CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

VERICA TRSTENJAK

prezentate la 2 iunie 20101( )

Cauza C‑81/09

Idryma Typou A. E.

împotriva

Ypourgos Typou kai Meson Mazikis Enimerosis

(cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Symvoulio tis Epikrateias [Grecia])

„Libertatea de stabilire – Articolul 43 CE, articolul 44 alineatul (2) litera (g) CE și articolul 48 CE – Directiva 68/151/CEE – Libera circulație a capitalurilor– Articolul 56 CE – Dreptul societăților comerciale – Principiul limitării răspunderii la patrimoniul societății – Extinderea răspunderii asupra acționarilor – Răspunderea solidară a unei societăți pe acțiuni din sectorul de presă și televiziune și a acționarilor săi pentru amenzi aplicate în urma activității unei astfel de societăți”





Cuprins

I – Introducere

II – Cadru juridic

A – Dreptul comunitar

1. Dreptul primar

2. Dreptul derivat

a) Directiva 68/151/CEE

b) Directiva 89/667/CEE

B – Dreptul național

III – Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare

IV – Procedura în fața Curții

V – Argumentele părților

VI – Apreciere juridică

A – Observații preliminare

1. Armonizarea ca instrument al dreptului european al societăților

2. Obiectul Directivei 68/151

B – Cu privire la întrebarea preliminară

1. Dreptul derivat – cadrul examinării

a) Vocația de aplicare a Directivei 68/151

i) Existența unei societăți pe acțiuni la care se referă articolul 1 din Directiva 68/151

ii) Recunoașterea unei răspunderi limitate

iii) Răspunderea pentru obligațiile societății pe acțiuni

iv) Întinderea răspunderii societății pe acțiuni

b) Compatibilitatea cu Directiva 68/151

2. Compatibilitatea cu dreptul primar

a) Admisibilitatea unei acțiuni întemeiate pe dreptul primar

b) Libertatea de stabilire

i) Aplicabilitatea articolelor 43 CE și 48 CE

ii) Restricție la libertatea de stabilire

– Articolul 43 CE în calitate de principiu general al interzicerii restricțiilor

– Posibilitatea de a delimita, printr‑o interpretare teleologică, principiul interzicerii restricțiilor

iii) Justificarea unei restricții privind libertatea de stabilire

– Protecția drepturilor fundamentale ca interese legitime

– Controlul proporționalității

iv) Concluzie intermediară

c) Libera circulație a capitalurilor

i) Aplicabilitatea articolului 56 CE

ii) Restricție privind libera circulație a capitalurilor

– Articolul 56 CE ca principiu al interzicerii restricțiilor

– Posibilitatea de a delimita principiul interzicerii restricțiilor în lumina unei interpretări teleologice

iii) Justificare

– Protecția drepturilor fundamentale ca interes legitim

– Controlul proporționalității

iv) Concluzie intermediară

VII – Concluzie

I – Introducere

1. În cadrul prezentei cauze există o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de instituția elenă Symvoulio tis Epikrateias (Consiliul de Stat, denumit în continuare „instanța de trimitere”) în temeiul articolului 234 CE( ) privind interpretarea Primei directive 68/151/CEE a Consiliului din 9 martie 1968 de coordonare, în vederea echivalării, a garanțiilor impuse societăților în statele membre, în înțelesul articolului 58 al doilea paragraf din tratat, pentru protejarea intereselor asociaților sau terților( ).

2. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește un litigiu între Idryma Typou A. E. (denumită în continuare „reclamanta”), o societate ce activează în sectorul de presă și televiziune, și Ypourgos Typou kai Meson Mazikis Enimerosis (ministrul pentru presă și mass‑media, denumit în continuare „pârâtul”), ce are ca obiect legalitatea unei amenzi ce a fost impusă reclamantei din cauză că a încălcat legislaţia şi normele deontologice care reglementează funcţionarea posturilor de televiziune, care prevăd răspunderea indivizibilă și solidară a reclamantei, a acționarilor săi și a membrilor consiliului de administrație.

3. Din punct de vedere juridic, prezenta trimitere preliminară ridică două probleme juridice între care există o strânsă legătură. În primul rând se adresează întrebarea dacă în dreptul Uniunii Europene privind societățile comerciale există un concept satisfăcător definit al formei juridice a societății pe acțiuni, ce conține, similar sistemelor juridice din numeroase state membre, un principiu pe baza căruia răspunderea unei societăți pe acțiuni sa fie limitată la patrimoniul acesteia. În al doilea rând, instanța de trimitere ar dori să se stabilească dacă principiul menționat mai sus permite în mod excepțional, în anumite condiții, cum ar fi cele din acțiunea principală, o derogare de la limitarea acestei răspunderi. O extindere a răspunderii societății pe acțiuni la patrimoniul acționarilor ar fi posibilă numai în situația în care o așa‑numită derogare ar fi compatibilă cu legislația comunitară.

II – Cadru juridic

A – Dreptul comunitar

1. Dreptul primar

4. Articolul 43 CE prevede:

„În conformitate cu dispozițiile care urmează, sunt interzise restricțiile privind libertatea de stabilire a resortisanților unui stat membru pe teritoriul altui stat membru. Această interdicție vizează și restricțiile privind înființarea de agenții, sucursale sau filiale de către resortisanții unui stat membru stabiliți pe teritoriul altui stat membru.

Libertatea de stabilire presupune accesul la activități independente și exercitarea acestora, precum și constituirea și administrarea întreprinderilor și, în special, a societăților în înțelesul articolului 48 al doilea paragraf, în condițiile definite pentru resortisanții proprii de legislația țării de stabilire, sub rezerva dispozițiilor capitolului privind capitalurile.”

5. Articolul 44 CE are următorul cuprins:

„(1) În vederea realizării libertății de stabilire cu privire la o activitate determinată, Consiliul, hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 și după consultarea Comitetului Economic și Social, decide prin intermediul directivelor.

(2) Consiliul și Comisia exercită funcțiile care le revin în temeiul dispozițiilor menționate anterior, în special: […] (g) coordonând, în măsura în care este necesar și în vederea echivalării lor, garanțiile solicitate de statele membre societăților în înțelesul articolului 48 al doilea paragraf, pentru a proteja deopotrivă interesele asociaților și ale terților.”

6. Articolul 48 CE prevede:

„Societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat membru și având sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Comunității sunt asimilate, în aplicarea prezentei subsecțiuni, persoanelor fizice resortisante ale statelor membre.

Prin societăți se înțeleg societățile constituite în conformitate cu dispozițiile legislației civile sau comerciale, inclusiv societățile cooperative și alte persoane juridice de drept public sau privat, cu excepția celor fără scop lucrativ.”

7. Articolul 56 CE prevede:

„(1) În temeiul dispozițiilor prezentului capitol, sunt interzise orice restricții privind circulația capitalurilor între statele membre, precum și între statele membre și țările terțe.”

(2) În temeiul dispozițiilor prezentului capitol, sunt interzise orice restricții privind plățile între statele membre, precum și între statele membre și țările terțe.”

2. Dreptul derivat

a) Directiva 68/151/CEE

8. Directiva 68/151, aplicabilă la data faptelor până la înlocuirea sa prin Directiva 2009/101/EG( ), intrată in vigoare la 21 octombrie 2009, prevedea coordonarea garanțiilor legale impuse societăților în statele membre, pentru protejarea intereselor asociaților sau terților.

9. Considerentele acestei directive arată mai întâi că, în fapt, „coordonarea prevăzută la articolul 54 alineatul (3) litera (g) [din Tratatul de instituire a Comunității Europene] și în Programul general de eliminare a restricțiilor la libertatea de stabilire este urgentă, în special în ceea ce privește societățile pe acțiuni și societățile cu răspundere limitată, dat fiind că activitățile acestor societăți comerciale se extind frecvent dincolo de frontierele teritoriului național; întrucât, în aceste domenii, trebuie adoptate simultan dispoziții comunitare privind societățile comerciale în cauză, deoarece singura garanție pe care o oferă terților este patrimoniul lor social;”.

10. Articolul 1 din această directivă, în versiunea sa modificată prin Actul de aderare a Republicii Elene( ), stabilește:

„Măsurile de coordonare prevăzute de prezenta directivă se aplică actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre cu privire la următoarele forme de societăți comerciale:

[…]

în Grecia:

ανώνυμη εταιρία, εταιρία περιωρισμένης ευθύνης, ετερόρρυθμη κατά μετοχές εταιρία [societate pe acțiuni, societate în comandită pe acțiuni, societate cu răspundere limitată].”

11. Directiva 68/151 cuprinde trei secțiuni. Secțiunea I tratează dezvăluirea actelor societății, capitolul II cuprinde deciziile referitoare la valabilitatea obligațiilor asumate de societate și capitolul III reglementează eventuala lipsă de valabilitate a societății.

b) Directiva 89/667/CEE

12. A douăsprezecea Directivă 89/667/CEE în materie de drept al societăților comerciale a Consiliului din 21 Decembrie 1989 privind societățile comerciale cu răspundere limitată cu asociat unic( ) prevede în considerentele sale că „este important să se prevadă crearea unui instrument juridic care să permită limitarea răspunderii întreprinzătorului particular în Comunitate, fără a aduce atingere legislațiilor statelor membre care, în cazuri excepționale, impun răspunderea întreprinzătorului cu privire la obligațiile întreprinderii sale”.

B – Dreptul național

13. Articolul 5 alineatul 1 din Constituția elenă prevede dreptul tuturor cetățenilor la libera dezvoltare a personalității și de a participa la viața socială, economică și politică, cu condiția de a nu aduce atingere drepturilor celorlalți, constituției și bunelor moravuri. Conform articolului 5 alineatul 3, libertatea persoanei este inviolabilă.

14. Conform articolului 106 alineatul 2 din constituție, nu este permisă dezvoltarea inițiativei economice private în dauna libertății și a demnității umane, în timp ce conform articolului 15 alineatul 2 din dispoziția constituțională (în formularea valabilă înainte de revizuirea constituției din anul 2001), radioul și televiziunea asigură, sub supravegherea statului, transmiterea de informații obiective și un nivel de calitate al emisiunilor.

