Or, obiectivul urmărit de articolul 267 TFUE, de a pune bazele unei cooperări eficiente între Curte și instanțele naționale, precum și principiul economiei procedurii militează în favoarea admisibilității cererilor de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate de instanțe inferioare în perioada tranzitorie, cu puțin timp înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, și care sunt examinate de Curte numai după intrarea în vigoare a tratatului menționat. Astfel, respingerea cererilor respective ca inadmisibile ar avea, în această ipoteză, ca simplu rezultat formularea de către instanța de trimitere, care între timp va fi dobândit dreptul de a sesiza Curtea, a unei noi cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare cu privire la aceeași întrebare, ceea ce ar genera cheltuieli administrative suplimentare importante și o prelungire inutilă a duratei procedurii în acțiunea principală. Trebuie, așadar, să se considere că, începând cu 1 decembrie 2009, Curtea are competența de a judeca o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare care provine de la o instanță ale cărei hotărâri pot fi supuse unor căi de atac în dreptul intern, chiar dacă cererea a fost depusă înainte de această dată.

Or, deși este adevărat că prin cooperarea dintre instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe nu se ajunge în mod necesar la elaborarea unei decizii jurisdicționale, nu este mai puțin adevărat că audierea unui martor de către o instanță este un act efectuat în cadrul unei proceduri jurisdicționale destinate să conducă la o decizie cu caracter jurisdicțional. Problema sarcinii suportării cheltuielilor pentru efectuarea audierii se înscrie în cadrul acestei proceduri. Există, așadar, o legătură directă între o întrebare preliminară cu privire la respectivele cheltuieli și îndeplinirea de către instanța de trimitere a unei funcții jurisdicționale.

Articolele 14 și 18 din Regulamentul nr. 1206/2001 privind cooperarea între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială trebuie interpretate în sensul că instanța solicitantă nu are obligația de a plăti instanței solicitate un avans pentru despăgubirea cuvenită martorului sau de a rambursa despăgubirea achitată martorului audiat.

Prin urmare, dacă problema cheltuielilor ar depinde de o definiție a acestei noțiuni din dreptul național, acest lucru ar contraveni spiritului și scopului Regulamentului nr. 1206/2001, care constă în executarea rapidă și simplă a cererii de obținere de probe. Astfel, în ceea ce privește termenii utilizați la articolul 18 alineatul (1) din regulamentul menționat, prin „taxe” trebuie să se înțeleagă sumele percepute de instanță pentru activitatea sa, în timp ce prin „cheltuieli” trebuie să se înțeleagă sumele plătite de instanță unor terți în cursul procedurii, în special experților sau martorilor. Rezultă că despăgubirile plătite unui martor audiat de instanța solicitată intră sub incidența noțiunii de cheltuieli în sensul articolului 18 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1206/2001. Or, în ceea ce privește aceste cheltuieli, instanței solicitante îi revine obligația de rambursare numai dacă una dintre excepțiile prevăzute la articolul 18 alineatul (2) din regulamentul menționat are vocația de a se aplica.

(a se vedea punctele 58, 59, 61, 63 și 69 și dispozitivul)