CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

Verica Trstenjak

din 16 decembrie 2010( )

Cauzele conexate C‑71/09 P, C‑73/09 P şi C‑76/09 P

Comitato „Venezia vuole vivere”

împotriva

Comisiei Europene





Hotel Cipriani Srl

împotriva

Comisiei Europene





Società Italiana per il gas SpA (Italgas)

împotriva

Comisiei Europene

„Recurs – Articolul 87 CE – Schemă de ajutoare multisectorială – Reduceri ale contribuţiilor sociale în favoarea întreprinderilor stabilite pe teritoriul Veneţiei şi al Chioggiei – Decizie prin care schema de ajutor este declarată incompatibilă cu piaţa comună şi prin care se dispune recuperarea ajutoarelor plătite – Admisibilitate – Litispendenţă – Calitate procesuală activă – Interes individual – Organizaţie care reuneşte asociaţii profesionale – Interesul de a exercita acţiunea – Articolul 87 alineatul (1) CE – Noţiunea de ajutor – Avantaj – Măsură care compensează dezavantaje structurale – Afectare a comerţului intracomunitar şi impactul asupra concurenţei – Sfera controlului privind o schemă de ajutoare multisectorială – Obligaţii procedurale – Obligaţia de motivare – Compatibilitate cu piaţa comună – Articolul 87 alineatul (3) litera (c) CE – Articolul 87 alineatul (3) litera (d) CE – Regulamentul (CE) nr. 659/1999 – Articolul 14 – Calificare drept ajutor nou sau ajutor existent – Articolul 15 – Principiile securităţii juridice, protecţiei încrederii legitime, egalităţii de tratament şi proporţionalităţii”

Cuprins





I – Cadrul juridic

II – Situaţia de fapt şi procedura administrativă

A – Reglementarea reducerilor contribuţiilor sociale

B – Procedura în faţa Comisiei

C – Decizia atacată

III – Procedura în faţa Tribunalului şi hotărârea atacată

A – Procedura în faţa Tribunalului

B – Hotărârea atacată

IV – Procedura în faţa Curţii

V – Cu privire la recursul incident al Comisiei

A – Cu privire la litispendenţă

1. Motivarea hotărârii atacate

2. Principalele argumente ale părţilor

3. Apreciere juridică

a) Cu privire la necesitatea examinării admisibilităţii acţiunii formulate de Comitato

b) Cu privire la eliminarea litispendenţei în cazul renunţării la acţiunea anterioară

c) Cu privire la identitatea motivelor

d) Concluzie

B – Cu privire la interesul individual al reclamanţilor

1. Motivarea hotărârii atacate

2. Principalele argumente ale părţilor

3. Apreciere juridică

a) Cu privire la jurisprudenţa Curţii

b) Cu privire la obiecţiile Comisiei

i) Cu privire la legătura cu obligaţia de restituire

ii) Cu privire la determinarea suficientă

iii) Cu privire la dispariţia interesului de a exercita acţiunea

iv) Cu privire la efectele nedorite

v) Cu privire la caracterul contradictoriu al concluziilor

c) Concluzie

C – Cu privire la calitatea procesuală activă a Comitato

1. Motivarea hotărârii atacate

2. Principalele argumente ale părţilor

3. Apreciere juridică

D – Cu privire la interesul de a exercita acţiunea

E – Concluzie

VI – Cu privire la recursurile formulate de Italgas, de Hotel Cipriani şi de Comitato

A – Cu privire la caracterul compensatoriu al reducerilor contribuţiilor sociale

1. Motivarea hotărârii atacate

2. Principalele argumente ale părţilor

3. Apreciere juridică

a) Cu privire la interpretarea noţiunii de tratament favorabil

b) Cu privire la eroarea de motivare

c) Cu privire la criteriul operatorului privat

d) Concluzie

B – Cu privire la examinarea condiţiei privind denaturarea concurenţei şi afectarea schimburilor comerciale interstatale

1. Motivarea hotărârii atacate

2. Principalele argumente ale părţilor

3. Apreciere juridică

a) Cu privire la evaluarea schemei privind reducerile contribuţiilor sociale

i) Cu privire la criteriul de evaluare şi la sarcina probei

– Cu privire la criteriul de evaluare

– Cu privire la sarcina probei

– Concluzie intermediară

ii) Cu privire la aplicarea criteriului de evaluare

– Cu privire la proba privind denaturarea concurenţei şi afectarea schimburilor comerciale interstatale

– Cu privire la necesitatea examinării tuturor cazurilor individuale

– Cu privire la necesitatea examinării situaţiei individuale a Italgas şi a Hotel Cipriani

– Cu privire la necesitatea examinării anumitor sectoare economice

– Cu privire la principiul nediscriminării

– Cu privire la denaturarea elementelor de probă

iii) Concluzie intermediară

b) Cu privire la ordinul de recuperare

i) Cu privire la erorile de drept din motivarea Tribunalului

– Cu privire la motivarea Tribunalului

– Cu privire la caracterul greşit din punct de vedere juridic al acestei interpretări

– Concluzie intermediară

ii) Înlocuirea motivării

– Cu privire la conţinutul ordinului de recuperare

– Cu privire la compatibilitatea unei astfel de abordări cu articolul 87 CE şi cu sistemul de control al ajutoarelor

iii) Concluzie intermediară

c) Concluzie

C – Cu privire la serviciile de interes economic general

1. Motivarea hotărârii atacate

2. Principalele argumente ale părţilor

3. Apreciere juridică

D – Cu privire la aplicarea articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE

