ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47

Or, asemenea condiții nu ar exista în prezenta cauză. Pe de o parte, în speță, durata scursă de la pronunțarea Hotărârii din 15 iulie 2004, Comisia/Franța, citată anterior, ar fi mult mai redusă, iar hotărârea menționată ar fi fost, în plus, pusă în executare la un interval de timp extrem de scurt după sesizarea Curții. Pe de altă parte, neîndeplinirea obligațiilor nu ar privi decât o parte din dispozițiile Directivei 2001/18, și anume acelea care sunt în dezacord sau care depășesc cadrul dispozițiilor Directivei 90/220, și nu ar fi avut, în plus, decât consecințe practice foarte limitate. Astfel, prezenta cauză s-ar apropia de ansamblul celorlalte cauze în care Curtea nu a considerat oportună obligarea la plata unei sume forfetare.
16

Or, este suficient să se recurgă la o interpretare literală a acestei dispoziții pentru a se ajunge la concluzia că numai deșeurile care se prezintă sub formă solidă sau lichidă sunt avute în vedere de Directiva 2000/76 și, prin urmare, nu este necesar să se cerceteze dacă, pe de altă parte, noțiunea „deșeu” include, în contextul Directivei 75/442, deșeurile care s-ar prezenta sub formă gazoasă.
46

Într-adevăr, dacă, în ceea ce privește participațiile care nu intră sub incidența Directivei 90/435, revine efectiv statelor membre sarcina să stabilească dacă și în ce măsură trebuie evitată dubla impunere a profiturilor distribuite și să introducă în acest scop, în mod unilateral sau prin intermediul convențiilor încheiate cu alte state membre, mecanisme care vizează prevenirea sau atenuarea acestei duble impuneri, numai acest fapt nu le permite să aplice măsuri contrare libertăților de circulație garantate de Tratatul CE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C-374/04, Rec., p. I-11673, punctul 54, și Hotărârea din 8 noiembrie 2007, Amurta, C-379/05, Rep., p. I-9569, punctul 24).
31

Libertatea de stabilire, pe care articolul 52 din tratat o recunoaște resortisanților comunitari și care presupune pentru aceștia accesul la activități independente și exercitarea acestora, precum și constituirea și administrarea întreprinderilor în aceleași condiții ca cele definite de legislația statului membru de stabilire pentru propriii resortisanți, include, potrivit prevederilor articolului 58 din tratat, pentru societățile constituite în conformitate cu legislația unui stat membru și având sediul social, administrația centrală sau locul principal de desfășurare a activității în cadrul Comunității Europene, dreptul de a-și desfășura activitatea în statul membru respectiv prin intermediul unei filiale, al unei sucursale sau al unei agenții (a se vedea Hotărârea din 16 iulie 1998, ICI, C-264/96, Rec., p. I-4695, punctul 20, precum și Hotărârile citate anterior Saint-Gobain ZN, punctul 35, Cadbury Schweppes și Cadbury Schweppes Overseas, punctul 41, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, punctul 42, precum și Denkavit Internationaal și Denkavit France, punctul 20).
42

Or, activitățile de prelucrare a datelor cu caracter personal precum cele enumerate la prima întrebare literele c) și d) privesc activități ale unor societăți private. Aceste activități nu se integrează sub nicio formă într-un cadru instituit de autoritățile publice în care este vizată securitatea publică. În consecință, astfel de activități nu pot fi asimilate cu cele vizate la articolul 3 alineatul (2) din directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 mai 2006, Parlamentul/Consiliul, C-317/04 și C-318/04, Rec., p. I-4721, punctul 58).
28

În plus, trebuie precizat, în primul rând, că problema efectului ne bis in idem al deciziei de încetare a urmăririi penale adoptate de organele de poliție slovace trebuie examinată, după cum în mod întemeiat a observat Comisia Comunităților Europene, în temeiul articolelor 54-58 din CAAS, întrucât articolul 21 din Convenția europeană de asistență judiciară în materie penală, în conformitate cu care Republica Austria a solicitat Republicii Slovace să înceapă urmărirea penală împotriva domnului Turanský, nu rezolvă problema efectului pe care îl are asupra procedurii în curs în statul solicitant preluarea urmăririi penale de către statul solicitat.
7

