ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

Prin scrisoarea din 3 august 2016, SRB a pus la dispoziția reclamantei o copie a primei și a celei de a doua decizii atacate (denumite în continuare, împreună, „deciziile atacate”), anexele la aceste decizii conținând numai datele referitoare la reclamantă, o copie a fișierului de date referitoare la reclamantă și copii ale următoarelor decizii: – decizia SRB din sesiunea executivă din 14 septembrie 2015 privind definiția pilonului „indicatorii de risc suplimentari care urmează să fie determinați de către autoritatea de rezoluție” (SRB/ES/SRF/2015/00); – decizia SRB din sesiunea plenară din 30 septembrie 2015 privind formularul declarației pentru contribuțiile aferente anului 2016 (SRB/PS/SRF/2015/01); – decizia SRB din sesiunea plenară din 23 octombrie 2015 privind modificarea formularului declarației pentru contribuțiile aferente anului 2016 (SRB/PS/SRF/2015/02); – decizia SRB din sesiunea executivă din 30 noiembrie 2015 privind regulile comune pentru calcularea contribuțiilor ex ante pentru anul 2016 la FUR, în ceea ce privește discretizarea în etapa 2 (SRB/ES/SRF/2015/03); – decizia SRB din sesiunea executivă din 30 noiembrie 2015 privind garanțiile suplimentare aplicate datelor furnizate pentru calculul contribuțiilor ex ante pentru anul 2016 la FUR (SRB/ES/SRF/2015/04); – decizia SRB din sesiunea executivă din 30 noiembrie 2015 privind regulile comune pentru calcularea contribuțiilor ex ante pentru anul 2016 la FUR, în ceea ce privește data de referință a ajutoarelor de stat (SRB/ES/SRF/2015/05); – decizia SRB din sesiunea executivă din 24 februarie 2016 privind prelucrarea datelor care lipsesc, după transmiterea tuturor datelor finale (SRB/ES/SRF/2016/00/A); – decizia SRB din sesiunea executivă din 10 martie 2016 privind nivelul‑țintă al FUR pentru anul 2016 (SRB/ES/SRF/2016/01); – decizia SRB din sesiunea executivă din 10 martie 2016 privind deducerea contribuțiilor ex ante pentru anul 2015 din contribuțiile ex ante pentru anul 2016 (SRB/ES/SRF/2016/03); – decizia SRB din sesiunea executivă din 6 aprilie 2016 privind modificarea formularului declarației pentru contribuțiile aferente anului 2016 (SRB/ES/SRF/2016/04); – decizia luată de SRB în sesiunea executivă din 6 aprilie 2016 privind modificarea prelucrării datelor care lipsesc, după transmiterea tuturor datelor finale (SRB/ES/SRF/2016/05/A).
88

În aceste condiții, în temeiul principiilor aplicate de Tribunal în hotărârea privind trimiterea spre rejudecare (punctele 204 și 205) și printr‑o apreciere ex aequo et bono a prejudiciului suferit de doamna Sintobin, se impune obligarea Comisiei in solidum la plata către această reclamantă a sumei de 50000 de euro, pentru repararea prejudiciului moral suferit de aceasta ca urmare a asasinării fiului său, și respingerea, în rest, a cererii sale de despăgubire.
6

Astfel, gazoductul OPAL este deținut de WIGA Transport Beteiligungs‑GmbH & Co. (denumită în continuare „WIGA”, anterior W & G Beteiligungs‑GmbH & Co. KG, anterior Wingas GmbH & Co. KG), care deține o cotă‑parte de 80 % din gazoductul menționat, și de E.ON Ruhrgas AG, care deține o cotă‑parte de 20 % din acesta. WIGA este controlată în comun de OAO Gazprom și de BASF SE. Societatea care exploatează partea din gazoductul OPAL care aparține WIGA este OPAL Gastransport GmbH & Co. KG (denumită în continuare „OGT”).
198