1. Motivarea hotărârii atacate

2. Principalele argumente ale părţilor

3. Apreciere juridică

E – Cu privire la aplicarea articolului 87 alineatul (3) litera (d) CE

1. Motivarea hotărârii atacate

2. Principalele argumente ale părţilor

3. Apreciere juridică

F – Cu privire la aplicarea articolului 15 din Regulamentul nr. 659/1999

1. Motivarea hotărârii atacate

2. Principalele argumente ale părţilor

3. Apreciere juridică

G – Cu privire la aplicarea articolului 14 din Regulamentul nr. 659/1999

1. Motivarea hotărârii atacate

2. Principalele argumente ale părţilor

3. Apreciere juridică

VII – Rezumat

VIII – Concluzie





1. Prezentele recursuri se referă la Hotărârea Tribunalului din 28 noiembrie 2008, Hotel Cipriani/Comisia( ), pronunţată în cauzele T‑254/00, T‑270/00 şi T‑277/00 (denumită în continuare „hotărârea atacată”). În această hotărâre, Tribunalul a considerat admisibile, însă a respins ca nefondate acţiunile care fuseseră formulate în aceste cauze împotriva Deciziei 2000/394/CE a Comisiei din 25 noiembrie 1999 privind măsurile aplicate de Italia în temeiul Legii nr. 30/1997 şi al Legii nr. 206/1995 sub formă de reduceri şi scutiri de la plata contribuţiilor sociale în favoarea întreprinderilor stabilite pe teritoriul Veneţiei şi al Chioggiei( ) (denumită în continuare „decizia atacată”).

2. Toate părţile implicate în recurs solicită anularea hotărârii atacate. Comisia consideră că Tribunalul ar fi trebuit să respingă deja ca inadmisibile acţiunile formulate în cauzele T‑254/00, T‑270/00 şi T‑277/00. Celelalte părţi în proces consideră că Tribunalul ar fi trebuit să admită aceste acţiuni şi ar fi trebuit să anuleze decizia atacată.

I – Cadrul juridic( )

3. Articolul 87 alineatele (1) şi (3) CE prevede:

„(1) Cu excepţia derogărilor prevăzute de prezentul tratat, sunt incompatibile cu piaţa comună ajutoarele acordate de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau ameninţă să denatureze concurenţa prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre.

[…]

(3) Pot fi considerate compatibile cu piaţa comună:

[…]

(c) ajutoarele destinate să faciliteze dezvoltarea anumitor activităţi sau a anumitor regiuni economice, în cazul în care acestea nu modifică în mod nefavorabil condiţiile schimburilor comerciale într‑o măsură care contravine interesului comun;

(d) ajutoarele destinate să promoveze cultura şi conservarea patrimoniului, în cazul în care acestea nu modifică în mod nefavorabil condiţiile schimburilor comerciale şi de concurenţă în Comunitate într‑o măsură care contravine interesului comun;

[…]”

4. Articolul 88 alineatul (2) CE prevede:

„În cazul în care, după ce părţilor în cauză li s‑a solicitat să-şi prezinte observaţiile, Comisia constată că ajutorul acordat de un stat sau prin intermediul resurselor de stat nu este compatibil cu piaţa comună în conformitate cu articolul 87 sau că acest ajutor este utilizat în mod abuziv, aceasta hotărăşte desfiinţarea sau modificarea ajutorului de către statul în cauză în termenul stabilit de Comisie.

În cazul în care statul în cauză nu se conformează deciziei în termenul stabilit, Comisia sau orice alt stat interesat poate sesiza direct Curtea de Justiţie, prin derogare de la articolele 226 şi 227.”

5. Articolele 13, 14 şi 15 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE( ) prevăd:

„Articolul 13

Deciziile Comisiei

(1) În urma examinării posibilului ajutor ilegal, se adoptă o decizie în temeiul articolului 4 alineatul (2), (3) sau (4). În cazul deciziilor de a deschide o procedură oficială de investigare, procedura se încheie printr‑o decizie în temeiul articolului 7. În cazul în care un stat membru nu respectă un ordin de furnizare a informaţiilor, decizia se adoptă pe baza informaţiilor disponibile.

[…]

Articolul 14

Recuperarea ajutorului

(1) Atunci când adoptă decizii negative în cazuri de ajutor ilegal, Comisia decide ca statul membru în cauză să ia toate măsurile necesare pentru recuperarea ajutorului de la beneficiar (denumită în continuare «decizie de recuperare»). Comisia nu solicită recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept comunitar.

[…]

(3) Fără a aduce atingere unui ordin emis de Curtea de Justiţie a Comunităţilor Europene în temeiul articolului 185 din tratat, recuperarea se efectuează fără întârziere şi în conformitate cu procedurile legislaţiei naţionale a statului membru în cauză, cu condiţia ca acestea să permită executarea imediată şi efectivă a deciziei Comisiei. În acest scop şi în eventualitatea unei proceduri derulate în faţa instanţelor naţionale, statele membre în cauză parcurg toate etapele necesare permise de legislaţiile naţionale respective, inclusiv măsuri provizorii, fără a aduce atingere dreptului comunitar.

Articolul 15

Termen de prescripţie

(1) Prerogativele Comisiei de recuperare a ajutorului sunt supuse unui termen de prescripţie de 10 ani.

(2) Termenul de prescripţie începe să curgă din ziua în care ajutorul ilegal este acordat beneficiarului fie ca ajutor individual, fie ca ajutor în cadrul unei scheme de ajutor. Orice măsură adoptată de către Comisie sau, la solicitarea acesteia, de către un stat membru, cu privire la ajutorul ilegal întrerupe termenul de prescripţie. După fiecare întrerupere, începe să curgă un nou termen de prescripţie. Termenul de prescripţie se suspendă atâta timp cât decizia Comisiei face obiectul unei proceduri în curs de desfăşurare în faţa Curţii de Justiţie a Comunităţilor Europene.

(3) Orice ajutor pentru care termenul de prescripţie a expirat este considerat ajutor existent.”