15. Legea 2328/1995 reglementează regimul juridic al televiziunilor private. Conform articolului 1 alineatul 9, acțiunile societăților pe acțiuni care exploatează posturi de televiziune trebuie să fie acțiuni nominale. Conform articolului 1 alineatul 10, fiecare societate pe acțiuni poate deține doar o singură autorizație de înființare, de construire și de funcționare a unei televiziuni sau poate să participe în cadrul unei singure societăți ce deține o astfel de autorizație. Participarea unei persoane fizice sau juridice la o asemenea societate nu trebuie să depășească 25 % din capitalul social. Este necesar ca acționarii cu o cotă mai mare de 2,5 % din capital şi membrii consiliului de administrație ai unor societăți care solicită sau deţin o autorizație pentru funcționarea unei televiziuni să nu fi fost condamnați pentru infracțiuni ce reprezintă o piedică pentru angajarea ca operator public. Acționarii sunt obligați, conform legislației, să facă dovada modalității de achiziție a valorilor patrimoniului. În plus, articolul 1 alineatul 11 prevede incompatibilitatea participării la o societate care preia de la stat contracte de lucrări sau de furnizare de bunuri cu participarea la o societate care își desfășoară activitatea ca post de televiziune. La articolul 1 alineatul 13 este prevăzută obligația de informare a ministrului competent cu privire cesiunea unor acțiuni ale unei astfel de societăți care reprezintă 2,5 % din capitalul său social. Articolul 3 din Legea nr. 2328/95 stabilește normele deontologice pe care trebuie să le respecte posturile de televiziune, în timp ce articolul 4 prevede sancțiunile de administrare ce pot fi impuse în cazul încălcării acestor norme. În mod special, în ce privește sancțiunile amintite, articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/95 prevede că amenzile pot fi aplicate nu numai societății, posesoare a unei autorizații pentru înființarea si funcționarea unui post de televiziune, reprezentantului legal și membrilor consiliului de administrație al acesteia, ci și tuturor acționarilor ce dețin mai mult de 2,5 % din acțiuni.

16. Legea 2190/1920 instituie normele generale privind societățile pe acțiuni. Conform articolului 1 din această lege, o societate pe acțiuni este o „societate de capitaluri cu personalitate juridică ce răspunde pentru datoriile sale numai cu patrimoniul propriu”.

III – Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare

17. Prin decizia din 11 mai 2001 pârâtul a aplicat societății pe acțiuni „Nea Tileorasi”, proprietara postului de televiziune „Star Channel”, o amendă în valoare 10 000 000 de drahme, societatea fiind responsabilă în mod indivizibil și solidar cu acționarii săi și cu membrii consiliului de administraţie. Amenda a fost aplicată în urma unei decizii a Ethniko Symvoulio Radiotileorasis (Consiliul Național al Audiovizualului, denumit în continuare „ESR”), pentru motivul că informațiile ce au fost transmise in cadrul emisiunii principale de știri a postului de televiziune „Star Channel“ din 11 februarie 2000 reprezintă o încălcare a obligației de a respecta personalitatea, demnitatea, imaginea și viața familială, precum și prezumția de nevinovăție cu privire la doi soliști și la un designer în domeniul vestimentar.

18. Reclamanta, acționară a societății „Nea Tileorasi”, a solicitat Curții declararea nulității deciziei ministrului în temeiul căreia a fost aplicată amenda și a deciziei ESR care a aplicat‑o.

19. Astfel cum reiese din decizia de trimitere, instanța de trimitere a analizat în cadrul procedurii atât constituționalitatea articolului 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/95, cât și compatibilitatea sa cu dreptul comunitar.

20. Pe de o parte, instanța de trimitere a verificat dacă regimul aplicării amenzilor în mod indivizibil și solidar atât societății, cât și anumitor categorii de acționari este conform cu normele constituționale elene privind libertatea economică. Pe de altă parte, instanța de trimitere a verificat dacă regimul în cauză intră în domeniul de aplicare al Directivei 68/151 și dacă regimul este compatibil cu articolul 1 din directivă. În acest context, membrii completului competent au formulat diferite opinii juridice.

21. În decizia de trimitere, instanța de trimitere și‑a exprimat îndoielile legate de interpretarea Directivei 68/151. Prin urmare, a suspendat judecarea cauzei și a adresat Curții următoarea întrebare preliminară:

Directiva 68/151/CEE, care prevede la articolul 1 că „[m]ăsurile de coordonare prevăzute de prezenta directivă se aplică actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre cu privire la următoarele forme de societăți comerciale: […] – pentru Grecia: ανώνυμη εταιρία [societate pe acțiuni], […]” interzice adoptarea unei dispoziții naționale, precum articolul 4 alineatul 3 din Legea 2328/1995, în măsura în care prevede că amenzile menționate la alineatele precedente ale acestui articol pentru cazurile de încălcare a legislației și a normelor deontologice care reglementează funcționarea posturilor de televiziune sunt aplicate în mod indivizibil și solidar, nu numai societății titulare a autorizației de înființare și de exploatare a postului de televiziune, ci și tuturor acționarilor care dețin o cotă mai mare de 2,5 % din capitalul social?

IV – Procedura în fața Curții

22. Ordonanța de trimitere din data de 17 septembrie 2008 a fost înregistrată la grefa Curții la 26 februarie 2009.

23. Guvernul Republicii Elene și Comisia au depus observații scrise în termenul prevăzut la articolul 23 din Regulamentul Curții.

24. În ședința din 11 martie 2010 [agenții Republicii Elene şi cei ai Comisiei] au formulat observații orale.

V – Argumentele părților

25. Guvernul elen și Comisia au arătat în observațiile formulate că articolul 1 din Directiva 68/151 nu se opune unei reglementări naționale precum cea din articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/95.

26. Atât guvernul elen, cât și Comisia consideră că Directiva 68/151 nu urmărește armonizarea conceptului sau a noțiunii de societate pe acțiuni, ci se limitează la enumerarea formelor de societăți deja existente în statele membre, care intră sub incidența prevederilor directivei.

27. Astfel, statele membre au dreptul să creeze noi forme de societăți sau să impună societăților menționate la articolul 1 din Directiva 68/151 alte obligații. În acest context, Comisia se referă la Directiva 89/667 care recunoaște în preambul necesitatea păstrării unor astfel de prevederi naționale care în cazuri excepționale impun asociaților unici răspunderea pentru obligațiile societății, spre deosebire de instituirea preconizată a unui instrument juridic care ar limita răspunderea menționată şi care, conform directivei, ar trebui impus asociaților unici în întreaga comunitate. Atât guvernul elen, cât și Comisia au ajuns la concluzia că dreptul comunitar nu conferă acționarilor o scutire de răspundere pentru obligațiile unei societăți pe acțiuni.

28. Cu titlu subsidiar, guvernul elen menționează că articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/95 nu prevede ca generală răspunderea solidară a acționarilor care dețin o cotă mai mare de 2,5 % din acțiuni. Mai degrabă, această prevedere stabilește în cazul încălcării prevederilor legale și a normelor de deontologie profesională impunerea unor amenzi atât societății, posesoare a autorizației de funcționare a unui post de televiziune, cât și acționarilor, deoarece acestora din urmă le revine un rol deosebit în ceea ce privește înființarea şi modul de funcționare al societății.

VI – Apreciere juridică

A – Observații preliminare

1. Armonizarea ca instrument al dreptului european al societăților

29. Dreptul Uniunii Europene privind societățile reglementează în principal condițiile pe care trebuie să le îndeplinească societățile cu origine națională sau europeană pe piața internă( ). Definirea concretă a condițiilor cadru se realizează prin efortul de armonizare a sistemelor juridice naționale în privința societăților în statele membre, pe de o parte, și prin crearea unui drept primar supranațional al societăților, încadrat în dreptul Uniunii, pe de altă parte.

30. Efortul de apropiere a sistemelor juridice privind societățile în fiecare stat membru are la bază mai multe motive. Un punct central de reper se referă la principiul libertății de stabilire prevăzut la articolul 43 CE, aplicabil conform articolul 48 CE și în cazul societăților, potrivit căruia sunt interzise restricțiile privind libertatea de stabilire a resortisanților unui stat membru pe teritoriul altui stat membru( ). Însă tocmai societățile nu pot utiliza și nu vor exercita libertatea de stabilire practic decât dacă există un cadru juridic legal armonizat. Un alt motiv în favoarea armonizării legislației este concluzia că, în interesul economiei Uniunii considerate în ansamblul său, deciziile legate de amplasare trebuie adoptate pe baza unor criterii economice și nu în funcție de locul unde există un cadru legislativ mai favorabil pentru societăți( ). În plus, prin apropierea sistemelor juridice ale statelor membre se urmărește asigurarea unor condiții concurențiale cât mai omogene pentru societăți în cadrul Uniunii. În sfârșit, existența unor condiții legale comparabile favorizează investițiile transfrontaliere ale societăților și ale acționarilor, susținând dezvoltarea economică și socială în Uniune.

2. Obiectul Directivei 68/151

31. Directiva 68/151 adoptată la 9 martie 1968, și anume la zece ani după intrarea în vigoare a Tratatului de la Roma, nu este doar prima directivă în domeniul dreptului societăților, ci de asemenea primul text care a apropiat legislațiile în domeniul dreptului civil( ). În temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din Tratatul CEE [articolul 44 al doilea paragraf litera (g) CE]( ), aceasta urmărește protejarea intereselor terților și în special ale cocontractanților societății. Aceștia trebuie nu numai să poată să obțină informațiile necesare privind societatea, ci și să se poată baza pe validitatea declarațiilor de voință formulate în numele societății și pe existența reală a acestei societăți care este înscrisă într‑un registru.( ) Ar patrulea și al șaselea considerent demonstrează că directiva vizează coordonarea legislațiilor statelor membre ce reglementează publicitatea informațiilor esențiale legate de societate, validitatea obligațiilor asumate în numele societății și nulitatea societății. Toate sistemele juridice ale statelor membre fondatoare includeau anumite dispoziții de această natură pentru protejarea raporturilor juridice. Însă acestea nu erau nici măcar într‑o măsură redusă echivalente. Având în vedere că societățile își extindeau din ce în ce mai mult activitatea peste frontiere, statele membre au considerat că se impune o apropiere urgentă a legislațiilor naționale pentru a veghea la protecția echivalentă pe plan comunitar a raporturilor juridice, în general, și a creditorilor, în particular.

