuprinzând analiza comparativă solicitată, Comisia ar fi considerat, în mod improvizat și fără a o informa în acest sens, că acest studiu era lipsit de orice relevanță. Necomunicându‑i modificarea, în cursul procedurii, a aprecierii privind informațiile solicitate în scrisoarea din 20 februarie 2007 și, așadar, privind măsura în litigiu, Comisia nu i‑ar fi dat reclamantei posibilitatea de a contrazice, în cadrul procedurii oficiale de investigare, poziția instituției referitoare la ilegalitatea prelungirii tarifului Terni în raport cu reglementarea referitoare la ajutoarele de stat.

160 Acest argument nu poate fi reținut.

161 În ceea ce privește pretinsa încălcare a dreptului la apărare, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că procedura de control al ajutoarelor de stat este, ținând cont de economia sa generală, o procedură inițiată față de statul membru responsabil, în raport cu obligațiile comunitare, de acordarea ajutorului (Hotărârea Curții din 10 iulie 1986, Belgia/Comisia, 234/84, Rec., p. 2263, punctul 29, Hotărârea Curții din 24 septembrie 2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, C‑74/00 P și C‑75/00 P, Rec., p. I‑7869, punctul 81).

162 În cadrul acestei proceduri, persoanele interesate, altele decât statul membru responsabil de acordarea ajutorului, nu pot pretinde, așadar, ele însele o dezbatere contradictorie cu Comisia precum cea existentă în beneficiul acestui stat (Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Commission/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul 59, și Hotărârea Curții Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul 161 de mai sus, punctul 82). Acestea au, prin urmare, în esență, un rol de sursă de informare pentru Comisie (Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 1996, Skibsværftsforeningen și alții/Comisia, T‑266/94, Rec., p. II‑1399, punctul 256, și Hotărârea Tribunalului din 25 iunie 1998, British Airways alții/Comisia, T‑371/94 și T‑394/94, Rec., p. II‑2405, punctul 59).

163 În această privință, nicio dispoziție din procedura de control al ajutoarelor de stat nu rezervă un rol special, dintre părțile interesate, beneficiarului ajutorului. De altfel, trebuie să se amintească faptul că procedura de control al ajutoarelor de stat nu este o procedură deschisă „împotriva” beneficiarului ajutoarelor, ceea ce ar presupune că acesta din urmă ar putea să se prevaleze de drepturi atât de extinse precum dreptul la apărare în sine (Hotărârea Curții Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, punctul 161 de mai sus, punctul 83, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Technische Glaswerke Ilmenau/Comisia, T‑198/01, Rec., p. II‑2717, punctul 193).

164 Reclamanta pretinde că jurisprudența sus‑menționată are la bază o interpretare imperfectă a articolului 20 din Regulamentul nr. 659/1999 și nu ține cont de articolul 88 alineatul (2) CE, care prevede o procedură în contradictoriu întrucât Comisia ar trebui „s[ă] solicit[e] părților în cauză să își prezinte observațiile”.

165 Este suficient să se constate că jurisprudența în cauză are ca obiect tocmai interpretarea articolului 88 alineatul (2) CE, precum și a articolelor 6 și 20 din Regulamentul nr. 659/1999, care prevăd dreptul persoanelor interesate de a prezenta observații în cursul procedurii oficiale de investigare.

166 Pe de altă parte, contrar afirmațiilor reclamantei, aceasta nu poate fi considerată destinatarul deciziei atacate, cu toate că aceasta declară incompatibil ajutorul primit. Deciziile adoptate de Comisie în domeniul ajutoarelor de stat au ca singuri și unici destinatari statele membre vizate (a se vedea articolul 25 din Regulamentul nr. 659/1999 și Hotărârea Commission/Sytraval și Brink’s France, punctul 162 de mai sus, punctul 45).

167 Trebuie să se arate în acest context că principiile generale de drept, precum cel al dreptului de a fi ascultat sau cel al bunei administrări, invocate de reclamantă, nu pot permite instanței comunitare să extindă drepturile procedurale conferite de tratat și de dreptul derivat persoanelor interesate în cadrul procedurilor de control al ajutoarelor de stat (Hotărârea Technische Glaswerke Ilmenau/Comisia, punctul 163 de mai sus, punctul 194). Faptul că reclamanta are calitate procesuală activă împotri