II – Situaţia de fapt şi procedura administrativă

A – Reglementarea reducerilor contribuţiilor sociale

6. Decretul ministerial italian din 5 august 1994 a definit criteriile de acordare a scutirilor, respectiv a reducerilor de la plata contribuţiilor sociale pentru perioada 1994-1996 în conformitate cu articolul 59 din Decretul Președintelui republicii din 6 martie 1978 privind introducerea unei norme speciale de scutire a contribuţiilor sociale, respectiv de reducere a contribuţiilor sociale, datorate de angajatori către Istituto Nazionale de la Previdenza Sociale (denumit în continuare „INPS”) în Mezzogiorno. Articolul 1 din acest decret ministerial a introdus o reducere generală a contribuţiilor sociale datorate de angajatori. Articolul 2 din acest decret ministerial prevedea scutirea de la plata contribuţiilor sociale pentru locurile de muncă nou‑create în întreprinderi, pentru o perioadă de un an de la data angajării unui şomer.

7. După notificarea acestui decret ministerial, prin Decizia 95/455/CE din 1 martie 1995 privind dispoziţiile în materia reducerii, în Mezzogiorno, a contribuţiilor sociale care grevează întreprinderile şi suportarea de către fisc a unora dintre aceste contribuţii( ), Comisia a declarat reducerile şi scutirile de la plata contribuţiilor sociale ca fiind compatibilă cu piaţa comună, sub rezerva respectării unui număr de condiţii.

8. Prin Legea italiană nr. 206/1995, schema de ajutor prevăzută de decretul ministerial pentru anii 1995 și 1996 a fost extins asupra întreprinderilor stabilite pe teritoriul Veneţiei şi al Chioggiei. Legea italiană nr. 30/1997 a prelungit perioada de valabilitate a acestei scheme până în anul 1997.

9. Reducerile contribuţiilor sociale acordate în temeiul articolului 1 din decretul ministerial întreprinderilor stabilite în oraşele Veneţia şi Chioggia se ridicau în medie la 37,7 milioane de euro( ) pe an, împărţite la 1 645 de întreprinderi, iar scutirile de la plata contribuţiilor sociale acordate în temeiul articolului 2 din decretul ministerial se ridicau la 292 831 de euro pe an( ), împărţite la 165 de întreprinderi.

B – Procedura în faţa Comisiei

10. După ce autorităţile italiene comunicaseră Comisiei Legea nr. 30/1997 prin scrisoarea din 10 iunie 1997, în conformitate cu dispoziţiile Deciziei 95/455( ), prin scrisoarea din 1 iulie 1997, care a fost urmată de scrisoarea de atenţionare din 28 august 1997, Comisia a solicitat informaţii suplimentare privind extinderea domeniului de aplicare al reducerilor contribuţiilor sociale şi al scutirilor de la plata contribuţiilor sociale în favoarea întreprinderilor stabilite în Veneţia şi în Chioggia (denumite în continuare „reduceri ale contribuţiilor sociale”).

11. La 1 decembrie 1997, autorităţile italiene au suspendat schema în discuţie privind reducerile contribuţiilor sociale.

12. Deoarece nu a primit niciun răspuns, Comisia, prin scrisoarea din 17 decembrie 1997, a comunicat Republicii Italiene decizia sa de a deschide procedura oficială de investigare în temeiul articolului 88 alineatul (2) primul paragraf CE cu privire la aceste reduceri ale contribuţiilor sociale. Decizia de deschidere a procedurii a fost publicată în Jurnalul Oficial din 18 februarie 1998.

13. Prin scrisoarea din 17 martie 1998, Comitato „Venezia vuole vivere” (denumit în continuare „Comitato”) a formulat observaţii şi a depus un raport la care era anexată o analiză efectuată de Consorzio per la ricerca e la formazione (denumit în continuare „COSES”) în martie 1998, care aborda dificultăţile cu care se confruntau întreprinderile stabilite pe teritoriul lagunei în comparaţie cu întreprinderile stabilite pe continent.

14. Prin scrisoarea din 18 mai 1998, şi oraşul Veneţia a formulat observaţii la care era anexată o primă analiză efectuată de COSES în februarie 1998 pe aceeaşi temă. În observaţiile sale, oraşul Veneţia a atras atenţia că printre beneficiarii ajutoarelor se află întreprinderi municipale însărcinate cu prestarea unui serviciu de interes economic general şi cărora li se aplică dispoziţiile articolului 86 alineatul (2) CE. Toate aceste observaţii au fost transmise Republicii Italiene.

15. Autorităţile italiene au formulat observaţii prin scrisoarea din 23 ianuarie 1999. În această scrisoare, autorităţile italiene au susţinut că întreprinderile din sectoarele economice ale construcţiilor, comerţului, industriei hoteliere şi serviciilor de interes economic general nu ar fi putut participa la schimburile comerciale. Prin scrisoarea din 10 iunie 1999, autorităţile italiene au comunicat Comisiei că sunt de acord cu observaţiilor transmise de oraşul Veneţia.

16. Prin decizia din 23 iunie 1999, Comisia a solicitat Republicii Italiene să îi transmită toate documentele şi informaţiile necesare pentru a putea stabili cu exactitate rolul întreprinderilor municipale şi pentru a putea verifica compatibilitatea măsurilor în discuţie de reducere a contribuţiilor sociale cu piaţa comună. Autorităţile italiene au răspuns prin scrisoarea din 27 iulie 1999.