32. Adoptarea sa este rezultatul unor lungi negocieri în cadrul Comunității Economice Europene din care, la acea dată, nu făceau parte decât cele șase state membre fondatoare. Când alte state membre au aderat, inclusiv Republica Elenă în anul 1981, Directiva 68/151 a fost inclusă în acquis‑ul comunitar. Fiecare act de aderare a adaptat pe parcursul extinderilor dispozițiile directivei, și în special articolul 1 din aceasta care definește societățile în cauză. Acest articol, a cărui interpretare este solicitată Curții de instanța de trimitere, definește domeniul de aplicare ratione personae al directivei, enumerând tipurile de societăți pe care le vizează în fiecare stat membru. Este vorba de toate societățile de capitaluri, fără excepție( ), și anume societatea pe acțiuni, societatea în comandită pe acțiuni și societatea cu răspundere limitată, care prezintă, pe lângă anumite diferențe ce țin de organizarea structurii respective, caracteristici comune prevăzute de dreptul societăților din statele membre.

B – Cu privire la întrebarea preliminară

33. Una dintre aceste caracteristici comune este reprezentată de principiul, relevant în prezenta cauză, al răspunderii limitate la patrimoniul său, a unei societăți de capitaluri, în privința datoriilor sale. Calitatea de debitor a unei societăți de capitaluri și faptul că aceasta răspunde astfel de datoriile pe care le are la creditori rezultă din capacitatea juridică care i‑a fost recunoscută în limita dreptului intern. Această capacitate juridică autonomă a societății are ca efect faptul că obligațiile asumate în numele societății nu sunt în același timp datorii ale acționarilor. Această limitare la patrimoniul persoanei juridice are drept corolar capitalul social pe care societatea pe acțiuni și societatea cu răspundere limitată trebuie să îl dețină în momentul constituirii, la subscrierea și la păstrarea căruia legislația trebuie să vegheze cu strictețe, din motive care țin de protecția creditorilor. În ciuda separației care există în societățile de capitaluri între patrimoniul societății și cel al acționarilor, legislația și jurisprudența statelor membre admit în mod excepțional că acționarii răspund personal pentru datoriile societății în împrejurări deosebite( ).

34. În opinia noastră, cu excepţia unor diferențe minore, acest principiu este recunoscut în toate statele membre( ). În plus, acest principiu și‑a găsit aplicare în Regulamentul nr. 2157/2001( ) care a pus bazele formei de societate supranațională a societății pe acțiuni europene (Societas Europaea, SE)( ). Prin metoda interpretării dispozițiilor vizate din directivă trebuie să se cerceteze dacă și în ce măsură, ținând cont de împrejurările din speță, reglementarea comunitară admite în mod excepțional implicarea patrimoniului acționarilor, și aceasta având în vedere termenii, economia și finalitatea sa, luând de asemenea în considerare gradul de armonizare care există în prezent în domeniul dreptului societăților.

35. Cu toate acestea, trebuie să se răspundă la întrebarea preliminară examinând mai întâi dacă reglementarea națională în cauză intră în domeniul de aplicare al Directivei 68/151 și, în al doilea rând, dacă aceasta este conformă cu prevederile directivei.

1. Dreptul derivat – cadrul examinării

a) Vocația de aplicare a Directivei 68/151

i) Existența unei societăți pe acțiuni la care se referă articolul 1 din Directiva 68/151

36. Articolul 1 din Directiva 68/151 definește categoria clasică a societăților de capitaluri din care face parte și societatea pe acțiuni, formă de societate pe care a avut‑o reclamanta potrivit legislației elene. Prin urmare, având în vedere această formă de societate, directiva este aplicabilă ratione personae.

37. În plus, trebuie să se examineze dacă Directiva 68/151 este aplicabilă ratione materiae. În acest scop, răspunderea pentru obligațiile asumate de societatea pe acțiuni ar trebui să fie recunoscută în vreun fel.

ii) Recunoașterea unei răspunderi limitate

38. Regimul societăților pe acțiuni a făcut obiectul a numeroase reglementări ale Uniunii care recunosc o noțiune globală în esență autonomă( ). Această noțiune presupune că societatea pe acțiuni este autonomă din punct de vedere juridic și este constituită cu un capital minim format din acțiuni. Acționarii sunt scutiți de orice răspundere pentru datoriile societății; subscrierea și păstrarea capitalului social sunt garantate în acest scop prin norme care privesc aceste aspecte. Organizarea societății presupune o structură care separă nivelul conducerii de adunarea generală, iar la nivelul conducerii, gestiunea de supraveghere. Această situație este valabilă indiferent de aspectul dacă nivelul administrației cuprinde două organe distincte (sistemul dualist) sau unul singur (sistemul monist); dreptul Uniunii Europene privind societățile oferă posibilitatea alegerii între cele două sisteme. Acțiunile pot fi cesionate în mod liber și pot fi cotate la bursă; acționarii au aceleași drepturi (în special dreptul de vot și dreptul la dividende) și obligații (obligația de a subscrie capitalul). Contabilitatea este reglementată în mare măsură; documentele contabile sunt supuse unei verificări și fac obiectul publicității. Normele aplicabile grupurilor de societăți sunt menite să reglementeze problemele speciale ale societăților între care există o legătură. Această concepție globală a societății anonime este totuși controversată la nivelul statelor membre în legătură cu aspecte importante, în special în ceea ce privește structura organelor de conducere, astfel încât concepția amintită nu s‑a concretizat încă în texte care apropie legislațiile comunitare.

39. În ceea ce privește aspectul răspunderii limitate care face obiectul analizei noastre, trebuie să se constate că Directiva 68/151 o recunoaște în mod evident ca principiu al dreptului societăților pe acțiuni( ). Astfel, al treilea considerent al directivei demonstrează poziția legiuitorului privind societățile la care se referă articolul 1, în sensul că „singura garanție pe care o oferă terților este patrimoniul lor social”. În plus, articolul 7 din directivă prevede că persoanele sunt responsabile solidar pentru angajamentele societății ce rezultă din acte încheiate în numele societății, înainte ca societatea să fi dobândit personalitate juridică. Acest lucru atestă de asemenea recunoașterea principiului evocat mai sus al separației patrimoniului societății de cel al acționarilor. În plus, regăsim o formulare similară celei din al treilea considerent al acestei directive în Directiva 78/660( ), potrivit căreia „coordonarea simultană se impune în aceste domenii pentru formele de societăți comerciale menționate, deoarece […] aceste societăți nu oferă terților garanții peste valoarea patrimoniului lor social”. În plus, Directiva 89/667, citată atât de instanța de trimitere, cât și de părți, se întemeiază în mod vizibil pe existența unui principiu de acest fel atunci când evocă societatea numită unipersonală( ), referindu‑se la un „instrument juridic” care permite limitarea răspunderii antreprenorului individual.

40. Prin urmare, concluzionăm că legiuitorul comunitar a adoptat directivele în cauză fără să prevadă în mod expres limitarea răspunderii, considerând însă evidentă existența unui principiu în acest sens în legislațiile naționale privind societățile și în dreptul comunitar nescris( ). Cu siguranță, acest aspect nu clarifică, în fapt, conținutului său normativ precis. Vom analiza acest aspect când vom examina compatibilitatea regimului naţional în cauză cu Directiva 68/151.

iii) Răspunderea pentru obligațiile societății pe acțiuni

41. Directiva 68/151 recunoaște în mod cert o răspundere limitată la patrimoniul societății, însă numai pentru „obligațiile” asumate de societate, după cum arată al doilea considerent. Prin urmare, se ridică întrebarea dacă amenzile aplicate de state sunt cuprinse în această noțiune.

42. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții( ), atât din cerințele aplicării uniforme a dreptului comunitar, cât și din cele ale principiului egalității rezultă că termenii unei dispoziții de drept comunitar care nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie în mod normal să aibă, în întreaga Comunitate, o interpretare autonomă și uniformă, fiind necesar ca această interpretare să ia în considerare economia și finalitatea reglementării. Dacă legiuitorul comunitar face trimitere în mod implicit într‑un act comunitar la uzanțele din statele membre, nu este de competența Curții să ofere termenilor utilizați o definiție comunitară uniformă( ).

43. Cu privire la acest aspect, în directivă nu identificăm niciun element care să orienteze o eventuală interpretare. În acest context, menționăm că dreptul Uniunii Europene privind societățile nu vizează uniformizarea exhaustivă a normelor statelor membre care reglementează regimul societăților, ci s‑a limitat, până în prezent, să reglementeze anumite aspecte ale dreptului societăților apropiind legislațiile prin tehnica legislativă a directivelor( ), fapt care explică de asemenea utilizarea termenilor „coordonând” și „în vederea echivalării” la articolul 44 alineatul (2) litera (g) CE. Acești termeni implică o armonizare cu un grad redus. Se face astfel distincție între directivele întemeiate pe articolul 44 alineatul (2) litera (g) CE și actele în domeniul dreptului Uniunii Europene privind societățile adoptate în special în temeiul articolului 95 CE. Noțiunea „apropiere” utilizată la articolul 95 CE este de fapt incomprehensibilă din punct de vedere tehnic întrucât presupune atât apropierea în sens strict, cât și armonizarea( ). Indiferent de acest aspect, articolul 95 CE nu permite numai adoptarea unor directive, ci și adoptarea unor regulamente și decizii, care sunt celelalte acte obligatorii menționate la articolul 249 CE.