Potrivit dispozițiilor articolului 2 din directiva menționată, intitulat „Obligația de informare”: „(1) Angajatorul are obligația de a aduce la cunoștința lucrătorului salariat, căruia i se aplică prezenta directivă, denumit în continuare «lucrător», elementele esențiale ale contractului sau raportului de muncă. (2) Informarea prevăzută la alineatul (1) se referă cel puțin la următoarele elemente: […] (d) data de la care contractul sau raportul de muncă produce efecte; (e) în cazul unui contract sau al unui raport de muncă pe durată determinată [a se citi «temporară»], durata estimată a acestora; (f) durata concediului cu plată la care are dreptul lucrătorul sau procedura de acordare și stabilire a acestuia, dacă durata acestuia nu poate fi comunicată în momentul în care se face informarea; (g) durata perioadei de preaviz care trebuie respectată de către angajator și lucrător, în cazul încetării contractului sau a raportului de muncă sau metoda de stabilire a unei astfel de perioade de preaviz, dacă aceasta nu poate fi indicată atunci când sunt furnizate informațiile; […] (3) Informațiile privind elementele menționate la alineatul (2) literele (f)-(i) pot fi furnizate, unde este cazul, sub forma unei trimiteri la actele cu putere de lege, la actele administrative sau la alte norme obligatorii ori la convențiile colective care reglementează aceste aspecte.”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Royal Bank of Scotland Group plc (denumită în continuare „Royal Bank of Scotland”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), autoritatea competentă din Regatul Unit în materie de percepere a taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”), în legătură cu întinderea dreptului de deducere a cuantumului TVA-ului datorat de această societate.
2

Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între Afton Chemical Ltd (denumită în continuare „Afton”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), pe de altă parte, care au responsabilitatea, în Regatul Unit, a gestionării și a colectării accizelor și a impozitelor pe produsele energetice, în legătură cu plata de accize la aditivii pentru carburant pentru perioada cuprinsă între 19 noiembrie 2000 și 31 octombrie 2004.
3

Articolul 6 alineatele (1) și (2) din Decizia nr. 1/80 este redactat după cum urmează: „(1) Sub rezerva dispozițiilor articolului 7 referitor la accesul liber la încadrarea în muncă a membrilor familiei sale, lucrătorul turc, care este încadrat pe piața legală a muncii dintr-un stat membru: — are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă; — are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii; — beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea sa. (2) Concediile anuale și absențele pentru motive de maternitate, de accident de muncă sau de boală de scurtă durată sunt asimilate perioadelor de încadrare legală în muncă. Perioadele de șomaj involuntar, constatate în mod corespunzător de autoritățile competente, și absențele pentru motive de boală de lungă durată, fără a fi asimilate perioadelor de încadrare legală în muncă, nu aduc atingere drepturilor dobândite în temeiul perioadei anterioare de încadrare în muncă.” [traducere neoficială]
10

Prin Decizia C(2006) 2694 final din 4 iulie 2006 (JO C 221, p. 9, denumită în continuare „decizia Comisiei”), Comisia a hotărât să nu ridice obiecții. Aceasta a considerat că ajutoarele, conforme cu Orientările comunitare privind ajutorul de stat pentru protecția mediului (JO 2001, C 37, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 251), erau compatibile cu piața comună în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE. Comisia a considerat că modificarea realizată prin noua ÖG reprezenta un instrument adecvat pentru neutralizarea efectelor eventual discriminatorii în privința energiei electrice din import.
3

În conformitate cu punctul 5 litera (c) din Comunicarea Comisiei intitulată „Linii directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO” (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumită în continuare „liniile directoare”): „În cauzele care implică asociații de întreprinderi, trebuie, pe cât posibil, ca întreprinderile membre ale respectivelor asociații să fie destinatarii deciziilor, iar amenzile să li se aplice în mod individual. În cazul în care această procedură nu este posibilă (de exemplu, în cazul în care există mai multe mii de întreprinderi afiliate), cu excepția cauzelor care intră sub incidența Tratatului CECO, trebuie să se aplice o amendă globală asociației, calculată în conformitate cu principiile expuse anterior, dar echivalentă cu totalul amenzilor individuale care ar fi putut fi aplicate fiecăruia dintre membrii asociației.”
17

În sfârșit, House of Lords arată că instanțele din Regatul Unit recurg la „anti-suit injunctions” de mai mulți ani. În opinia sa, această practică ar fi un mijloc eficient pentru instanța de la locul arbitrajului, care își exercită controlul asupra acestuia din urmă, întrucât favorizează securitatea juridică prin reducerea posibilităților de conflict între sentința arbitrală și hotărârea unei instanțe naționale. În plus, în măsura în care practica menționată ar fi adoptată și de instanțele din alte state membre, aceasta ar contribui la competitivitatea Comunității Europene față de centrele mondiale de arbitraj precum New York, Insulele Bermude și Singapore.
14