17. La 12 octombrie 1999, a avut loc la Bruxelles o întâlnire a autorităţilor italiene cu reprezentanţii Comisiei.

C – Decizia atacată

18. În conformitate cu articolul 1 primul paragraf din decizia atacată şi fără a aduce atingere dispoziţiilor articolelor 3 şi 4 din aceasta, sunt compatibile cu piaţa comună ajutoarele acordate de Italia întreprinderilor stabilite pe teritoriul oraşelor Veneţia şi Chioggia sub forma unei scutiri, respectiv reduceri, a contribuţiilor sociale în temeiul Legilor nr. 30/1997 şi nr. 206/1995, care fac trimitere la articolul 2 din Decretul ministerial din 5 august 1994, dacă acestea au fost acordate următoarelor tipuri de întreprinderi:

a) IMM‑urilor în sensul cadrului comunitar pentru ajutoarele de stat acordate întreprinderilor mici şi mijlocii;

b) întreprinderilor care nu corespund acestei definiţii, dar care sunt situate într‑o zonă eligibilă pentru ajutor în conformitate cu articolul 87 alineatul (3) litera (c) CE;

c) oricărei alte întreprinderi care angajează categorii de lucrători cu dificultăţi deosebite de integrare sau reintegrare în activitatea profesională în sensul Liniilor directoare comunitare aplicabile ajutoarelor pentru ocuparea forţei de muncă.

19. Comisia a stabilit la articolul 1 al doilea paragraf din decizia atacată că totuşi ajutoarele nu sunt compatibile cu piaţa comună dacă acestea se acordă întreprinderilor care nu sunt IMM‑uri şi care sunt situate în afara zonelor eligibile pentru ajutor în conformitate cu articolul 87 alineatul (3) litera (c) CE.

20. În conformitate cu articolul 2 din decizia atacată şi fără a aduce atingere dispoziţiilor articolelor 3 şi 4 din aceasta, sunt incompatibile cu piaţa comună ajutoarele acordate de Italia sub forma unei reduceri a contribuţiilor sociale în temeiul articolului 1 din Decretul ministerial din 5 august 1994.

21. Potrivit articolului 3 din decizia atacată, ajutoarele acordate de Italia în favoarea întreprinderilor ASPIV şi Consorzio Venezia Nuova sunt compatibile cu piaţa comună în temeiul dispoziţiei derogatorii prevăzute la articolul 86 alineatul (2) CE, respectiv al dispoziţiei derogatorii prevăzute la articolul 87 alineatul (3) litera (d) CE.

22. În conformitate cu articolul 4 din decizia atacată, măsurile puse în aplicare de Italia în favoarea întreprinderilor ACTV, Panfido SpA şi AMAV nu constituie ajutoare în sensul articolului 87 CE.

23. În conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din decizia atacată, Italia ia toate măsurile necesare pentru a recupera ajutoarele care nu sunt compatibile cu piaţa comună în conformitate cu articolul 1 alineatul(2) şi cu articolul 2 şi care au fost acordate ilegal beneficiarilor. Articolul 5 alineatul (2) prima teză din decizia atacată dispune ca rambursarea să se efectueze conform procedurii stabilite de legislaţia internă.

III – Procedura în faţa Tribunalului şi hotărârea atacată

A – Procedura în faţa Tribunalului

24. Pe lângă acţiunile care au stat la baza recursurilor, împotriva deciziei atacate au fost formulate în termen alte 56 de acţiuni în faţa Tribunalului.

25. În cadrul măsurilor de organizare a procedurii, Tribunalul a stabilit dacă, în temeiul articolului 5 din decizia atacată, autorităţile italiene s‑au simţit obligate faţă de fiecare reclamant să recupereze reducerile contribuţiilor sociale. Având în vedere că autorităţile italiene au negat acest lucru, prin Ordonanţele din 10 martie 2005, Tribunalul a declarat acţiunile inadmisibile din lipsa interesului de a exercita acţiunea( ). Printre acestea se număra şi acţiunea coreclamantei părţii Comitato în cauza T‑274/00, Verde Sport. Ulterior, Comitato şi‑a retras acţiunea în cauza T‑274/00( ).

26. În continuare, Tribunalul, cu acordul reclamanţilor şi al celorlalte părţi implicate în proces a stabilit cauzele T‑221/00, T‑254/00, T‑270/00 şi T‑277/00 drept cauze‑pilot( ). În măsura în care celelalte acţiuni nu fuseseră respinse ca inadmisibile, Tribunalul a suspendat aceste proceduri.

B – Hotărârea atacată

27. În hotărârea atacată, Tribunalul a stabilit că acţiunile formulate în cauzele T‑254/00, T‑270/00 şi T‑277/00 erau admisibile. În acest context, acesta a respins în special motivele referitoare la admisibilitatea acţiunii invocate de Comisie, pe care aceasta din urmă le întemeiase pe litispendenţa anterioară a acţiunilor formulate de Comitato, precum şi pe lipsa calităţii procesuale active a reclamanţilor. Cu toate acestea, Tribunalul a respins acţiunile ca nefondate. În acest context, Tribunalul a considerat în special că, în speţă, Comisia nu încălcase articolul 87 alineatul (1) CE, articolul 86 alineatul (2) CE, articolul 87 alineatul (3) literele (b), (c), (d) şi (e) CE, nici articolele 14 şi 15 din Regulamentul nr. 659/1999 şi nici principiul egalităţii de tratament şi obligaţia de motivare.

IV – Procedura în faţa Curţii

28. Prin memoriul din 11 februarie 2009, primit la grefa Curţii la 18 februarie 2009, Comitato a introdus recurs împotriva hotărârii atacate. Comitato solicită:

– admiterea recursului;

– în consecinţă, anularea hotărârii atacate şi a deciziei atacate; cu titlu subsidiar, anularea articolului 5 din decizia atacată, în măsura în care aceasta prevede obligaţia de recuperare a cuantumului reducerilor contribuţiilor sociale şi dispune plata unor dobânzi de la data la care aceste sume au fost puse la dispoziţia beneficiarilor până la data la care acestea ar fi restituite efectiv;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurilor în prima şi în a doua instanţă.