44. În plus, după cum rezultă în mod expres din temeiul juridic reprezentat de articolul 44 alineatul (2) litera (g) CE, apropierea nu are loc decât în măsura în care este necesară. Din această formulare rezultă că principiul subsidiarității fusese deja consacrat aici, înainte de a fi menționat la articolul 5 alineatul (2) CE( ). Uniunea intervine numai în cazul și în măsura în care obiectivele acțiunii preconizate nu pot să fie realizate într‑un mod satisfăcător de statele membre, însă pot fi realizate mai bine la nivelul Uniunii datorită dimensiunilor sau efectelor acțiunii preconizate. Ținând cont de termenii și de economia articolului 44 alineatul (2) litera (g) CE, regimul libertății de stabilire necesită numai măsuri de apropiere care elimină efectiv sau cel puțin reduc obstacolele în calea libertății de stabilire a societăților, ce rezultă din diferențele existente între legislaţiile statelor membre privind societățile comerciale. Cu toate acestea, niciun element din directivă nu indică faptul că legiuitorul ar fi considerat necesar să reglementeze această materie la nivelul Uniunii.

45. Lipsa unei definiții de fond a noțiunii de obligații ale societății se explică prin faptul că, în mod vădit, legiuitorul nu avea în vedere să armonizeze această noțiune, ci urmărea mai degrabă să lase această noțiune în seama dreptului național. Întrucât legiuitorul nu și‑a exercitat competențele de reglementare cu privire la acest aspect, ci a făcut apel mai degrabă la dreptul statelor membre, Curtea nu poate oferi acestei noțiuni o definiție uniformă potrivit dreptului comunitar.

46. În consecință, este de competența instanței naționale să determine, în raport cu dreptul intern, dacă amenzile aplicate de stat pot fi asimilate obligațiilor unei societăți pe acțiuni. După cum rezultă din decizia de trimitere, această întrebare a primit un răspuns negativ de la majoritatea membrilor instanței de trimitere. Cu toate acestea, o minoritate a membrilor săi a dat un răspuns afirmativ, referindu‑se la libertatea economică protejată de Constituția elenă, precum și la principiile recunoscute de dreptul societăților din acest stat membru.

47. Dacă instanța de trimitere ar trebui să decidă de fapt că amenzile nu pot fi asimilate obligațiilor unei societăți pe acțiuni potrivit dreptului intern, ar trebui, prin urmare, să se considere în speță că regimul național în cauză nu intră sub incidența Directivei 68/151. În consecință, problema compatibilității ar trebui să primească un răspuns în sensul că, într‑un asemenea caz, Directiva 68/151 nu se opune regimului instituit de articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/95.

48. Ținând cont de faptul că la această problemă nu se oferă încă o soluție uniformă în sistemul juridic elen și ținând cont de necesitatea de a oferi instanței de trimitere un răspuns util la întrebarea sa( ), trebuie să se analizeze mai jos, cu titlu subsidiar, situația din punct de vedere juridic în cazul în care amenzile ar trebui calificate drept obligații ale societăților care implică răspunderea societății pe acțiuni și, dacă este cazul, în mod excepțional și a acționarilor, în cazul extinderii răspunderii.

iv) Întinderea răspunderii societății pe acțiuni

49. Întrucât Directiva 68/151 nu include nicio restricție a domeniului său de aplicare ratione materiae în funcție de tipurile de obligații, însă reglementează în ansamblu societatea pe acțiuni, un regim precum cel de la articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/95 intră, prin urmare, în domeniul de aplicare al Directivei 68/151.

b) Compatibilitatea cu Directiva 68/151

50. Prin întrebarea sa preliminară, instanța de trimitere urmărește să stabilească dacă articolul 1 din Directiva 68/151 interzice un regim intern precum cel stabilit la articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/95. Problema compatibilității unui asemenea regim cu dreptul comunitar apare în mod inevitabil. Sub acest aspect, trebuie amintit că nu este de competența Curții, în cadrul procedurii preliminare, să aprecieze conformitatea dreptului național cu dreptul comunitar și nici să interpreteze dreptul național. În schimb, Curtea este competentă să furnizeze instanței de trimitere toate elementele de interpretare a dreptului comunitar care pot permite acesteia să aprecieze o asemenea conformitate în vederea soluționării cauzei cu care este sesizată( ).

51. Curtea este competentă, așadar, în prezenta cauză, să își limiteze analiza furnizând o interpretare a dreptului comunitar care să fie utilă instanței de trimitere, căreia îi va reveni obligația de a aprecia conformitatea cu dreptul comunitar a elementelor vizate din dreptul național, în vederea soluționării litigiului pendinte în fața sa( ).

52. Articolul 1 din Directiva nr. 68/151 nu s‑ar opune unui regim național precum cel stabilit la articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/95 decât dacă acest articol 1 din directivă ar reglementa în mod exhaustiv limitarea răspunderii unei societăți pe acțiuni, excluzând orice extindere a răspunderii asupra acţionarilor în împrejurările din speță.

53. Putem constata cu siguranță, după cum am menționat( ), că Directiva 68/151 recunoaște principiul separației între patrimoniul societății și cel al acționarilor, însă acest lucru nu permite să se concluzioneze că această materie este reglementată exhaustiv. După cum a arătat în mod întemeiat Comisia, Directiva 68/151 nu ar urmări armonizarea formei de societate în sine pe care o are societatea pe acțiuni în sistemele juridice ale statelor membre. Astfel cum am menționat deja( ), temeiul său juridic reprezentat de articolul 44 alineatul (2) litera (g) CE servește în mod cert apropierii legislațiilor, iar nu armonizării lor. Această dispoziție nu poate nici să fie invocată drept temei juridic al creării unor forme de societate supranațională. Directivele adoptate în temeiul acestui articol din tratat nu vizează reglementarea globală în materia dreptului societăților. Acestea nu instituie un drept uniform, ci armonizează numai anumite domenii, lăsând statelor membre o putere de apreciere prin tehnica legislativă a directivelor. Obiectivul directivelor constă în introducerea în Uniune a unor sisteme în esență echivalente de protecție a acționarilor și a creditorilor( ).

54. Este adevărat că articolul 1 din Directiva 68/151 se limitează să stabilească pentru fiecare dintre statele membre formele de societate în cazul cărora sunt aplicabile obligațiile de publicitate prevăzute de Directiva 68/151. Acest articol nu definește forme de societate și nu se referă nici la caracteristici specifice. În schimb, se referă la forme deja cunoscute în sistemele juridice ale statelor membre, reunite într‑o simplă listă( ). În consecință, statele membre nu pot fi împiedicate să impună tipurilor de societate incluse pe listă obligații suplimentare cu condiția ca acestea să nu contravină directivei și nici altei dispoziții de drept comunitar.

55. Astfel, nu se poate identifica nicio dispoziție din directivă care să invite statele membre să prevadă în dreptul intern al societăților că răspunderea unei societăți pe acțiuni va fi limitată la patrimoniul societății, deși numeroase sisteme juridice interne conțin dispoziții de această natură( ). Mai degrabă, situația pare a fi contrară, cu atât mai mult cu cât Directiva 89/667 are cu certitudine în vedere, la al cincilea considerent, principiul limitării răspunderii atunci când se referă la crearea unui „instrument juridic” care să permită limitarea răspunderii întreprinzătorului individual, păstrând posibilitatea statelor membre de a impune „în cazuri excepționale, […] răspunderea întreprinzătorului cu privire la obligațiile întreprinderii sale”. Acest lucru permite să se concluzioneze că derogările de la limitarea răspunderii sunt perfect admisibile în dreptul comunitar. Totuși, acestea nu sunt stabilite de legiuitorul comunitar. După cum arată Directiva 89/667, legiuitorul comunitar admite însă aceste derogări( ), atât în mod explicit pentru situații clar delimitate [de exemplu la articolul 2 alineatul (2) din Directiva 89/667], cât și mai puțin explicit și în termeni generali (al cincilea considerent: „în cazuri excepționale”). În timp ce articolul 2 alineatul (2) din Directiva 89/667 trebuie considerat exhaustiv potrivit celui de al șaselea considerent, extinderea răspunderii dincolo de limitarea sa trebuie justificată de împrejurările din speță ca fiind un caz excepțional în sensul celui de al cincilea considerent.

56. Nu trebuie să se piardă din vedere faptul că prevederile menționate se aplică exclusiv societății unipersonale. În schimb, nu identificăm niciun regim similar în Directiva 68/151 aplicabil în speță. De asemenea, identificăm și mai puține elemente excepționale care să permită extinderea răspunderii dincolo de limita sa în motivele invocate de guvernul elen. Potrivit observațiilor guvernului elen, regimul intern în cauză este justificat prin motive de interes public și social. Sancțiunea instituită în vederea restrângerii activității economice a acționarilor este justificată în opinia sa având în vedere că aceștia din urmă sunt în măsură să asigure respectarea legislației și a normelor deontologice, întrucât formează adunarea generală ce desemnează organele de conducere( ).

57. În lipsa unor norme explicite în Directiva 68/151, legiuitorul fiecărui stat membru are dreptul să instituie, cu titlu excepțional, o extindere a răspunderii în privința societăților pe acțiuni pentru motive precise( ). Prin urmare, în lipsa unei armonizări, este de competența statelor membre să aprecieze în principiu fără restricții în ce măsură iau în considerare protecția interesului în cauză pentru a extinde răspunderea în cazul unei societăți pe acțiuni.

58. Având în vedere toate aceste motive, trebuie să se răspundă la întrebarea preliminară că Directiva 68/151 nu se opune ca o normă internă precum articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/1995, ce prevede că amenzile la care se referă alineatele precedente ale acestui articol pentru încălcarea legislației și a normelor deontologice care reglementează activitatea instituțiilor de televiziune nu se aplică numai societății care deține autorizația de a înființa şi de a exploata un post de televiziune, ci în mod indivizibil și solidar și acționarilor care dețin o participație mai mare de 2,5 %.