Or, trebuie să se observe că reclamantele fac confuzie între, pe de o parte, competența Comisiei în temeiul articolului 101 TFUE și al articolului 53 din Acordul privind SEE în temeiul dreptului internațional public în ceea ce privește un acord, o decizie sau o practică concertată care a fost contestată în cadrul celui de al doilea motiv și, pe de altă parte, întinderea geografică a acordului, a deciziei sau a practicii concertate în cauză. Astfel, este necesar să se arate, asemenea Comisiei, că, în timp ce punerea în aplicare a comportamentului în SEE este relevantă pentru stabilirea competenței Comisiei, zona geografică acoperită de acest comportament este determinată de comportamentele care fac obiectul înțelegerii și de funcționarea sa. Prin urmare, astfel cum reiese din dosar, Comisia a considerat în mod întemeiat că întinderea înțelegerii acoperea întregul SEE. [omissis]
1

Reclamantele, Hitachi‑LG Data Storage, Inc. și filiala sa, Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc., sunt producători și furnizori de unități de disc optic (denumite în continuare „ODD”). Mai precis, Hitachi‑LG Data Storage este o societate în comun înființată de societatea japoneză Hitachi, Ltd și de societatea coreeană LG Electronics Inc. Aceasta își desfășoară activitatea pe piață începând cu data de 1 iulie 2001.
78

Or, prezenta cauză are ca obiect tarifele aferente taxelor per pasager specifice terminalului MP2 și contractul încheiat cu AMS. Prin urmare, ea se distinge de cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 25 iunie 1998, British Airways și alții/Comisia (T‑371/94 și T‑394/94, EU:T:1998:140), în ceea ce privește atât obiectul măsurilor contestate, cât și domeniul lor de aplicare. Astfel, hotărârea menționată privește la modul general majorarea cu o sumă foarte importantă a capitalului unei companii aeriene pentru asigurarea, în general, a viabilității sale în sectorul transportului aerian, în timp ce prezenta cauză se referă exclusiv la activitatea companiilor aeriene concurente într‑un anumit aeroport. Prin urmare, faptul că admisibilitatea a fost recunoscută implicit în ceea ce privește ajutorul structural în cauza în care s‑a pronunțat hotărârea respectivă, care datează din 1998, nu împiedică o apreciere diferită în legătură cu afectarea substanțială a poziției concurențiale a reclamantei pe piața relevantă ca urmare a tarifelor aferente taxelor per pasager specifice terminalului MP2 și a contractului încheiat cu AMS.
245

Astfel, decizia din 16 iunie 2015 indică, printre altele, următoarele: „În plus, în ceea ce privește cererea dumneavoastră de clarificare a temeiului juridic al dispensei temporare, formulată de avocații dumneavoastră în scrisoarea din 3 iunie 2015, sunteți rugat să rețineți că BEI, ca orice altă instituție a Uniunii, dispune de largi puteri discreționare în ceea ce privește organizarea serviciilor sale și a personalului său. Aceste [puteri] includ competența de a adopta o dispensă temporară, în special, în conformitate cu jurisprudența, atunci când administrația se confruntă cu incidente incompatibile cu ordinea și cu liniștea serviciului. BEI este obligată să intervină cu toată energia necesară și să răspundă cu rapiditatea și cu solicitudinea impuse de împrejurările din speță pentru a stabili faptele și, prin urmare, pentru a putea adopta, în deplină cunoștință de cauză, măsurile adecvate. În consecință, în împrejurări precum cele din prezenta cauză, [BEI], pe de o parte, a adoptat măsurile administrative provizorii urgente pe care aceasta le considera necesare pentru a restabili condiții de muncă liniștite în conformitate cu cerințele de bună administrare și de solicitudine. Aceste măsuri au fost adoptate cu diligența cerută [BEI] atunci când este vorba despre situația unei persoane. Pe de altă parte, [BEI] a încercat rapid să stabilească faptele pertinente cu privire la situații sau acuzații semnalate pentru a decide adoptarea unor măsuri suplimentare. Având în vedere natura incidentelor în prezenta cauză, [BEI] a procedat cu o grijă deosebită. […] Prezenta confirmare a dispensei dumneavoastră temporare se întemeiază în principal pe: a) un puternic interes al serviciului, care necesită măsuri de protecție formale din partea [BEI] pentru tratarea situației la locul dumneavoastră de muncă, în care relația dintre dumneavoastră și superiorii ierarhici a devenit atât de intolerabilă încât o funcționare normală a serviciului nu mai era posibilă. O restabilire a funcționării diviziei nu mai putea fi realizată fără o separare între dumneavoastră și superiorii ierarhici direcți; b) obligația de a lua în considerare interes[ul] superiorilor dumneavoastră ierarhici, care s‑au simțit amenințați de comportamentul dumneavoastră și nu mai erau în măsură să își desfășoare activitățile profesionale atunci când erați prezent la [BEI]; c) obligația de a lua în considerare interesele dumneavoastră, în sensul că administrația are o obligație de a nu vă expune persoanelor împotriva cărora ați făcut afirmații.”
89