29. Acest recurs a fost înregistrat sub numărul C‑71/09 P.

30. Prin memoriul din 10 februarie 2009, primit la grefa Curţii la 18 februarie 2009, Hotel Cipriani Srl (denumit în continuare „Hotel Cipriani”) a introdus recurs împotriva hotărârii atacate. Acesta solicită:

– anularea hotărârii atacate;

– admiterea concluziilor formulate în procedura în primă instanţă, în special

– anularea deciziei atacate;

– cu titlu subsidiar, anularea articolului 5 din decizia atacată în măsura în care dispoziţia de recuperare prevăzută la acest articol cuprinde şi ajutoarele care cad sub incidenţa principiului de minimis şi/sau anularea articolului 5, în măsura în care acesta prevede aplicarea unor dobânzi mai mari decât cele plătite de întreprindere pentru propriile datorii.

31. Acest recurs a fost înregistrat sub numărul C‑73/09 P.

32. Prin memoriul din 16 februarie 2009, primit la grefa Curţii la 24 februarie 2009, Società Italiana per il gas SpA (Italgas) (denumită în continuare „Italgas”) a introdus recurs împotriva hotărârii atacate. Aceasta solicită:

– anularea hotărârii atacate;

– anularea articolelor 1 şi 2 din decizia atacată, în măsura în care prin acestea se declară incompatibile cu piaţa comună reducerile contribuţiilor sociale acordate de Italia, precum şi anularea articolului 5 din decizia atacată sau, în subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal în conformitate cu articolul 61 din Statutul Curţii de Justiţie;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurilor în prima şi în a doua instanţă.

33. Acest recurs a fost înregistrat sub numărul C‑76/09 P.

34. Şi Coopservice, coreclamantă a Comitato în cauza T‑277/00, a introdus recurs împotriva hotărârii atacate. Acesta fost însă respins, fiind considerat tardiv. Ulterior, prin memoriul din 1 iulie 2009, primit la grefa Curţii la 14 iulie 2009, Coopservice a formulat observaţii cu privire la recursurile formulate de Comitato, de Hotel Cipriani şi de Italgas.

35. Prin memoriul din 16 iulie 2009, primit la grefa Curţii la 23 iulie 2009, Republica Italiană a formulat observaţii cu privire la recursurile formulate de Comitato, de Hotel Cipriani şi de Italgas. În observaţiile respective, aceasta propune admiterea cererilor formulate de recurenţi şi anularea hotărârii atacate şi, în consecinţă, anularea deciziei atacate.

36. Prin memoriul din 10 iulie 2009, primit la grefa Curţii la 22 iulie 2009, Comisia a răspuns la recursurile formulate în cauzele C‑71/09 P, C‑73/09 P şi C‑76/09 P şi a formulat un recurs incident. Aceasta solicită:

– anularea părţii din hotărârea atacată în care Tribunalul declară acţiunile admisibile;

– admiterea concluziilor principale formulate de Comisie în procedura în faţa Tribunalului;

– cu titlu subsidiar, respingerea recursurilor, dacă este cazul, şi înlocuirea motivării hotărârii atacate;

– în orice caz, obligarea recurenţilor la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei proceduri şi procedurii în primă instanţă.

37. Prin memoriul din 28 septembrie 2009, primit la grefa Curţii la 6 octombrie 2009, Comitato a răspuns la recursul incident formulat de Comisie. Acesta solicită:

– respingerea recursului incident formulat de Comisie.

38. Prin memoriul din 9 octombrie 2009, primit la grefa Curţii la 12 octombrie 2009, Italgas a răspuns la recursul incident formulat de Comisie. Aceasta solicită:

– respingerea ca vădit nefondat a recursului incident formulat de Comisie, prin adoptarea unei ordonanţe;

– în subsidiar, respingerea recursului incident formulat de Comisie în parte ca inoperant și în rest ca nefondat sau în totalitate ca nefondat;

– în orice caz, obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată suplimentare aferente recursului incident.

39. Prin Ordonanţa din 8 aprilie 2009, cauzele C‑71/09 P, C‑73/09 P şi C‑76/09 P au fost conexate pentru buna desfăşurare a procedurii scrise şi orale, precum şi în vederea pronunţării hotărârii.

40. La 16 septembrie 2010, a avut loc o şedinţă la care au participat reprezentanţii Comitato, ai Hotel Cipriani şi ai Coopservice, ai Italgas, ai Republicii Italiene şi ai Comisiei; aceştia şi‑au completat declaraţiile şi au răspuns la întrebări.

V – Cu privire la recursul incident al Comisiei

41. Prin recursul incident formulat, Comisia contestă decizia Tribunalului prin care au fost declarate admisibile acţiunile în cauzele T‑254/00, T‑270/00 şi T‑277/00. În acest context, Comisia susţine mai întâi că Tribunalul a săvârşit o eroare de drept întrucât a respins motivele referitoare la admisibilitatea acţiunii, pe care aceasta le‑ar fi invocat în procedura în faţa Tribunalului şi care ar fi fost întemeiate pe litispendenţă (A), pe lipsa calităţii procesuale active a tuturor reclamanţilor (B) şi pe lipsa calităţii procesuale active a Comitato (C). De asemenea, aceasta susţine că Tribunalul nu ar fi verificat suficient interesul reclamanţilor de a exercita acţiunea sau că ar fi presupus în mod greşit existenţa interesului (D).