2. Compatibilitatea cu dreptul primar

a) Admisibilitatea unei acțiuni întemeiate pe dreptul primar

59. După cum am arătat anterior, competența de principiu a legiuitorului național pentru a impune obligații suplimentare formelor de societate enumerate la articolul 1 din Directiva 68/151 este limitată de alte acte comunitare( ), inclusiv prevederile din dreptul primar privind libertatea de stabilire( ). În primul rând, directivele evocate mai sus vizează în mod precis să contribuie la realizarea acestei libertăți fundamentale, astfel cum rezultă în mod expres din articolul 44 alineatul (1) CE. În al doilea rând, în Hotărârea Daihatsu( ), privind interpretarea Directivei 68/151, Curtea a arătat că articolul 44 alineatul (2) litera (g) CE trebuie interpretat în coroborare cu alte dispoziții ale dreptului primar( ).

60. Deși nu reiese în mod explicit din întrebarea preliminară faptul că se solicită o interpretare a prevederilor amintite, instanța de trimitere face referire la acestea în anumite pasaje din decizia de trimitere( ), fapt care conduce la ideea că este conștientă de interesul pe care îl prezintă aceste dispoziții în soluționarea litigiului. În plus, Comisia a comentat pe scurt în observațiile sale problema compatibilității prevederii naționale contestate cu articolele 43 CE și 48 CE.

61. Potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea este competentă să furnizeze toate elementele de interpretare a dreptului comunitar care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă această instanță s‑a referit sau nu la acestea în enunțul întrebărilor sale( ). Având în vedere efectele pe care o hotărâre preliminară le‑ar avea asupra ordinii juridice elene, considerăm indispensabil să se abordeze dispozițiile citate anterior în cadrul unei analize a prezentei cauze.

b) Libertatea de stabilire

i) Aplicabilitatea articolelor 43 CE și 48 CE

62. Potrivit articolului 43 al doilea paragraf CE, libertatea de stabilire presupune accesul la activități independente și exercitarea acestora, precum și constituirea și administrarea întreprinderilor, și în special a societăților în sensul articolului 48 al doilea paragraf CE, în aceleași condiții cu cele definite pentru resortisanții proprii de legislația statului membru de stabilire. Prin urmare, mai ales întreprinzătorii intră în domeniul de aplicare ratione personae al acestei libertăți fundamentale.

63. Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, prevederile naționale care reglementează deținerea de către un resortisant al statului membru în cauză, în cadrul capitalului unei societăți stabilite într‑un alt stat membru, a unor participații care îi permit să exercite o influență certă asupra deciziilor acestei societăți și să stabilească activitățile acesteia se includ în domeniul de aplicare al dispozițiilor tratatului referitoare la libertatea de stabilire( ). În consecință, articolul 43 alineatul (1) CE protejează de asemenea acționarii unei societăți pe acțiuni care ocupă o poziție determinantă în aceasta( ).

64. Condiția amintită este la rândul ei decisivă pentru distincția în raport cu libera circulație a capitalurilor. Dacă participația la capital este insuficientă și nu permite să se exercite o anumită influență în deciziile unei societăți, libertatea fundamentală în cauză nu mai este libertatea de stabilire, ci libera circulație a capitalurilor( ). droit des sociétés

65. Curtea nu a arătat în general când există o influență care determină incidența libertății de stabilire, ci, potrivit jurisprudenței sale, aceasta se evaluează mai degrabă în funcție de împrejurările de fapt și de prevederile relevante din dreptul societăților( ). Hotărârea Baars( ), care se află la originea acestei jurisprudențe constante, pare să sugereze, în orice caz, că aceasta este situația atunci când informațiile din speță par să indice că există „posibilitatea de a controla societatea sau conducerea sa”, lucru care nu se întâmplă în mod necesar în cazul oricărei participări importante.

66. În principiu este de competența instanței de trimitere( ) să se pronunțe, în raport cu împrejurările concrete din speță și cu dreptul societăților aplicabil, asupra faptului dacă o participație de 2,5 % la capitalul unei societăți este suficientă în mod efectiv pentru a exercita o anumită influență asupra deciziilor societății în cauză și pentru a stabili activitățile sale. În acest stadiu există anumite îndoieli în legătură cu faptul dacă această condiție este îndeplinită. Pe de altă parte, trebuie să se considere că acest procentaj nu este decât un prag minim. Regimul național contestat acoperă astfel participații mult mai importante la capitalul societății care ar putea teoretic să confere acționarilor în cauză posibilitatea să exercite o anumită influență, în sensul jurisprudenței Curții, asupra anumitor decizii ale acestei societăți și să stabilească activitățile sale.

67. În orice caz, din decizia de trimitere( ) rezultă că majoritatea membrilor instanței de trimitere susțin că, datorită unor norme speciale care au incidență asupra societăților pe acțiuni ce exploatează un post de televiziune, cum este cea privind înregistrarea nominală a acțiunilor, trebuie să se considere că un acționar care deține o cotă mai mare de 2,5 % din capitalul social al acestui tip de societate nu este un investitor obișnuit, ci un investitor profesionist care, prin această participație la societate, poate fi în măsură să influențeze administrația persoanei morale și, astfel, funcționarea postului de televiziune. Presupunând că aceste afirmaţii sunt adevărate, trebuie să se prezume că acţionarii societăţii în cauză beneficiază şi de protecţia libertăţii de stabilire.

68. Articolul 48 CE stabilește la rândul său validitatea capitolului privind dreptul de stabilire pentru societăți și persoanele juridice de drept privat și de drept public, asimilându‑le în anumite condiții persoanelor fizice( ).

ii) Restricție la libertatea de stabilire

69. Niciun element nu indică faptul că prevederea contestată nu este aplicabilă fără distincție societăților pe acțiuni elene și străine sau acționarilor lor, prin urmare considerăm că aceasta nu are un caracter discriminatoriu.

– Articolul 43 CE în calitate de principiu general al interzicerii restricțiilor

70. Prin urmare, rămâne de stabilit dacă prevederea contestată constituie o restricție la libertatea de stabilire la care se referă articolul 43 CE și dacă, eventual această restricție poate fi justificată. Potrivit unei jurisprudențe constante( ), articolul 43 CE se opune oricărei măsuri naționale care, chiar și atunci când se aplică fără discriminare pe motiv de cetățenie sau de naționalitate, este susceptibilă să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea de către resortisanții comunitari a libertății de stabilire garantate de tratat.

71. Potrivit acestei jurisprudențe, articolul 43 CE nu se limitează să interzică discriminările directe și deghizate, ci poate fi considerat de asemenea un principiu general prin care sunt interzise restricțiile. Restricțiile la care se referă articolul 43 CE nu sunt, prin urmare, numai reglementările discriminatorii ci și, în anumite împrejurări, norme nediscriminatorii, și anume măsuri care nu dezavantajează în principiu, în mod intenționat sau în aplicarea lor, străinii( ). Articolul 43 se opune în principiu oricărei reglementări naționale care poate afecta exercitarea libertății de stabilire sau care o poate „face mai puțin atractivă”( ). Prin jurisprudența pe care a consacrat‑o circulației mărfurilor și liberei prestări a serviciilor, Curtea a inițiat o evoluție care a condus libertățile fundamentale de la un principiu general al nediscriminării la un principiu general al interzicerii restricțiilor care răspunde unei idei de „egalitate structurală a libertăților fundamentale”( ).

72. În opinia noastră, punctul de plecare în reflecțiile care trebuie făcute în vederea examinării caracterului restrictiv al prevederii contestate trebuie să fie ipoteza în care o societate stabilită în Uniune transferă sediul său principal (libertatea de stabilire primară) în Grecia sau stabilește o filială în acest stat (dreptul de stabilire secundar)( ). Nu se poate exclude ca perspectiva unei extinderi eventuale a răspunderii dincolo de limitarea răspunderii societății pe acțiuni și, astfel, existența unui risc pentru acționari de a-și asuma răspunderea în mod indivizibil în cazul unei încălcări a legislației și a normelor deontologice aplicabile posturilor de televiziune să poată avea un efect descurajant asupra întreprinderilor care doresc să transfere sediul lor dintr‑un alt stat membru în Grecia sau să își stabilească aici o filială. Riscul ca acționarii săi să riște o sancțiune care presupune o pierdere financiară poate descuraja societatea și acționarii săi să desfășoare o activitate în sectorul elen al audiovizualului. După cum arată instanța de trimitere( ), extinderea răspunderii asupra acționarilor face mai puțin atrăgătoare cumpărarea de acțiuni de la acest tip de societate. În consecință, regimul în cauză poate să facă mai puțin atractivă exercitarea de către aceste societăți străine a libertății de stabilire garantate de tratat.

73. În conformitate cu definiția generală pe care în prezent jurisprudența o dă restricției prevăzute la articolul 43 CE, ar trebui să se considere că în speță există o restricție privind libertatea de stabilire( ).

– Posibilitatea de a delimita, printr‑o interpretare teleologică, principiul interzicerii restricțiilor

74. Astfel cum a procedat și anterior, Curtea susține în mod cert coerența libertăților fundamentale, în măsura în care face o interpretare extensivă a noțiunii de restricție la care se referă articolul 43 CE( ). Cu toate acestea, Curtea nu s‑a pronunțat până în prezent în mod clar în legătură cu domeniul de aplicare al articolului 43 CE primul paragraf CE. Întrucât în Hotărârea Keck și Mithouard( ) aceasta a limitat libertatea de circulație a mărfurilor în temeiul articolului 28 CE, se ridică problema dacă o limitare dogmatică a noțiunii de restricție se impune de asemenea în ceea ce privește libertatea de stabilire. Obiectivul acestei libertăți fundamentale ar putea milita în acest sens, și anume de a alege în mod liber locul stabilirii, iar nu de a fi un instrument pentru operatorii economici în vederea modificării condițiilor care le sunt aplicabile în raport cu concurenții de pe plan național( ).