În sfârșit, reclamantul pretinde că încadrarea sa în gradul 5 treapta 1 din GF II, prevăzută în contractul din 16 mai 2014, a implicat luarea în considerare a unei părți din experiența dobândită în GF I, ceea ce ar demonstra că experiența menționată era de nivelul GF II. Cu toate acestea, trebuie arătat că, presupunând că încadrarea prevăzută în contractul din 16 mai 2014 a implicat luarea în considerare a unei părți din experiența reclamantului în GF I, această împrejurare nu implică o recunoaștere, cu efecte ex tunc, a faptului că atribuțiile exercitate de reclamant în calitate de agent contractual din sfera GF I, sub egida unui contract diferit, intrau în realitate în sfera GF II. Astfel, cu ocazia propunerii unui nou contract, experiența profesională este luată în considerare de instituție numai în scopul încadrării, cu efecte ex nunc. În plus, trebuie să se constate că eventuala luare în considerare a unei părți din experiența dobândită de reclamant în cadrul postului său din GF I ca intrând în realitate în sfera GF II nu dovedește că a exercitat, de la 1 iulie 2008 până la semnarea contractului din 16 mai 2014 și, prin urmare, fără întrerupere, numai funcții care intrau în sfera GF II. Reclamantul nu prezintă astfel niciun element de probă care să susțină această continuitate.
197

În plus, intervenienta arată că, în prima decizie, la punctele 20-34, camera de recurs a furnizat motive detaliate prin care explica de ce aceste dispoziții nu erau aplicabile. Or, reclamanta nu ar fi prezentat niciun argument sau raționament care să explice de ce această parte a deciziei era viciată, ci s‑ar fi referit exclusiv, în mod eronat, la chestiunea utilizării serioase ca fiind o condiție prealabilă aprecierii acestor motive. Potrivit intervenientei, acest fapt nu este conform cu articolul 76 litera (d) din Regulamentul de procedură, care impune reclamantului să prezinte în detaliu argumentele potrivit cărora EUIPO a încălcat dreptul. În consecință, chiar dacă reclamanta ar fi dorit să atace prima decizie din punctul de vedere al articolului 8 alineatele (3) și (4) din Regulamentul nr. 207/2009, acest motiv era inadmisibil, iar decizia nu putea fi anulată în temeiul acestor dispoziții. Intervenienta concluzionează că, atunci când a anulat decizia în totalitate, Tribunalul nu a putut‑o anula decât în măsura în care aceasta era contestată. Or, reclamanta nu ar fi contestat respingerea motivelor de opoziție prevăzute la articolul 8 alineatele (3) și (4) din Regulamentul nr. 207/2009. În plus, limitarea la motivul de opoziție prevăzut la articolul 8 alineatul (1) din același regulament ar reieși de asemenea din argumentația reclamantei, care nu ar fi invocat decât o încălcare a acestui motiv.
162