A – Cu privire la litispendenţă

1. Motivarea hotărârii atacate

42. Prin intermediul primului motiv, Comisia critică punctele 43-46 din hotărârea atacată. În cadrul acestor puncte, Tribunalul a respins critica Comisiei conform căreia acţiunea formulată de Comitato în cauza T‑277/00 ar fi inadmisibilă din cauza litispendenţei anterioare a acţiunilor formulate de acesta în cauzele T‑231/00 şi T‑274/00. În acest context, Tribunalul a hotărât mai întâi că nu există litispendenţă în ceea ce priveşte acţiunea formulată în cauza T‑274/00, întrucât Comitato şi‑a retras acţiunea introdusă în cauza T‑274/00( ). În plus, Tribunalul nu ar fi obligat să verifice admisibilitatea acţiunii formulate de Comitato în cauza T‑277/00, deoarece Comitato ar fi formulat acţiunea împreună cu Coopservice. Întrucât acţiunea formulată de Coopservice este admisibilă, acesta ar trebui să verifice, în orice caz, motivele de fond( ). În sfârşit, nu există litispendenţă cu privire la acţiunea anterioară formulată de Comitato în cauza T‑231/00, deoarece acţiunea introdusă în cauza T‑231/00 şi acţiunea formulată în cauza T‑277/00 nu s‑au întemeiat pe aceleaşi motive. Mai exact, Comitato a invocat o serie de motive numai în cauza T‑277/00, însă nu şi în cauza T‑231/00( ).

2. Principalele argumente ale părţilor

43. Comisia susţine, în primul rând, că litispendenţa nu poate dispărea ca urmare a retragerii acţiunii anterioare. Astfel, admisibilitatea unei acţiuni ar trebui apreciată la momentul introducerii sale. În plus, s‑ar încălca principiul economiei procedurii, dacă un reclamant ar formula mai multe acţiuni identice pentru ca ulterior să aleagă una dintre acestea.

44. În al doilea rând, numai identitatea părţilor şi a concluziilor ar reprezenta condiţiile pentru litispendenţă. Nu ar avea relevanţă identitatea motivelor. În acelaşi sens ar pleda şi articolul 27 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competenţa judiciară, recunoaşterea şi executarea hotărârilor în materie civilă şi comercială( ). Chiar dacă identitatea motivelor ar fi considerată o condiţie obligatorie pentru litispendenţă, acţiunea formulată de Comitato în cauza T‑277/00 ar fi trebuit respinsă ca inadmisibilă în măsura în care Comitato ar fi invocat deja aceleaşi motive în cauza T‑231/00.

45. Comitato consideră că acest motiv ar fi inadmisibil. Comisia ar face referire la critici pe care nu le‑ar fi prezentat în procedura în faţa Tribunalului. De asemenea, la aceasta se opune caracterul obligatoriu al Ordonanţelor Tribunalului din 10 martie 2005( ). În aceste ordonanţe, Tribunalul nu a stabilit inadmisibilitatea acţiunii formulate de Comitato în cauza T‑277/00.

46. Motivul ar fi de asemenea nefondat. Tribunalul ar fi constatat în mod corect că o eventuală litispendenţă cu privire la acţiunea sa anterioară formulată în cauza T‑274/00 dispare ca urmare a retragerii acestei acţiuni şi că acţiunile sale introduse în cauzele T‑231/00 şi T‑277/00 nu s‑ar întemeia pe motive identice.

3. Apreciere juridică

47. Motivul este admisibil. În primul rând, nu este vorba despre un nou motiv inadmisibil. Astfel, în cadrul unui recurs poate fi invocată o eroare de drept care reiese în mod direct din hotărârea atacată. Aceasta este situaţia în cazul erorii de drept invocate, deoarece Tribunalul trebuie să examineze din oficiu admisibilitatea unei acţiuni şi, aşadar, şi existenţa litispendenţei. În cadrul recursului, o astfel de eroare de drept poate fi examinată de Curte şi din oficiu( ). În al doilea rând, criticii nu i se opune nici caracterul obligatoriu al Ordonanţelor Tribunalului din 10 martie 2005( ). Mai exact, în aceste ordonanţe, Tribunalul nu s‑a pronunţat cu privire la admisibilitatea acţiunii formulate în cauza T‑277/00.

48. Motivul este în parte fondat.

a) Cu privire la necesitatea examinării admisibilităţii acţiunii formulate de Comitato

49. Nu ne convinge abordarea Tribunalului potrivit căreia nu ar fi necesară examinarea admisibilităţii acţiunii formulate de Comitato, deoarece acţiunea formulată de coreclamanta Coopservice este admisibilă. Este adevărat că, într‑un caz similar, Curtea a procedat corespunzător( ). În opinia noastră, această jurisprudenţă nu poate fi însă transferată asupra unei acţiuni în faţa Tribunalului. În primul rând, considerăm că aceasta este adecvată pentru un organ jurisdicţional care judecă în ultimă instanţă. Având în vedere că se poate introduce recurs în faţa Curţii împotriva unei hotărâri a Tribunalului, decizia cu privire la admisibilitatea unei acţiuni poate avea consecinţe asupra procedurii ulterioare în faţa Curţii. Dacă acţiunea formulată de Comitato ar fi fost respinsă ca inadmisibilă, recursul acestuia ar fi avut un alt obiect. În plus, nu ar mai fi existat recursul incident al Comisiei cu privire la hotărârea pronunţată împotriva Comitato. Consecinţele asupra desfăşurării procedurii în faţa Curţii devin clare în special în cazul de faţă. În această cauză, Curtea trebuie să se pronunţe numai cu privire la recursul formulat de Comitato, iar nu cu privire la cel formulat de coreclamanta sa, Coopservice. În al doilea rând, în opinia noastră această modalitate de a proceda nu pare compatibilă cu repartizarea sarcinilor între Tribunal şi Curte. Astfel, în cadrul recursului incident formulat de Comisie, Curtea trebuie să examineze critica privind litispendenţa întrucât este vorba despre o condiţie de admisibilitate a acţiunii introduse de Comitato la Tribunal, pe care Curtea trebuie să o analizeze din oficiu( ). Astfel cum rezultă din cauză, abordarea Tribunalului potrivit căreia nu este necesar să se examineze admisibilitatea acţiunii formulate de Comitato ar putea determina într‑un caz precum cel de faţă ca admisibilitatea acţiunii formulate de Comitato să fie analizată pentru prima oară în cadrul unui recurs declarat la Curte. În al treilea rând, avem dubii că abordarea Tribunalului poate fi întotdeauna justificată de considerente de economie procedurală. Astfel, faptul că cea care efectuează prima examinare a admisibilităţii este Curtea poate cauza probleme, în special atunci când chiar această instanţă trebuie să examineze elemente de fapt în cadrul aprecierii admisibilităţii unei acţiuni. Curtea are competenţa să efectueze o astfel de apreciere a elementelor de fapt doar atunci când, în temeiul articolului 61 primul paragraf din statutul său, soluţionează ea însăşi în mod definitiv litigiul. Totuşi, aceasta este posibil doar dacă litigiul este în stare de judecată. Dacă litigiul nu este încă în stare de judecată, în acest caz, în temeiul articolului 61 primul paragraf din statutul său, Curtea trebuie să trimită cauza Tribunalului. Astfel, avantajul privind economia procedurală, care ar trebui să justifice neexaminarea admisibilităţii de către Tribunal, riscă, dimpotrivă, în anumite cazuri, să determine prelungirea procedurii. Pentru motivele menţionate anterior, suntem de părere că abordarea Tribunalului, care, într‑un caz precum cel de faţă, consideră, îndepărtându‑se de la jurisprudenţa anterioară, că nu este necesar să examineze admisibilitatea acţiunii formulate de Comitato, este inadmisibilă şi în acţiunea principală( ). Totuşi, în vederea prezentei cauze, nu este necesar să se soluţioneze problema dacă Tribunalul a săvârşit o eroare de drept, întrucât, în orice caz, Curtea trebuie să examineze din oficiu critica privind litispendenţa.