75. În conformitate cu scopul libertății de stabilire, care este de a înlătura restricțiile de acces ale societăților din alte state membre, și cu obiectivul dreptului Uniunii Europene privind societăţile, care este de a asigura existența, precum și identitatea unei societăți ce își transferă sediul în afara frontierelor( ), s‑ar putea în principiu admite să se determine domeniul de aplicare al principiului interzicerii restricțiilor în funcție de faptul dacă reglementarea națională în cauză instituie „bariere specifice privind accesul” sau se limitează să precizeze „condițiile privind locația”. În primul caz, principiul interzicerii restricțiilor ar fi aplicabil, în cealaltă situație numai interzicerea discriminării directe sau indirecte care implică libertatea de stabilire( ). Un anumit număr de hotărâri pronunțate în materia liberei prestări a serviciilor( ) și a liberei circulații a capitalurilor( ) demonstrează că, în fapt, Curtea consideră libertățile fundamentale în primul rând un instrument de deschidere a pieței și examinează, prin urmare, când cercetează dacă reglementările naționale restrâng libertăți fundamentale într‑o anumită situație, dacă aceste reglementări afectează sau nu afectează accesul la piața respectivă.

76. Când se examinează mai atent regimul național contestat în acțiunea principală, remarcăm că nu este vorba de o dispoziție care vizează în mod specific să reglementeze „accesul” societăților pe acțiuni la sectorul elen al audiovizualului, iar aceasta nu instituie „un obstacol” pentru o persoană care urmărește să aibă acces la un anumit sector. Mai degrabă face parte dintr‑un cadru juridic general care reglementează funcționarea posturilor de televiziune. Dispoziția amintită trebuie să garanteze respectarea legislației și a normelor deontologice aplicabile funcționării posturilor de televiziune. Dintr‑o perspectivă obiectivă, normele de reglementare a activității media trebuie respectate întotdeauna de operatorul unui post de televiziune. Din punct de vedere juridic, datoria de a respecta aceste condiții cadru care reglementează sectorul audiovizualului reprezintă o „obligație” legată de exploatarea unui post de televiziune, iar nu o „condiție”( ). Acest lucru înseamnă că regimul în cauză nu stabilește „dacă” și nici „când”, ci numai „cum” trebuie administrat un post de televiziune. Astfel, regimul nu reglementează decât „modalitățile” de exploatare a unui post de televiziune. În plus, respectarea acestor condiții nu afectează existența și identitatea unei societăți pe acțiuni.

77. În cazul în care Curtea va trebui să se pronunțe asupra unei limitări teleologice a principiului interzicerii restricțiilor, regimul național în cauză ar trebuie să fie încadrat la categoria „condițiilor aplicabile la locul respectiv”care, în această interpretare, nu ar trebui considerate restricții în sensul articolului 43 alineatul (1) CE. În lipsa unei restricții la libertatea de circulație, ar putea fi superfluă o analiză în raport cu articolele 43 CE și 48 CE.

78. În această privință, considerăm însă imperativ de subliniat că jurisprudența Curții include în mod cert indicii care să sugereze că aceasta înclină să admită, în anumite cazuri, o interpretare restrictivă , dar care nu ar putea conduce la ideea că, în fapt, Curtea ar fi abandonat interpretarea extensivă a noțiunii de restricție pe care o adoptase până în prezent. Ar trebui mai degrabă să se considere că, în principiu, această noțiune trebuie interpretată în sens larg. Prin urmare, considerațiile pe care le formulăm mai jos se bazează pe principiul unei interziceri globale a restricțiilor( ).

79. Există în consecință o restricție privind libertatea de stabilire.

iii) Justificarea unei restricții privind libertatea de stabilire

80. Jurisprudența Curții( ) demonstrează că măsurile naționale care restrâng exercitarea libertăților fundamentale garantate de tratat trebuie să îndeplinească următoarele condiții pentru a fi conforme cu articolul 43 CE: acestea trebuie să fie justificate prin motive imperative de interes general, să fie de natură să asigure realizarea obiectivului pe care îl urmăresc și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv. În plus, protecția drepturilor fundamentale constituie un interes legitim de natură să justifice, în principiu, o restricție privind obligațiile impuse de dreptul comunitar( ).

– Protecția drepturilor fundamentale ca interese legitime

81. Guvernul elen consideră că regimul național în cauză este justificat prin motive de interes public și social, după cum am menționat mai sus( ). O analiză generală a normelor noționale relevante arată că amenzile prevăzute la articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/95 vizează sancționarea încălcărilor obligației de a respecta anumite valori fundamentale protejate de constituție și în special protecția dreptului la personalitate, precum și a dreptului la o viață familială și la o viață privată. Amenda, pentru care reclamanta din acțiunea principală răspunde în mod indivizibil și solidar, a fost aplicată pentru încălcarea acestor valori, după cum rezultă din prezentarea situației de fapt din decizia de trimitere. Poziția guvernului elen trebuie prin urmare înțeleasă, la o analiză corectă, în sensul că invocă în mod vădit protecția drepturilor fundamentale de ordin constituțional.

82. În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, drepturile fundamentale sunt parte integrantă a principiilor generale de drept a căror respectare este asigurată de Curte. În acest scop, Curtea se inspiră din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, precum și din indicațiile oferite de instrumentele internaționale privind protecția drepturilor omului cu privire la care statele membre au colaborat sau la care au aderat. În acest sens, CEDO are o semnificație specială( ). Principiile dezvoltate în această jurisprudență au fost consacrate la articolul 6 alineatul (2) UE. Potrivit acestuia, „Uniunea respectă drepturile fundamentale, astfel cum sunt acestea garantate de Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, precum și astfel cum rezultă acestea din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, ca principii generale ale dreptului comunitar”. În plus, Curtea a invocat în mai multe rânduri Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene proclamată la Nisa la 7 decembrie 2000( ) pentru reafirmarea existenței principiilor generale de drept( ).

83. După cum a declarat Curtea în mai multe rânduri( ), Comunitatea nu poate accepta măsuri incompatibile cu respectarea drepturilor omului, astfel cum au fost recunoscute și garantate. În opinia Curții, întrucât respectarea drepturilor fundamentale se opune atât Comunității, cât și statelor membre, protecția drepturilor menționate constituie un interes legitim de natură să justifice, în principiu, o restricție a obligațiilor impuse de dreptul comunitar, chiar în temeiul unei libertăți fundamentale garantate de tratat( ).

84. În această privință, trebuie subliniat că dreptul la respectarea vieții private, pe care regimul contestat în acțiunea principală urmărește să îl protejeze potrivit informațiilor oferite de guvernul elen, este de asemenea un drept fundamental protejat în ordinea juridică a Uniunii Europene( ). Mai mult, acest drept fundamental este prevăzut la articolul 8 alineatul (1) din CEDO( ), precum și la articolul 7 din Carta drepturilor fundamentale( ).

85. În această privință, regimul național în cauză urmărește un scop recunoscut de ordinea juridică a Uniunii și care este, prin urmare, legitim.

– Controlul proporționalității

86. După cum am arătat deja în Concluziile prezentate la 14 aprilie 2010 în cauza C‑271/08, Comisia/Germania, trebuie să se considere că libertățile fundamentale și drepturile fundamentale au același rang( ). În cazul în care, într‑o situație concretă, exercitarea unui drept fundamental restrânge o libertate fundamentală, trebuie să se caute o conciliere justă între cele două poziții juridice. Prin urmare, în această privință, trebuie, pe de o parte, să se pornească de la principiul că exercitarea unei libertăți fundamentale constituie un obiectiv legitim care poate institui limite în cazul unui drept fundamental. Cu toate acestea, dimpotrivă, concretizarea unui drept fundamental trebuie de asemenea să fie recunoscută ca obiectiv legitim care poate restrânge o libertate fundamentală. Pentru a trasa în mod precis limita dintre libertățile fundamentale și drepturile fundamentale, principiul proporționalității are o importanță primordială. În cadrul examinării proporționalității, trebuie să se aibă în vedere în special un model de evaluare pe trei niveluri, cu ajutorul căruia trebuie să se verifice: 1) caracterul corespunzător al măsurii în cauză: 2) necesitatea sa și 3) caracterul său rezonabil.( )

87. În consecință, deși protecția dreptului fundamental la respectarea vieții private constituie un interes legitim de natură să justifice, în principiu, o restricție a unei libertăți fundamentale garantate de Tratatul CE, cum ar fi libertatea de stabilire, nu este mai puțin adevărat că astfel de restricții nu pot fi justificate decât dacă sunt de natură să garanteze realizarea obiectivului urmărit și nu depășesc ceea ce este necesar pentru ca acesta să fie atins( ).

88. Controlul proporționalității necesită examinarea situației de fapt și de drept din fiecare stat membru implicat; instanța de trimitere are sarcina să efectueze această examinare( ). În speță, Curtea are suficiente informații despre situația de fapt și de drept pentru a aprecia în mod abstract cauza cu care este sesizată în raport cu principiul proporționalității. Este sarcina instanței de trimitere să ia în considerare criteriile de interpretare furnizate de Curte când aplică dreptul comunitar în acțiunea principală( ).

Caracterul corespunzător

89. După cum a confirmat guvernul elen, în procedura orală ca răspuns la o întrebare a Curții, trebuie să se considere că regimul în cauză se bazează în esență pe prezumția legiuitorului elen că un acționar care deţine o cotă mai mare de 2,5 % din capitalul unei societăți pe acțiuni are posibilitatea să influențeze conducerea societății. Atât instanța de trimitere, cât și guvernul elen evocă și dezvoltă în prezentările lor această prezumție a legiuitorului național. Instanța de trimitere( ) arată că un acționar care deține o cotă mai mare de 2,5 % din capitalul unei societăți pe acțiuni nu este un investitor obișnuit, ci un investitor profesionist care, prin această participaţie la societate, poate fi în măsură să influențeze administrația persoanei juridice și astfel, funcționarea postului de televiziune. Guvernul elen( ) amintește că acționarii au posibilitatea, grație participării la adunarea generală și implicării în desemnarea organelor administrative ale societății, să vegheze la stabilirea normelor și a principiilor legate de alegerea programelor și a atitudinii adoptate de fiecare post în raport cu actualitatea.