În ceea ce privește, în plus, datele referitoare la „limba 3”, trebuie precizat că, deși conținutul acestora nu modifică cu nimic aprecierea făcută la punctul 161 de mai sus, în orice caz, ele nu pot fi luate în considerare. Astfel, din articolul 45 alineatul (2) din statut rezultă că abilitatea de a lucra într‑o a treia limbă este o condiție prealabilă primei promovări de după recrutarea unui funcționar. Or, în speță nu reiese nicidecum din anexa furnizată de Comisie că totalitatea funcționarilor vizați în aceasta au făcut deja dovada unei asemenea capacități sau că au obținut prima promovare. În plus, anexa respectivă nu se referă doar la funcționari, ci și la agenții temporari și la agenții contractuali, aceștia din urmă nefiind supuși aceluiași regim de promovare prevăzut în statut (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește agenții contractuali, Hotărârea din 26 martie 2019, Spania/Parlamentul, C‑377/16, EU:C:2019:249, punctul 58).
5

Apple Inc., pe de o parte, și ASI și AOE, pe de altă parte, au încheiat un acord de partajare a costurilor (denumit în continuare „acordul de partajare a costurilor”). Costurile partajate priveau, printre altele, cercetarea și dezvoltarea tehnologiilor încorporate în produsele grupului Apple. Acordul de partajare a costurilor a fost semnat inițial în luna decembrie a anului 1980. Părțile la acest acord erau Apple Inc. (la acel moment Apple Computer Inc.) și AOE [la acel moment Apple Computer Ltd (ACL)]. În anul 1999, ASI (la acel moment Apple Computer International) a devenit parte la acest acord. În perioada relevantă pentru examinarea deciziei atacate, au fost efectuate diferite modificări ale acordului de partajare a costurilor pentru a se lua în considerare în special schimbările din reglementarea aplicabilă.
450

Trebuie să se constate că, deși aceste elemente permit să se considere că Three are capacitatea de a rivaliza cu ceilalți actori de pe piața cu ridicata, că aceasta este un concurent credibil și că are o influență asupra concurenței, chiar și atunci când nu câștigă ofertele, și că și‑a consolidat poziția pe piață, ele nu sunt suficiente, în niciun caz, pentru a califica Three drept „importantă forță concurențială”.
10

În decizia atacată, în primul rând, Comisia a considerat că măsurile în cauză, acordate de IVF, mobilizau resurse de stat și erau imputabile Regatului Spaniei. În al doilea rând, aceasta a apreciat că beneficiarul ajutorului era reclamanta, iar nu Fundaciόn Valencia, care ar fi acționat ca vehicul financiar, ținând seama în special de obiectivul măsurilor în cauză care consta în facilitarea finanțării majorării capitalului reclamantei. Or, situația financiară a reclamantei la momentul acordării măsurilor în cauză ar fi fost cea a unei întreprinderi aflate în dificultate în sensul punctului 10 litera (a) sau al punctului 11 din Liniile directoare privind ajutorul de stat pentru salvarea și restructurarea întreprinderilor aflate în dificultate (JO 2004, C 244, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 187, denumite în continuare „Liniile directoare privind salvarea și restructurarea”). Având în vedere criteriile definite de Comunicarea cu privire la aplicarea articolelor [107] și [108 TFUE] privind ajutoarele de stat sub formă de garanții (JO 2008, C 155, p. 10, denumită în continuare „Comunicarea privind garanțiile”) și ținând seama de situația financiară a reclamantei, precum și de condițiile garanției de stat de care a beneficiat, Comisia a concluzionat în sensul existenței unui avantaj necuvenit care ar fi putut să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența și să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. Pe de altă parte, Comisia a cuantificat, în decizia atacată, elementul de ajutor pretins acordat reclamantei, bazându‑se pe rata de referință aplicabilă în conformitate cu Comunicarea sa privind revizuirea metodei de stabilire a ratelor de referință și de scont (JO 2008, C 14, p. 6, denumită în continuare „Comunicarea privind ratele de referință”), în lipsa unei comparații corespunzătoare pe baza unor operațiuni similare realizate pe piață. La cuantificarea ajutorului în litigiu, Comisia a considerat că valoarea acțiunilor reclamantei gajate în favoarea IVF, cu titlu de contragaranție, era aproape egală cu zero. În sfârșit, Comisia a considerat, în decizia atacată, că ajutorul în litigiu nu era compatibil cu piața internă, în special având în vedere principiile și condițiile stabilite în Liniile directoare privind salvarea și restructurarea. Comisia a arătat în această privință că planul de viabilitate din mai 2009 al reclamantei nu era suficient de complet pentru a permite o restabilire a viabilității într‑un termen rezonabil.
9