b) Cu privire la eliminarea litispendenţei în cazul renunţării la acţiunea anterioară

50. Cu toate acestea, contrar opiniei Comisiei, Tribunalul a stabilit în mod corect că acţiunea formulată de Comitato în cauza T‑277/00 nu este inadmisibilă din cauza litispendenţei anterioare a acţiunii sale formulate în cauza T‑274/00. Astfel, Comitato şi‑a retras acţiunea introdusă în cauza T‑274/00. Comisia atrage în mod corect atenţia că, în principiu, condiţiile pentru admisibilitatea unei acţiuni trebuie să fie îndeplinite la momentul introducerii acesteia( ). Inadmisibilitatea din cauza litispendenţei poate însă dispărea dacă acţiunea anterioară a fost declarată inadmisibilă( ). Considerăm că acest lucru trebuie să fie valabil şi în cazul în care acţiunea anterioară a fost retrasă. Astfel, inadmisibilitatea din cauza litispendenţei trebuie să evite situaţiile în care acţiuni identice sunt examinate de două ori. În acest mod, se evită printre altele adoptarea unor decizii contradictorii. Totuşi, dacă acţiunea anterioară a fost declarată inadmisibilă sau a fost retrasă, acest pericol nu mai există.

c) Cu privire la identitatea motivelor

51. În măsura în care Comisia invocă faptul că Tribunalul ar fi respins ca inadmisibilă acţiunea formulată de Comitato în cauza T‑277/00 din cauza litispendenţei anterioare a acţiunii sale formulate în cauza T‑231/00, această critică este în parte nefondată.

52. Astfel, este nefondată critica formulată de Comisie potrivit căreia Tribunalul a săvârşit o eroare de drept întrucât a considerat identitatea motivelor drept o condiţie pentru inadmisibilitate din cauza litispendenţei. În conformitate cu jurisprudenţa constantă a Curţii, există inadmisibilitate din cauza litispendenţei numai în situaţiile în care acţiunea anterioară se referă la aceleaşi părţi, conţine aceleaşi cereri şi se întemeiază pe aceleaşi motive( ). Contrar opiniei exprimate de Comisie, această jurisprudenţă nu poate fi interpretată nici în sensul că respectiva condiţie privind existenţa unei identităţi a motivelor a fost menţionată doar ad abundantiam de către Curte( ). Astfel, în Hotărârea Franţa/Parlamentul European, Curtea a abordat pe larg aspectul identităţii motivelor în două acţiuni diferite( ), fapt care este contrar ipotezei privind irelevanţa identităţii motivelor. În plus, în Hotărârea Diezler, Curtea a motivat inadmisibilitatea din cauza litispendenţei prin faptul că, pe lângă identitatea obiectului celor două litigii, motivele prezentate de reclamant în cele două acţiuni coincid în principal( ). În opinia noastră, nici din Hotărârile Bode( ) şi Perinciolo( ) nu se poate concluziona că litispendenţa există deja atunci când există identitate între părţi şi între cereri. La baza acestor hotărâri s‑a aflat un context diferit în care reclamanţii introduseseră mai întâi acţiune împotriva primei decizii şi, ulterior, împotriva celei de a doua decizii care confirma pe fond prima decizie. Din faptul că în acest context specific Curtea a declarat inadmisibilă acţiunea formulată împotriva celei de a doua decizii pentru motivul că reclamantul nu făcuse decât să „repete”( ) pretenţiile sale, apreciem că nu se poate concluziona în mod automat că Curtea consideră că o acţiune este inadmisibilă din cauza litispendenţei pentru simplul fapt că există identitate între părţi şi între pretenţii. Astfel, după cum rezultă din observaţiile prezentate de părţi în cele două cauze, ambele acţiuni se întemeiază pe motive identice.