La 22 noiembrie 2005, ET a încheiat cu Ferrotron și cu societatea-mamă a acesteia din urmă, care își are sediul în Statele Unite ale Americii, un contract intitulat „asset and business sale and purchase agreement” („convenție de vânzare-cumpărare de activ și de întreprindere”) privind următoarele produse dezvoltate de unitatea „F+E/ET-Systeme/Netzwerk/IBS” din cadrul ET și denumite „ET-DecNT”, „ET-DecNT light”, „ET-DecNT Power Melt”, „ET-TempNet”, „ET-OxyNet” și „FT7000”.
33

Rezultă că, în situația în care o abatere a fost săvârșită, precum în acțiunile principale, în cursul anului 1993 și sub imperiul unui termen național de prescripție de 30 de ani, o astfel de abatere va intra sub incidența termenului comunitar de prescripție de patru ani și va fi, prin urmare, prescriptibilă în cursul anului 1997 în funcție de data exactă a săvârșirii respectivei abateri care datează din 1993, însă sub rezerva posibilității pe care o păstrează statele membre, în temeiul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/95, de a prevedea termene de prescripție mai lungi.
10

Astfel cum reiese din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, Falcon distribuie două fonograme cu înregistrări ale unor cântece interpretate de artistul Bob Dylan. Primul CD are titlul „Bob Dylan – Blowin' in the Wind”, iar cel de al doilea este denumit „Bob Dylan – Gates of Eden”.
13

În aceste condiții, Bayerischer Verwaltungsgerichtshof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Pentru a aprecia dacă un aliment reprezintă un aliment «care nu [a] fost utilizat până acum în consumul uman în mod semnificativ în Comunitate» în sensul articolului 1 alineatul (2) din [Regulamentul (CE) nr. 258/97], este relevantă împrejurarea că acest aliment fusese importat într-o zonă geografică foarte restrânsă a Comunității (în speță, San Marino) și era disponibil în această zonă cu puțin timp înainte de intrarea în vigoare, la 15 mai 1997, a respectivului regulament? 2) Un aliment nu trebuie să fie considerat nou în sensul articolului 1 alineatele (1) și (2) din [Regulamentul (CE) nr. 258/97] atunci când toate ingredientele folosite la fabricarea sa au fost utilizate până acum în consumul uman în mod semnificativ în Comunitate? 3) Articolul 1 alineatul (2) litera (d) din [Regulamentul (CE) nr. 258/97] trebuie interpretat în mod restrictiv, în sensul că alimentele care conțin numai alge și care au fost utilizate până acum în consumul uman în Comunitate nu intră în categoria «alimente[lor] […] constând din […] alge»? 4) Un aliment poate fi considerat ca fiind un aliment «care [are] un istoric de utilizare în condiții de siguranță» în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (e) din [Regulamentul (CE) nr. 258/97] atunci când experiența privind istoricul calității sale a fost acumulată numai în regiuni situate în afara Europei (în speță, în Japonia)? 5) Un aliment poate fi considerat ca fiind un aliment «care [are] un istoric de utilizare în condiții de siguranță», deoarece a fost obținut din ingrediente care s-au dovedit a fi inofensive, printr-un proces de fabricare și de transformare utilizat în mod curent, atunci când nu se dispune de nicio experiență în ceea ce privește combinația de ingrediente și procesul? 6) Rezultă din articolul 1 alineatul (3) din [Regulamentul (CE) nr. 258/97], potrivit căruia, «[d]upă caz, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 13, se poate determina dacă un anumit tip de aliment sau de ingredient alimentar intră sub incidența alineatului (2) din prezentul articol», faptul că întreprinzătorul este obligat ca, în cazul unei contestații, să depună eforturi pentru efectuarea acestei determinări și să aștepte rezultatul acesteia? Din această dispoziție, precum și din articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 258/97 rezultă de asemenea cerințele privind obligația stabilirii situației de fapt și cele privind sarcina probei?”
5

În dreptul austriac, articolul 10a din Legea din 1970 privind protecția mărcilor (Markenschutzgesetz 1970, BGBl. 260/1970) are următorul cuprins: „Prin utilizarea unui semn pentru desemnarea unui produs sau a unui serviciu se înțelege în special: 1. aplicarea semnului pe produse, pe ambalajul acestora sau pe obiecte pentru care serviciul este prestat sau ar trebui prestat; 2. oferirea produselor, punerea lor în circulație sau deținerea lor în aceste scopuri sub acest semn ori oferirea sau prestarea de servicii sub acest semn; 3. importul sau exportul de produse sub acest semn; 4. utilizarea semnului în documentele de afaceri, în anunțuri sau în publicitate.”
52

