27

În ceea ce privește primul motiv invocat de reclamante în susținerea acțiunii, Tribunalul a examinat cu titlu preliminar posibilitatea de a imputa societății-mamă comportamentul ilicit al unei filiale, pronunțându-se după cum urmează: „57 Trebuie amintit mai întâi că noțiunea de întreprindere în sensul articolului 81 CE include entități economice care constau, fiecare, într-o organizare unitară de elemente personale, materiale și imateriale, ce urmărește în mod durabil un scop economic determinat, organizare care poate contribui la săvârșirea unei încălcări vizate de această dispoziție (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T-9/99, Rec., p. II-1487, punctul 54 și jurisprudența citată). 58 În consecință, între societatea-mamă și filiala acesteia nu este o relație de instigare referitoare la încălcare, nici, cu atât mai mult, o implicare a primei în încălcarea menționată, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul menționat mai sus este cel care împuternicește Comisia să adreseze decizia prin care aplică amenzi societății-mamă a unui grup de societăți. Într-adevăr, trebuie amintit că dreptul comunitar al concurenței recunoaște că diferitele societăți care aparțin aceluiași grup constituie o entitate economică și deci o întreprindere în sensul articolelor 81 CE și 82 CE, dacă societățile vizate nu își stabilesc în mod autonom comportamentul lor pe piață (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Michelin/Comisia, T-203/01, Rec., p. II-4071, punctul 290). 59 Trebuie arătat de asemenea că, în vederea aplicării și executării deciziilor Comisiei în materie de drept al concurenței, este necesară identificarea în calitate de destinatar a unei entități care are personalitate juridică (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, cunoscută sub numele «PVC II», T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 și T-335/94, Rec., p. II-931, punctul 978). 60 În cazul particular în care o societate-mamă deține 100% din capitalul filialei sale autoare a unui comportament ilicit, există o prezumție simplă potrivit căreia societatea-mamă respectivă exercită o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 25 octombrie 1983, AEG[-Telefunken]/Comisia, 107/82, Rec., p. 3151, punctul 50, și Hotărârea PVC II, punctul 59 de mai sus, punctele 961 și 984) și că acestea constituie, în consecință, o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE (Hotărârea Tribunalului din , Tokai Carbon și alții/Comisia, T-71/03, T-74/03, T-87/03 și T-91/03, […], punctul 59). Drept urmare, revine societății-mamă care contestă în fața instanței comunitare o decizie a Comisiei de a-i aplica o amendă pentru un comportament săvârșit de filiala acesteia sarcina de a răsturna această prezumție, aducând elemente de probă care pot demonstra autonomia acesteia din urmă (Hotărârea Tribunalului din , Avebe/Comisia, T-314/01, Rec., p. II-3085, punctul 136; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Curții din , Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, C-286/98 P, Rec., p. I-9925, denumită în continuare «Hotărârea Stora», punctul 29). 61 În această privință, trebuie subliniat că, dacă este adevărat că la punctele 28 și 29 din Hotărârea Stora, punctul 60 de mai sus, Curtea a prezentat, pe lângă deținerea în proporție de 100% a capitalului filialei, și alte împrejurări, precum necontestarea influenței exercitate de societatea-mamă asupra politicii comerciale a filialei sale și reprezentarea comună a celor două societăți în cursul procedurii administrative, nu este mai puțin adevărat că împrejurările menționate nu au fost evidențiate de Curte decât în scopul de a expune ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul pentru a concluziona că acesta nu se bazase doar pe deținerea de societatea-mamă a întregului capital al filialei. În consecință, faptul că aprecierea Tribunalului în această cauză a fost confirmată de Curte nu poate avea drept consecință modificarea principiului consacrat la punctul 50 din Hotărârea AEG[-Telefunken]/Comisia, punctul 60 de mai sus. 62 În aceste condiții, este suficient să demonstreze Comisia că întreg capitalul unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a concluziona că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii sale comerciale. Drept urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea-mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate dovedește că filiala sa nu aplică în esență directivele emise de aceasta și, în consecință, se comportă în mod autonom pe piață. 63 Trebuie analizat de asemenea, în cadrul prezentelor observații introductive, argumentul care ocupă un loc central în înscrisurile reclamantelor, potrivit căruia influența prezumată a societății-mamă pe motivul deținerii întregului capital al filialei sale se raportează la politica comercială stricto sensu a acesteia […]. Potrivit reclamantelor, intră în domeniul de aplicare al acestei politici, de exemplu, strategia de distribuție și de prețuri. În consecință, potrivit acestui argument, societatea-mamă ar putea răsturna prezumția demonstrând că filiala administrează aceste aspecte specifice ale politicii sale comerciale fără a primi directive în această privință. 64 În acest sens, trebuie indicat că, în cadrul analizei existenței unei entități economice între mai multe societăți care fac parte din același grup, instanța comunitară a analizat dacă societatea-mamă putea influența politica de prețuri (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, [Imperial Chemical Industries]/Comisia, 48/69, Rec., p. 619, punctul 137, și Hotărârea Geigy/Comisia, 52/69, Rec., p. 787, punctul 45), activitățile de producție și de distribuție (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din , Istituto Chemioterapico Italiano și Commercial Solvents/Comisia, 6/73 și 7/73, Rec., p. 223, punctele 37 și 39-41), obiectivele de vânzare, marjele brute, cheltuielile de vânzare, «cash flow»-ul, stocurile și marketingul (Hotărârea Tribunalului din , Viho/Comisia, T-102/92, Rec., p. II-17, punctul 48). Totuși, nu se poate deduce din aceasta că doar aceste aspecte fac parte din noțiunea de politică comercială a unei filiale în scopul aplicării articolelor 81 CE și 82 CE cu privire la societatea sa mamă. 65 Dimpotrivă, rezultă din această jurisprudență, coroborată cu considerațiile care figurează la punctele 57 și 58 de mai sus, că societății-mamă îi revine obligația să supună aprecierii Tribunalului orice element referitor la legăturile organizatorice, economice și juridice dintre filiala sa și ea însăși și pe care societatea-mamă îl consideră ca fiind de natură să demonstreze că acestea nu constituie o entitate economică unică. Rezultă de asemenea din aceasta că, în momentul când efectuează aprecierea, Tribunalul trebuie să țină cont de ansamblul elementelor care îi sunt prezentate de părți, al căror caracter și a căror importanță pot varia în funcție de caracteristicile proprii fiecărui caz în parte. 66 În lumina acestor considerații trebuie verificat dacă Akzo Nobel și filialele sale destinatare ale [deciziei în litigiu] constituie o entitate economică unică.”