90. Indiferent de problema dacă această prezumție legală corespunde realității în acțiunea principală sau, cu alte cuvinte, dacă, printr‑o participație de 5 % la capitalul social al societății pe acțiuni „Nea Tileorasi”, după cum a precizat guvernul elen în ședință, reclamanta din acțiunea principală are în mod efectiv o influență determinantă în privința deciziilor acestei societăți, fiind de competența instanței de trimitere să stabilească în concret acest lucru( ), este în orice caz mai mult decât îndoielnic ca această influență să poată fi considerată suficientă pentru a influența alegerea posturilor de televiziune într‑o asemenea măsură încât să excludă o încălcare a legislației și a normelor deontologice care reglementează funcționarea unui post de televiziune.

91. În această privință, trebuie să se examineze mai întâi statutul acționarului într‑o societate pe acțiuni. Drepturile acționarului se clasifică în general în drepturi patrimoniale, drepturi de participare și drepturi de protecție( ). Spre deosebire de membrul unui organ de conducere din cadrul societății pe acțiuni, ce ar avea o posibilitate mai mare de a exercita o influență asupra postului de televiziune care aparține societății, acționarul obișnuit își exercită în principiu dreptul de a participa la adunarea generală sau dreptul de vot( ). Potrivit legislației și statutelor, aceste drepturi de participare includ desemnarea și revocarea organelor de conducere sau de supraveghere( ). În această privință, trebuie să remarcăm că în al doilea caz influența acționarului asupra conducerii societății este cu atât mai redusă cu cât nu este decât indirectă( ). În plus, normele de fond privind desemnarea și revocarea organelor sunt diferite în funcție de legislație și de statute. În timp ce desemnarea organelor este supusă principiului general potrivit căruia toți mandatarii sunt aleși de adunarea generală cu vot majoritar, statutele pot impune o alegere proporțională sau pot să acorde anumitor funcționari sau organisme dreptul de a alege un mandatar. Faptul că există situații diferite demonstrează că, la o analiză mai atentă, posibilitățile pe care acționarul este prezumat că le are pentru a influența conducerea societății par a fi mai puțin importante decât se afirmă.

92. În afară de structura însăși a societății, trebuie să se distingă structura proprie a postului de televiziune în care directorul de programe are un rol deosebit în calitate de responsabil pentru toată redacția postului de televiziune. Sub coordonarea acestuia se află redactorii‑șefi pentru fiecare sector. În plus, există diferiți operatori care răspund pentru realizarea diferitelor emisiuni. Aceste persoane acționează mai mult sau mai puțin independent în cadrul propriului domeniu de responsabilitate.

93. Acționarul se găsește astfel la capătul unui lung lanț de factori de decizie al căror comportament îl poate influența numai într‑o măsură limitată. A fortiori, acesta nu poate estima dacă un operator al postului încalcă în mod intenționat sau prin neglijență legislația sau normele deontologice care reglementează funcționarea acestor posturi. Aceste considerații demonstrează că influența pe care o are un acționar într‑o societate nu demonstrează influența sa efectivă asupra mecanismelor interne ale unui post de televiziune. Instanța de trimitere ar trebui să analizeze, eventual, dacă posibilitatea acționarului de a exercita o influență, considerată drept evidentă de regimul național, este de fapt pur teoretică.

94. Pe de altă parte, după cum subliniază în mod temeinic guvernul elen, acționarul și‑ar putea exercita dreptul de participare pentru a se asigura că sunt adoptate linii directoare clare în privința programelor. Un posibil exemplu ar fi redactarea unui cod de conduită al operatorilor postului de televiziune, care să îi oblige să respecte anumite valori consacrate în constituție pentru protecția dreptului individual al personalității, precum și a dreptului la o viață privată și la o viață familială. În orice caz, s‑ar putea reduce riscul unor încălcări impunând organelor de conducere să se asigure că postul de televiziune care aparține societății și toți operatorii săi respectă un anumit număr de principii etice.

95. Acest lucru ar presupune în mod evident o acțiune concertată a mai multor acționari întrucât, în principiu, adunarea generală ar trebui să decidă în această privință. Dreptul de a convoca adunarea generală și de a solicita înscrierea unui punct pe ordinea de zi depinde în general, potrivit dreptului societăţilor din statele membre, de un prag pe care trebuie să îl atingă participația acționarilor interesați la capitalul subscris al societății. Potrivit articolului 55 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2157/2001, această participare se ridică la cel puțin 10 % pentru societatea europeană. Însă, chiar presupunând că acest prag este atins, există o îndoială că o astfel de măsură preventivă ar exclude orice încălcare din partea operatorilor posturilor de televiziune.

96. Cu toate acestea, pentru examinarea caracterului corespunzător al unei măsuri este important să se verifice dacă, după toate probabilitățile, măsura poate produce efecte în sensul dorit de statul membru, lăsând însă statelor membre o anumită marjă de predictibilitate. O măsură adoptată de un stat membru nu ar trebui, prin urmare, să fie calificată drept necorespunzătoare decât dacă nu ar produce niciun efect în sensul urmărit( ). În opinia noastră, considerațiile care au inspirat legiuitorul pentru adoptarea regimului național în cauză sunt mai degrabă de ordin teoretic. Amenințarea unei amenzi ar putea incita acționarul să adopte măsuri preventive pentru evitarea unor încălcări. Totuși, aceasta nu poate exclude orice încălcare. Trebuie însă să se admită capacitatea unui astfel de regim de a contribui la protecția drepturilor individuale privind personalitatea, precum și a dreptului la viață privată și la viață familială, în măsura în care, în orice caz, favorizează protecția acestor drepturi.

Necesitatea

97. Principiul proporționalității presupune, în plus, alegerea măsurii mai puțin constrângătoare din setul de măsuri care ar putea fi adoptate( ).

98. După cum a arătat în mod temeinic guvernul elen în cadrul ședinței, în sectorul audiovizualului, în loc de a aplica o amendă, autoritățile de supraveghere competente ar putea să retragă licența de funcționare a postului respectiv. Cu toate acestea, în acest domeniu, retragerea licenței este cea mai dură sancțiune( ), cu atât mai mult cu cât este însoțită de o interdicție de exploatare a unui post de televiziune( ). În schimb, aplicarea unei singure amenzi în cazul unei încălcări eventuale a legislației și a normelor deontologice este în mod evident o măsură mai puțin constrângătoare.

99. Cu toate acestea, se ridică problema dacă o soluție mai puțin constrângătoare poate fi avută în vedere în contextul acestui tip de sancțiuni.

100. Numai perspectiva amenzilor asupra unei societăți pe acțiuni, fără extinderea răspunderii, ar putea în principiu să asigure respectarea de către aceasta a legislației și a normelor deontologice care reglementează funcționarea unui post de televiziune. Totuși, este îndoielnic că ar avea același efect disuasiv având în vedere că amenda nu ar cauza decât o pierdere financiară societății. În funcție de situația sa financiară, societatea ar putea să își permită să suporte o astfel de sancțiune fără să fie nevoită să își modifice comportamentul în mod semnificativ. Efectul unei astfel de sancțiuni ar fi incert. Situația este în mod clar diferită atunci când acționarii răspund fiecare în mod solidar pentru amenzi cu tot patrimoniul lor. În acest caz acționarul ar opta mai degrabă să ia inițiativa pentru a evita angajarea răspunderii sale. Sub acest aspect, cele două abordări nu pot fi considerate la fel de eficiente.

101. Mai degrabă ar trebui să luăm în considerare o abordare personalizată care ar ține cont cât mai mult posibil de împrejurările din speță. Astfel, de exemplu, ar putea să se prevadă răspunderea numai în cazul acţionarilor cărora li se poate imputa o încălcare concretă. Întrucât amenda trebuie considerată drept sancțiune, trebuie să existe în mod necesar un act culpabil care poate fi imputat persoanei în cauză. S‑ar împiedica astfel sancționarea acţionarilor care, deși doresc, nu pot lua măsuri, în mod individual sau colectiv, pentru a preveni încălcarea. Regimul actual privește de asemenea astfel de acționari prin domeniul său larg de aplicare. Abordarea personalizată ar restrânge mai puțin libertatea de stabilire și, în plus, ar avea același rezultat precum norma aplicabilă în prezent. Este de competența legiuitorului național să dezvolte în continuare acest regim.

102. În consecință, trebuie să se considere că regimul național în cauză nu este necesar pentru atingerea obiectivului vizat.

Proporționalitate

103. În sfârșit, sarcinile impuse trebuie să fie proporționale cu obiectivele urmărite( ).

104. În legătură cu protecția drepturilor cu valoare constituțională, precum dreptul individual la personalitate sau dreptul la o viață privată sau la o viață familială, se recomandă în opinia noastră să se lase o anumită marjă de apreciere legiuitorului național( ). Această putere de apreciere nu poate însă determina răspunderea acţionarilor pentru fapte care nu le sunt imputabile, cu atât mai mult cu cât cunoaştem faptul că aceste încălcări nu pot fi total excluse, având în vedere organizarea deosebită a unei societăţi şi a unui post de televiziune. În acest caz, libertatea de stabilire va fi restrânsă, depăşind ceea ce este necesar pentru protecţia drepturilor menţionate anterior.

105. În măsura în care se poate presupune că regimul național în cauză vizează în esență să incite acționarul să adopte măsuri preventive, ar fi mai rezonabil să fie responsabili numai acționarii care au o anumită influență nu numai asupra societății, ci și asupra organului său de conducere, și, prin urmare, indirect asupra persoanelor înseși care iau deciziile în cadrul postului de televiziune. Trebuie să existe îndoieli asupra acestui lucru în privința acționarilor care nu dețin decât o participație de 2,5 % din capital. După cum s‑a menționat mai sus, se ridică problema dacă un acționar este în măsură, în mod individual, să asigure adoptarea de măsuri pentru a împiedica încălcări ale legislației și ale normelor deontologice care reglementează funcționarea posturilor de televiziune.