Unul dintre criteriile obiective determinante cât privește stabilirea domeniului de aplicare al Directivei 2003/87 l-ar fi reprezentat nivelul emisiilor directe de CO2 din cadrul unui sector. Făcând trimitere la un raport intitulat „Economic Evaluation of Sectoral Emission Reduction Objectives for Climate Change. Top-Down Analysis of Greenhouse Gas Emission Reduction Possibilities in the EU, Final Report, March 2001”, elaborat de P. Capros, de N. Kouvaritakis și de L. Mantzos, Parlamentul European, Consiliul și Comisia arată că, în anul 1990, emisiile de CO2 se ridicau la 174,8 milioane de tone în sectorul siderurgiei, la 26,2 milioane de tone în sectorul chimiei și, respectiv, la 16,2 milioane de tone în sectorul metalelor neferoase.
34

Pe de altă parte, rezultă din jurisprudența constantă a Curții că, sesizată cu titlu preliminar, aceasta trebuie, atunci când o reglementare națională intră în domeniul de aplicare al dreptului comunitar, să furnizeze toate elementele de interpretare necesare pentru aprecierea de către instanța națională a conformității acestei reglementări cu drepturile fundamentale a căror respectare este asigurată de către Curte (a se vedea printre altele Hotărârea din 18 iunie 1991, ERT, C-260/89, Rec., p. I-2925, punctul 42, și Hotărârea din 4 octombrie 1991, Society for the Protection of Unborn Children Ireland, C-159/90, Rec., p. I-4685, punctul 31).
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între societatea J D Wetherspoon plc (denumită în continuare „Wetherspoon”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), pe de altă parte, în legătură cu respingerea de către aceștia din urmă a unei cereri de a i se acorda beneficiul unei rotunjiri în minus din suma datorată cu titlu de taxă pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) la nivelul liniei de produse și al operațiunii.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unei acțiuni prin care se contestă legalitatea transpunerii Directivei 2000/78 în Regatul Unit, introdusă de The Incorporated Trustees of the National Council on Ageing (Age Concern England) împotriva Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform (secretarul de stat pentru comerț, întreprinderi și reforma legislației).
8

Articolul 7 din Directiva 96/9, intitulat „Obiectul protecției”, instituie un drept sui generis formulat astfel: „(1) Statele membre prevăd pentru producătorul unei baze de date dreptul de a interzice extragerea și reutilizarea ansamblului sau ale unei părți substanțiale, evaluată calitativ sau cantitativ, a conținutului acesteia, atunci când obținerea, verificarea sau prezentarea acestui conținut atestă o investiție substanțială din punct de vedere calitativ sau cantitativ. (2) În înțelesul prezentului capitol: (a) «extragere» înseamnă transferul permanent sau temporar al ansamblului sau al unei părți substanțiale din conținutul bazei de date pe un alt suport prin orice mijloc sau sub orice formă; (b) «reutilizare» înseamnă orice formă de punere la dispoziția publicului a totalității sau a unei părți substanțiale a conținutului bazei prin distribuția de copii, prin închiriere, prin transmitere online sau sub alte forme. Prima vânzare a unei copii a bazei de date în cadrul Comunității de către titularul dreptului sau cu consimțământul acestuia epuizează dreptul de a controla revânzarea acestei copii în cadrul Comunității. Împrumutul public nu este un act de extragere sau reutilizare. (3) Dreptul menționat la alineatul (1) poate fi transferat, cedat sau acordat în temeiul unei licențe contractuale. (4) Dreptul menționat la alineatul (1) se aplică în mod independent de posibilitatea ca baza de date să fie protejată prin dreptul de autor sau prin alte drepturi. În plus, se aplică în mod independent de posibilitatea ca conținutul acestei baze de date să fie protejat prin dreptul de autor sau prin alte drepturi. Protecția bazelor de date prin dreptul menționat la alineatul (1) nu aduce atingere drepturilor existente cu privire la conținutul lor. (5) Extragerea și reutilizarea repetate și sistematice ale unor părți nesubstanțiale ale conținutului bazei de date, care ar presupune acte contrare unei exploatări normale a acestei baze de date sau care ar aduce în mod nejustificat atingere intereselor legitime ale producătorului bazei de date, nu sunt autorizate.”
9