În decizia atacată, în primul rând, Comisia a considerat că măsura în cauză, acordată de IVF, mobiliza resurse de stat și era imputabilă Regatului Spaniei. În al doilea rând, Comisia a apreciat că beneficiarul ajutorului era reclamanta, iar nu Fundaciόn Elche, care ar fi acționat ca vehicul financiar, ținând seama în special de obiectivul măsurii care consta în facilitarea finanțării majorării capitalului reclamantei. Or, situația financiară a reclamantei la momentul acordării măsurii ar fi fost cea a unei întreprinderi aflate în dificultate în sensul punctului 10 litera (a), precum și al punctului 11 din Liniile directoare privind ajutorul de stat pentru salvarea și restructurarea întreprinderilor aflate în dificultate (JO 2004, C 244, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 187, denumite în continuare „Liniile directoare privind salvarea și restructurarea”). Având în vedere criteriile definite de Comunicarea cu privire la aplicarea articolelor [107] și [108 TFUE] privind ajutoarele de stat sub formă de garanții (JO 2008, C 155, p. 10, denumită în continuare „Comunicarea privind garanțiile”) și ținând seama de situația financiară a reclamantei, precum și de condițiile garanției de stat de care a beneficiat, Comisia a concluzionat în sensul existenței unui avantaj necuvenit care este de natură să denatureze sau amenință să denatureze concurența și să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. Pe de altă parte, Comisia a cuantificat, în decizia atacată, elementul de ajutor pretins acordat reclamantei, bazându‑se pe rata de referință aplicabilă în conformitate cu Comunicarea sa privind revizuirea metodei de stabilire a ratelor de referință și de scont (JO 2008, C 14, p. 6, denumită în continuare „Comunicarea privind ratele de referință”), în lipsa unei comparații corespunzătoare pe baza unor operațiuni similare realizate pe piață. La cuantificarea ajutorului în litigiu, Comisia a considerat că valoarea acțiunilor reclamantei gajate în favoarea IVF, cu titlu de contragaranție, era aproape egală cu zero. În sfârșit, Comisia a considerat, în decizia atacată, că garanția în litigiu nu era compatibilă cu piața internă, în special având în vedere principiile și condițiile stabilite în Liniile directoare privind salvarea și restructurarea.
10

În urma fuziunii menționate la punctul 8 de mai sus și a hotărârii Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) din 3 martie 2016 menționată la punctul 9 de mai sus, Banca Italiei și Banca Centrală Europeană (BCE) au considerat că era necesară o nouă cerere de autorizare, referitoare la această participație calificată, în conformitate cu articolul 22 și următoarele din Directiva 2013/36/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 cu privire la accesul la activitatea instituțiilor de credit și supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și a firmelor de investiții, de modificare a Directivei 2002/87/CE și de abrogare a Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE (JO 2013, L 176, p. 338), precum și cu articolul 19 și următoarele din decreto legislativo no 385 – Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (Decretul legislativ nr. 385 – Text unic al Legilor în materie bancară și de credit) din 1 septembrie 1993 (supliment ordinar la GURI nr. 230 din 30 septembrie 1993, denumit în continuare „TUB”), astfel cum a fost modificat prin decreto legislativo no 72 (Decretul legislativ nr. 72) din 12 mai 2015.
72