106. În consecință, sarcinile impuse acționarilor nu sunt proporționale cu obiectivele urmărite.

107. Pentru aceste motive, concluzionăm că regimul național în cauză nu poate fi considerat proporțional. Acesta este bazat pe un echilibru între libertatea de stabilire ca libertate fundamentală și dreptul fundamental la respectarea vieții private și la o viață familială, care nu este conform cu dreptul comunitar.

iv) Concluzie intermediară

108. În esență, se poate afirma că articolele 43 CE și 48 CE se opun unei reglementări naționale precum cea care figurează la articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/1995.

c) Libera circulație a capitalurilor

i) Aplicabilitatea articolului 56 CE

109. Problema compatibilității regimului în cauză cu dispozițiile tratatului referitoare la libera circulație a capitalurilor nu se pune decât dacă, în lumina acestor prevederi, regimul amintit poate include o restricție separată, iar prevederile tratatului referitoare la libertatea de stabilire nu sunt aplicabile( ).

110. Având în vedere afirmațiile noastre de la punctele 63-66 din prezentele concluzii privind domeniul de aplicare al articolelor 43 CE și 48 CE, examinarea din perspectiva articolului 56 CE nu pare necesară decât în raport cu acționarii care dețin mai mult de 2,5 % din capitalul social al unei societăți care însă nu dispun de o participație ce le permite să exercite o anumită influență asupra deciziilor societății și să stabilească activitățile acesteia( ).

ii) Restricție privind libera circulație a capitalurilor

111. Potrivit unei jurisprudențe constante( ), articolul 56 alineatul (1) CE interzice de o manieră generală orice restricții privind circulația capitalurilor între statele membre.

112. Întrucât Tratatul CE nu definește noțiunea „libera circulație a capitalurilor” în sensul articolului 56 alineatul (1) CE, Curtea a recunoscut deja o valoare indicativă a nomenclaturii din anexa la Directiva 88/361/CEE a Consiliului din 24 iunie 1988 pentru punerea în aplicare a articolului 67 din tratat( ) (acest articol a fost abrogat prin Tratatul de la Amsterdam). „Circulația capitalurilor” la care se referă articolul 56 alineatul (1) CE include în special investițiile directe sub formă de participație în acțiuni într‑o întreprindere care permit participarea efectivă la administrarea și conducerea sa (investiții numite directe), precum și achiziția de titluri pe piața de capital, numai în scopul de a investi, fără intenția de a dobândi o influență asupra administrării și conducerii întreprinderii (investiții numite „de portofoliu”)( ).

– Articolul 56 CE ca principiu al interzicerii restricțiilor

113. În privința acestor două forme de investiții, Curtea a stabilit că reglementările naționale trebuie calificate drept „restricții” în sensul articolului 56 alineatul (1) CE atunci când pot împiedica sau restrânge achiziționarea de acțiuni în societățile în cauză sau pot descuraja investitorii din alte state membre să investească în capitalul acestor întreprinderi( ).

114. După cum am arătat deja( ), riscul acționarului de a răspunde personal poate avea un efect disuasiv asupra eventualilor investitori, în condițiile în care participarea într‑o astfel de întreprindere implică un risc financiar suplimentar care depășește riscul inerent mediului de afaceri. În această privință, trebuie amintite constatările efectuate de instanța de trimitere care indică faptul că extinderea răspunderii asupra acționarilor face mai puțin atractivă achiziționarea de acțiuni, precum în cazul reclamantei din acțiunea principală.

115. Potrivit acestei definiții extensive, adoptată până în prezent de Curte, ar trebui să se rețină în speță existența unei restricții în sensul articolului 56 alineatul (1) CE.

– Posibilitatea de a delimita principiul interzicerii restricțiilor în lumina unei interpretări teleologice

116. Precum în cazul libertății de stabilire, Curtea a evocat de asemenea în jurisprudența consacrată până în prezent liberei circulații a capitalurilor posibilitatea de a limita, într‑o interpretare teleologică( ), principiul interzicerii restricțiilor. În vederea unei convergențe cât mai ample posibil între libertățile fundamentale, s‑ar putea face o delimitare teleologică a interzicerii restricțiilor în domeniul liberei circulații a capitalurilor și să se facă o distincție în funcție de faptul dacă prevederea națională în cauză instituie „restricții specifice privind accesul” sau se limitează să precizeze „condițiile aplicabile la locul respectiv”. O interpretare diferită a celor două libertăți fundamentale ar conduce în mod necesar la o contradicție în privința regimului marilor și micilor acționari întrucât, în timp ce marii acționari nu ar beneficia de libertatea de stabilire, micii acționari ar putea să se opună regimului național în cauză invocând o restricție la libera circulație a capitalurilor. În condițiile în care marii acționari nu pot obține în temeiul libertăților fundamentale niciun drept în vederea armonizării condițiilor aplicabile la locul respectiv( ), acest lucru nu ar fi posibil, a fortiori, pentru micii acționari. În plus, nu există niciun motiv pentru a exista o diferență de tratament întrucât ambele categorii de acționari se află într‑o situație identică.

117. În ceea ce privește însuși regimul național contestat, trebuie să constatăm că acesta nu restrânge posibilitatea acționarilor de a participa la societate pentru a institui sau pentru a menține relații economice durabile și directe cu aceasta, care să le permită să participe efectiv la administrarea și la conducerea sa. Niciun obstacol de drept sau de fapt nu este instituit împotriva investitorilor direcți. Regimul nu reglementează în mod specific nici natura și nici modalitățile de investiții în societăți care își desfășoară activitatea în sectorul elen al audiovizualului. Regimul național în cauză trebuie mai degrabă să fie încadrat, conform precizărilor făcute mai sus( ), la categoria „condițiilor aplicabile la locul respectiv”, care în măsura în care se admite o interpretare teleologică restrictivă nu ar trebui asimilate unei restricții în sensul articolului 56 alineatul (1) CE.

118. După cum am arătat deja( ), niciun element nu sugerează, cu excepția unor cazuri izolate, că, în fapt, Curtea ar fi pregătită să abandoneze interpretarea extensivă a noțiunii de restricție pe care a adoptat‑o până în prezent. Acesta este motivul pentru care considerațiile care urmează se întemeiază pe accepțiunea extensivă a principiului interzicerii restricțiilor.

119. Există prin urmare o restricție privind libera circulație a capitalurilor. În plus, trebuie să se examineze dacă aceasta poate fi justificată și poate face față unui control al proporționalității.

iii) Justificare

– Protecția drepturilor fundamentale ca interes legitim

120. În măsura în care regimul național în cauză vizează să protejeze dreptul fundamental la respectarea vieții private, acesta urmărește un obiectiv recunoscut de ordinea juridică a Uniunii și, prin urmare, legitim, care în principiu poate justifica o restricție( ).

– Controlul proporționalității

121. Regimul în cauză pare a nu fi adaptat protecției drepturilor menționate în măsura în care, în temeiul acestuia, sunt responsabili inclusiv acționarii care nu exercită nicio influență certă asupra deciziilor societății, în special întrucât categoria amintită nu are mijloacele pentru a preveni încălcările legislației și a normelor de conduită care reglementează funcționarea posturilor de televiziune.

122. Întrucât se pot concepe măsuri mai puțin radicale care oferă aceeași posibilitate de reușită, de exemplu răspunderea acționarilor care au efectiv influență asupra organului de conducere al societății sau asupra structurilor de decizie ale postului de televiziune sau a acționarilor cărora li se poate imputa în mod efectiv o încălcare, trebuie să se considere că nu este necesar nici ca regimul în cauză să aibă ca obiect răspunderea întregii categorii de acționari în cauză.

123. Obiecțiile formulate în temeiul restricției la libertatea de stabilire sunt valabile, a fortiori, pentru libera circulație a capitalurilor. O restricție a acestei libertăți fundamentale care nu este necesară în vederea protecției dreptului fundamental nu răspunde cerinței de proporționalitate. Libera circulație a capitalurilor nu protejează astfel decât acționarii care nu sunt în măsură să exercite o anumită influență asupra deciziilor societății sau să stabilească activitățile sale. Faptul că totuși li se poate aplica o amendă se dovedește a fi o restricție necompatibilă cu această libertate fundamentală.

124. În consecință, regimul național în cauză trebuie considerat în ansamblu neproporțional. Acesta este bazat pe un echilibru între libera circulație a capitalurilor în calitate de libertate fundamentală și dreptul fundamental la respectarea vieții private și la o viață familială, care nu este conform cu dreptul comunitar.

iv) Concluzie intermediară

125. În esență, se poate afirma că articolul 56 alineatul (1) CE se opune unei reglementări naționale precum cea care figurează la articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/1995.

VII – Concluzie

126. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă în modul următor la întrebarea preliminară adresată de Symvoulio tis Epikrateias:

1) „1) Prima directivă 68/151/CEE a Consiliului din 9 martie 1968 de coordonare, în vederea echivalării, a garanțiilor impuse societăților în statele membre, în înțelesul articolului 58 al doilea paragraf din tratat, pentru protejarea intereselor asociaților sau terților nu se opune unei reglementări naționale precum cea care figurează la articolul 4 alineatul 3 din Legea nr. 2328/1995 în măsura în care prevede că amenzile menționate la alineatele precedente ale acestui articol pentru cazurile de încălcare a legislației și a normelor deontologice care reglementează funcționarea posturilor de televiziune sunt aplicate în mod indivizibil și solidar, nu numai societății titulare a autorizației de înființare și de exploatare a postului de televiziune, ci și tuturor acționarilor care dețin o cotă mai mare de 2,5 % din capitalul social.

2) 2) În schimb, articolele 43 CE, 48 CE și 56 CE se opun unei reglementări naționale precum cea menționată la punctul 1 de mai sus.”