62

În considerentul (122) al deciziei atacate, înțelegerea este descrisă ca fiind „un acord paneuropean constând într‑o fază cunoscută sub numele Zürich și o fază cunoscută sub numele europeană și/sau în acorduri naționale/regionale, după caz”. Considerentele (123)-(135) ale deciziei atacate prezintă, pe scurt, aceste diferite acorduri și practici concertate care sunt în continuare expuse în detaliu și examinate în lumina articolului 101 alineatul (1) TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE. Pentru a schematiza, înțelegerea cuprinde următoarele acorduri: — Clubul din Zürich, și anume prima fază a acordului paneuropean. Acest acord a durat de la 1 ianuarie 1984 până la 9 ianuarie 1996 și a privit stabilirea cotelor în funcție de țară (Germania, Austria, Benelux, Franța, Italia și Spania), alocarea clienților, prețurile și schimbul de informații comerciale sensibile. Membrii acestuia au fost Tréfileurope, Nedri, WDI, DWK și Redaelli, care reprezenta mai multe întreprinderi italiene cel puțin începând cu anii 1993 și 1995, la care s‑au alăturat ulterior Emesa, în anul 1992, și Tycsa, în anul 1993; — Clubul Italia, un acord național care a durat de la 5 decembrie 1995 până la 19 septembrie 2002. Acest acord a privit stabilirea cotelor în Italia, precum și exporturile din această țară către restul Europei. Membrii acestuia au fost întreprinderile italiene Redaelli, ITC, CB și Itas, cărora li s‑au alăturat ulterior Tréfileurope și Tréfileurope Italia (la 3 aprilie 1995), SLM (la 10 februarie 1997), Trame (la 4 martie 1997), Tycsa (la 17 decembrie 1996), DWK (la 24 februarie 1997) și Austria Draht (la 15 aprilie 1997); — Acordul din Sud, un acord regional negociat și încheiat în anul 1996 de întreprinderile italiene Redaelli, ITC, CB și Itas cu Tycsa și cu Tréfileurope pentru a stabili cota de penetrare a fiecărui participant în țările din sud (Spania, Italia, Franța, Belgia și Luxemburg) și pentru a cuprinde un angajament din partea acestora de a negocia cotele împreună cu ceilalți producători din Europa de Nord; — Clubul Europa, și anume a doua fază a acordului paneuropean. Acest acord a fost încheiat în luna mai 1997 de Tréfileurope, de Nedri, de WDI, de DWK, de Tycsa și de Emesa (denumite în continuare „membrii permanenți” sau „cei șase producători”) și a încetat în luna septembrie 2002. Acordul a urmărit depășirea crizei Clubului din Zürich, împărțirea unor noi cote (calculate în perioada cuprinsă între al patrulea trimestru al anului 1995 până în primul trimestru al anului 1997), alocarea clientelei și stabilirea prețurilor. Cei șase producători au adoptat reguli de coordonare care includ numirea coordonatorilor responsabili pentru punerea în aplicare a acordurilor în mai multe țări și pentru coordonarea cu alte întreprinderi interesate, care își desfășoară activitatea în țările respective sau care privesc aceiași clienți. Reprezentanții acestora s‑au reunit în mod regulat la diferite niveluri pentru a monitoriza punerea în aplicare a acordurilor. Aceștia au schimbat informații comerciale sensibile. În caz de îndepărtare de la comportamentul comercial convenit, se aplica un sistem adecvat de compensare; — coordonarea privind clientul Addtek. În cadrul acestui acord paneuropean, cei șase producători, cărora li s‑au alăturat ocazional producătorii italieni și Fundia, au întreținut și contacte bilaterale (sau multilaterale) și au participat la stabilirea prețurilor și la alocarea clientelei pe bază ad‑hoc, dacă aveau un interes. De exemplu, Tréfileurope, Nedri, WDI, Tycsa, Emesa, CB și Fundia și‑au coordonat toate prețurile și volumele în privința clientului Addtek. Aceste proiecte vizau în principal Finlanda, Suedia și Norvegia, dar și Țările de Jos, Germania, statele baltice și Europa Centrală și de Est. Coordonarea privind Addtek a avut loc deja pe durata fazei Clubului din Zürich a acordului paneuropean și a continuat cel puțin până la sfârșitul anului 2001; — discuțiile dintre Clubul Europa și Clubul Italia. În perioada cuprinsă între, cel puțin, luna septembrie 2000 și luna septembrie 2002, cei șase producători, ITC, CB, Redaelli, Itas și SLM, s‑au reunit în mod regulat cu scopul de a integra întreprinderile italiene în Clubul Europa în calitate de membri permanenți. Întreprinderile italiene doreau să majoreze cota italiană în Europa, în timp ce Clubul Europa susținea statu‑quoul. În acest scop, au avut loc reuniuni în cadrul Clubului Italia pentru a defini o poziție uniformă, reuniuni în cadrul Clubului Europa pentru a examina această poziție și pentru a defini o poziție proprie și reuniuni între participanții la Clubul Europa și reprezentanți italieni pentru a se ajunge la un acord cu privire la împărțirea cotei italiene pe o piață specifică. Întreprinderile implicate au schimbat informații comerciale sensibile. Pentru necesitățile redistribuirii cotei europene în vederea includerii producătorilor italieni, aceste întreprinderi au convenit să utilizeze o nouă perioadă de referință (30 iunie 2000-30 iunie 2001). Aceste întreprinderi au ajuns de asemenea la un acord privind volumul exportului global al întreprinderilor italiene în Europa pe care acestea și‑l împărțeau în funcție de țară. În paralel, ele au discutat cu privire la prețuri, membrii Clubului Europa încercând să adopte la nivel european mecanismul de stabilire a prețurilor aplicat de producătorii italieni în cadrul Clubului Italia; — Clubul España. În paralel cu acordul paneuropean și cu Clubul Italia, 5 întreprinderi spaniole (Trefilerías Quijano, Tycsa, Emesa, Galycas și Proderac, aceasta din urmă începând cu luna mai 1994) și 2 întreprinderi portugheze (Socitrel, începând cu luna aprilie 1994, și Fapricela, începând cu luna decembrie 1998) au convenit, în privința Spaniei și a Portugaliei, pentru o perioadă cuprinsă cel puțin între luna decembrie 1992 și luna septembrie 2002, să își mențină stabilă cota de piață și să stabilească cote, să aloce clienți, inclusiv în cazul achizițiilor publice de lucrări, și să stabilească prețurile și condițiile de plată. În plus, acestea au schimbat informații comerciale sensibile.