Pe de altă parte, în primul rând, în ceea ce privește natura și efectele declarațiilor Eurogrupului din 20 iunie 2011 și din 21 februarie 2012, trebuie amintit că Eurogrupul a fost instituit în mod formal prin Rezoluția Consiliului European din 13 decembrie 1997 privind coordonarea politicilor economice în a treia etapă a uniunii economice și monetare și articolele 109 și 109B din Tratatul CE (JO 1998, C 35, p. 1), în temeiul căreia „miniștrii statelor membre care participă la zona «euro» se pot reuni într‑un cadru informal pentru a discuta chestiuni ce țin de responsabilitățile specifice comune legate de moneda unică”, iar „Comisia, precum și, dacă este cazul, [BCE] sunt invitate să participe la reuniuni” (punctul 6). Eurogrupul a fost conceput ca un organ interguvernamental, exterior cadrului instituțional al Uniunii, urmărind să permită miniștrilor statelor membre a căror monedă este euro (denumite în continuare „SMME”) să facă schimb de opinii și să își coordoneze punctele de vedere cu privire la chestiuni referitoare la responsabilitățile lor comune în materie de monedă unică. Acesta are astfel o funcție de legătură între nivelul național și nivelul Uniunii, în vederea coordonării politicilor economice ale SMME (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 2020, Consiliul și alții/K. Chrysostomides & Co. și alții, C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P și C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, punctul 84).
2)

Obligă Fruit of the Loom, Inc. la plata cheltuielilor de judecată.
Hotărârea Tribunalului (Camera a doua) din 25 septembrie 2018 – Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi/EUIPO – M. J. Dairies (BBQLOUMI)

(Cauza T‑328/17)

„Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative BBQLOUMI – Marca Uniunii Europene colectivă verbală anterioară HALLOUMI – Motiv relativ de refuz – Lipsa unui risc de confuzie – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009[devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (UE) 2017/1001]”

1. Marcă a Uniunii Europene – Definiția și dobândirea mărcii Uniunii Europene – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca anterioară – Criterii de apreciere [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 25, 37 și 56-58)

2. Marcă a Uniunii Europene – Definiția și dobândirea mărcii Uniunii Europene – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca anterioară – Aprecierea riscului de confuzie – Determinarea publicului relevant – Nivelul de atenție al publicului [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 26 și 27)

3. Marcă a Uniunii Europene – Mărci ale Uniunii Europene colective – Mărci al Uniunii Europene colective care intră sub incidența articolului 66 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 – Funcție esențială – Garanția originii colective a produselor vândute sub o marcă a Uniunii Europene colectivă – Indicație geografică care este o denumire ce identifică un produs ca fiind originar dintr‑o anumită zonă geografică [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 4 și art. 66 alin. (2) și (3)] (a se vedea punctul 35)

4. Marcă a Uniunii Europene – Definiția și dobândirea mărcii Uniunii Europene – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Similitudine între mărcile vizate – Similitudine vizuală între o marcă figurativă și o marcă verbală [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 60, 62 și 68)

5. Marcă a Uniunii Europene – Definiția și dobândirea mărcii Uniunii Europene – Motive relative de refuz – Opoziție a titularului unei mărci anterioare identice sau similare înregistrate pentru produse sau servicii identice sau similare – Risc de confuzie cu marca anterioară – Marca figurativă BBQLOUMI – Marca colectivă verbală HALLOUMI [Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 8 alin. (1) lit. (b)] (a se vedea punctele 69-72)

Obiectul

Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a EUIPO din 16 martie 2017 (cauza R 497/2016–4) privind o procedură de opoziție între Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi și M. J. Dairies

Dispozitivul

1) Respinge acțiunea.