Articolul 16f alineatele (1) și (2) din Directiva 2001/83 prevede: „(1) O listă a substanțelor din plante, a preparatelor din plante și a combinațiilor acestora în vederea folosirii în medicamentele tradiționale din plante se stabilește în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 121 alineatul (2). Lista conține, în ceea ce privește fiecare substanță din plante, indicația, concentrația specificată și posologia, calea de administrare, precum și orice alte informații necesare pentru folosirea în siguranță a substanței din plante ca medicament tradițional. (2) În cazul în care o cerere de înregistrare în baza folosirii tradiționale are legătură cu o substanță din plante, cu un preparat din plante sau o combinație a acestora aflat(ă) pe lista prevăzută în alineatul (1), nu este necesar să se furnizeze datele prevăzute la articolul 16c alineatul (1) literele (b), (c) și (d). Articolul 16e alineatul (1) literele (c) și (d) nu se aplică.”
26

În aceste condiții, Raad van State a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 15 litera (c) din [d]irectiv[ă] […] trebuie interpretat în sensul că această dispoziție oferă protecție numai într-o situație care intră sub incidența articolului 3 din [CEDO], astfel cum a fost interpretat în jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, sau în sensul că această dispoziție oferă o protecție suplimentară sau diferită în comparație cu articolul 3 din [CEDO]? 2) În cazul în care articolul 15 litera (c) din directivă oferă o protecție suplimentară sau diferită în comparație cu articolul 3 din [CEDO], care sunt criteriile pentru a aprecia dacă o persoană care susține că poate beneficia de statutul de protecție subsidiară este expusă unui risc real de amenințări grave și individuale ca urmare a violenței generalizate, în sensul articolului 15 litera (c) coroborat cu articolul 2 litera (e) din directivă?”
11

Potrivit notei 5 din capitolul 84: „[…] (B) Mașinile automate de prelucrare a datelor se pot prezenta sub formă de sisteme care conțin un număr variabil de unități distincte. Sub rezerva dispozițiilor paragrafului (E) de mai jos, se consideră ca făcând parte din sistemul complet orice unitate care îndeplinește simultan următoarele condiții: (a) să fie de tipul celor utilizate exclusiv sau în principal într-un sistem automat de prelucrare a datelor; (b) să fie conectabilă la unitatea centrală de prelucrare fie direct, fie prin intermediul uneia sau al mai multor unități și (c) să fie aptă să recepționeze sau să furnizeze date sub o formă – coduri sau semnale – utilizabilă în sistem. (C) Prezentate separat, unitățile mașinilor automate de prelucrare a datelor se clasifică la poziția 8471 [din NC (denumită în continuare «poziția 8471»)]. […] (E) Mașinile care îndeplinesc o funcție proprie, alta decât prelucrarea datelor, și care încorporează o mașină automată de prelucrare a datelor sau care lucrează în legătură cu o astfel de mașină se clasifică la pozițiile corespunzătoare funcției lor respective sau, în absența acesteia, la o poziție reziduală.” [traducere neoficială]
21

Articolul 28 alineatele (1), (4) și (5) din Regulamentul privind accesul persoanelor la traficul rutier (Regulamentul privind permisele de conducere) [Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung)] din 18 august 1998 (BGBl. 1998 I, p. 2214, denumit în continuare „FeV”) prevede: „(1) Posesorii unui permis de conducere valabil al [Uniunii] sau al [Spațiului Economic European (denumit în continuare «SEE»)], cu domiciliul stabil, în sensul articolului 7 alineatul (1) sau (2), în Germania, sunt autorizați – sub rezerva limitării prevăzute la alineatele (2)-(4) – să conducă vehicule în această țară, în limita drepturilor pe care le au. Condițiile care se aplică permiselor de conducere străine sunt respectate de asemenea în Germania. În lipsa unor dispoziții contrare, dispozițiile prezentului regulament se aplică acestor permise de conducere. […] (4) Autorizația menționată la alineatul (1) nu se aplică posesorilor unui permis de conducere al [Uniunii] sau al SEE, […] 3. al căror permis de conducere a făcut în Germania obiectul unei măsuri de retragere provizorii sau definitive adoptate de un tribunal ori al unei măsuri de retragere executorii cu efect imediat sau al unei măsuri definitive adoptate de o autoritate administrativă, cărora le-a fost refuzat permisul de conducere printr-o decizie definitivă sau cărora le-a fost retras permisul de conducere nu numai pentru că au renunțat între timp la acesta, […] (5) Dreptul de a utiliza în Germania un permis de conducere al [Uniunii] sau al SEE după adoptarea uneia dintre deciziile menționate la alineatul (4) punctele 3 și 4 este acordat la cerere în cazul în care au dispărut motivele care au justificat retragerea sau interdicția de a solicita dreptul de a conduce. […]”