În temeiul normelor interne ale Parlamentului European privitoare la Comitetul consultativ privind hărțuirea și prevenirea acesteia la locul de muncă, Comitetul consultativ privind hărțuirea, odată sesizat de un funcționar sau de un agent al instituției, deține o competență specifică în ceea ce privește punerea în aplicare, de la caz la caz, a dispozițiilor articolului 12a din statut, atribuțiile sale fiind, înainte de toate, în temeiul articolului 5 din normele respective, tocmai de a preveni și/sau de a face să înceteze orice comportament din sfera hărțuirii, desfășurându‑și activitatea în această privință, în conformitate cu articolul 7 din aceleași norme, „în cea mai deplină autonomie, independență și confidențialitate”.

În special, rezultă din articolele 10 și 11 din normele interne că sesizarea Comitetului consultativ privind hărțuirea de către orice funcționar sau agent al instituției nu este condiționată de prezentarea nici chiar a unui început de probă care să permită să se concluzioneze în sensul hărțuirii și că, în schimb, odată sesizat, acest comitet are obligația de a‑și îndeplini atribuțiile care i‑au fost încredințate fără ca exercitarea acestor funcții să fie subordonată unei decizii oarecare a autorității împuternicite să facă numiri, cu excepția cazului în care acest comitet sesizează el însuși în acest sens autoritatea împuternicită să facă numiri, în special în temeiul articolului 14 din normele interne.

În consecință, reprezintă o încălcare vădită a normelor interne, pe de o parte, declinarea competenței comitetului consultativ sub pretextul că hărțuitorul prezumat al unui asistent parlamentar acreditat era deputatul al cărui asistent era acesta, deși o astfel de excludere nu este deloc prevăzută de aceste norme și, pe de altă parte, respingerea de către Parlament a reclamației persoanei interesate și afirmarea faptului că susținerile privind hărțuirea formulate de acesta din urmă în fața comitetului menționat în temeiul articolului 9 din normele menționate nu erau susținute de niciun început de probă, cu toate că nu se menționează nicăieri în aceleași norme o astfel de condiție de admisibilitate pentru soluționarea unei cereri de către Comitetul consultativ privind hărțuirea.

Din aceasta reiese de asemenea că, în temeiul articolului 90 alineatul (1) a treia teză din statut, lipsa răspunsului Comitetului consultativ privind hărțuirea la cererea formulată de un agent este echivalentă cu o decizie implicită de respingere din partea autorității abilitate să încheie contracte.

Nici obiectivul, nici cuprinsul normelor interne nu pot justifica o interpretare potrivit căreia Comitetul consultativ privind hărțuirea nu ar avea competența de a asculta un asistent parlamentar acreditat care se consideră victima unei hărțuiri și de a examina o cerere de asistență introdusă în această privință de acesta din urmă.

În plus, trebuie să se arate că o altă interpretare ar avea drept efect lipsirea de orice efect util a articolului 12a din statut și anularea protecției asigurate de această dispoziție asistenților parlamentari acreditați împotriva hărțuirii morale ale cărei victime pot fi aceștia, săvârșită de un deputat. Or, un astfel de rezultat ar fi în contradicție vădită cu obiectivul și cu domeniul de aplicare al acestei dispoziții din statut, precum și cu articolul 31 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care prevede expres că orice lucrător are dreptul la condiții de muncă ce respectă sănătatea, securitatea și demnitatea sa.

(a se vedea punctele 40-43, 46 și 47)

Tribunalul Funcției Publice: Hotărârea CH/Parlamentul, EU:F:2013:203, punctul 59