53. Comisia critică însă în mod corect faptul că Tribunalul nu a ţinut seama de identitatea parţială a motivelor invocate în cauzele T‑231/00 şi T‑277/00. Tribunalul a stabilit că Comitato a invocat unele dintre motive doar în acţiunea sa ulterioară formulată în cauza T‑277/00, însă nu şi în acţiunea sa anterioară introdusă în cauza T‑231/00. De aici Tribunalul nu ar fi trebuit însă să tragă concluzia că, din acest motiv, acţiunea ulterioară a Comitato formulată în cauza T‑277/00 era admisibilă în totalitate. Astfel, examinarea de două ori a motivelor identice ar putea determina adoptarea unor decizii contradictorii. Această situaţie nu poate fi evitată prin faptul că nu se mai efectuează o examinare a motivelor identice invocate în cauza T‑231/00 ulterior adoptării hotărârii în cauza T‑277/00. Astfel, în conformitate cu jurisprudenţa, acţiunea ulterioară devine inadmisibilă, nu cea anterioară. În sfârşit, un astfel de demers al Tribunalului nu poate fi justificat prin faptul că Tribunalul a stabilit cauza T‑277/00 drept cauză‑pilot cu acordul tuturor părţilor implicate în proces. Astfel cum precizează Comisia în mod corect, admisibilitatea unei acţiuni trebuie examinată din oficiu( ), astfel încât, în această privinţă, să nu mai existe posibilitatea formulării unor consideraţii referitoare la economia procedurii.

d) Concluzie

54. Prin faptul că nu a examinat în ce măsură acţiunea formulată de Comitato în cauza anterioară T‑231/00 şi în cauza ulterioară T‑277/00 s‑au întemeiat pe motive identice în esenţă şi prin faptul că din acest motiv nu a respins ca inadmisibilă acţiunea formulată de Comitato în cauza T‑277/00, Tribunalul a săvârşit o eroare de drept. În această privinţă, primul motiv invocat de Comisie este fondat. În rest, acesta trebuie respins.

B – Cu privire la interesul individual al reclamanţilor

1. Motivarea hotărârii atacate

55. Prin intermediul celui de al doilea motiv invocat, Comisia contestă constatarea Tribunalului întemeiată pe punctele 69-112 din hotărârea atacată, potrivit căreia decizia atacată îi priveşte în mod individual pe reclamanţii din cauzele T‑254/00, T‑270/00 şi T‑277/00.

56. La punctele menţionate, Tribunalul a reţinut mai întâi că o decizie a Comisiei privind o schemă de ajutor ilegală prezintă, în principiu, aplicabilitate generală, în măsura în care se aplică unor situaţii determinate în mod obiectiv şi produce efecte juridice în mod general şi abstract( ). Cu toate acestea, în anumite împrejurări, dispoziţiile unui act cu aplicabilitate generală ar putea viza individual anumite persoane fizice sau juridice, în cazul în care acestea sunt afectate din cauza anumitor calităţi care le sunt specifice sau de o situaţie de fapt care le caracterizează în raport cu orice altă persoană( ).

57. În continuare, Tribunalul a respins abordarea adoptată de Comisie conform căreia beneficiarii efectivi ai unei scheme de ajutor ar fi vizaţi în mod individual numai în condiţiile în care schema respectivă ar fi pusă în aplicare prin intermediul unor decizii individuale( ). Un astfel de demers nu este compatibil nici cu jurisprudenţa( ), nici cu sistemul de control al ajutoarelor de stat( ). În sfârşit, Tribunalul a analizat argumentul prezentat de Comisie, potrivit căruia, la momentul executării deciziei atacate, instanţele naţionale ar avea competenţa să verifice în fiecare caz dacă sunt îndeplinite criteriile stabilite la articolul 87 alineatul (1) CE. Tribunalul a negat existenţa unei astfel de competenţe( ).

2. Principalele argumente ale părţilor

58. Comisia consideră că motivarea Tribunalului este afectată de erori de drept. În primul rând, decizia atacată reprezintă un act cu aplicabilitate generală. În cazul unei decizii privind o schemă de ajutor multisectorială ilegală, Comisia nu ar fi obligată să aibă în vedere cazurile individuale. Pentru acest motiv, în decizia atacată, aceasta nu ar fi stabilit dacă există un ajutor în cazul reclamanţilor. Acest aspect urmează a fi clarificat abia la executarea deciziei atacate. De aceea, decizia atacată nu i‑ar viza în mod individual pe reclamanţi. Ordinul de recuperare prevăzut la articolul 5 din decizia atacată nu ar schimba cu nimic situaţia.

59. În continuare, Tribunalul a corelat în mod eronat interesul individual al reclamanţilor cu obligaţia acestora de restituire a ajutorului. Calitatea procesuală activă trebuie apreciată la momentul introducerii acţiunii. La acel moment, nu era încă sigur dacă reclamanţii vor fi obligaţi să restituie ajutorul. Doar pe baza investigaţiilor pe care le‑ar fi desfăşurat autorităţile naţionale în cadrul executării deciziei atacate s‑ar fi stabilit care sunt beneficiarii reali obligaţi la restituirea ajutorului. Acest lucru este susţinut şi de faptul că o întreprindere nu are niciun interes de a exercita acţiunea, în condiţiile în care este evident că aceasta nu va fi obligată să restituie ajutorul acordat.

60. De asemenea, Tribunalul ar fi constatat în mod eronat că cercul persoanelor vizate de decizia atacată ar putea fi determinat. Acesta ar putea fi determinat numai în condiţiile în care numărul sau identitatea persoanelor ar putea fi stabilite mai mult sau mai puţin exact. O simplă estimare nu ar fi suficientă. Comisia ar trebui să fie cel puţin în măsură să stabilească persoanele obligate la restituire, ceea ce nu ar fi fost cazul în prezenta cauză. Astfel, la momentul adoptării deciziei şi al introducerii acţiunii, aceasta nu ar fi dispus de informaţiile necesare în acest sens.

61. În plus, Comisia invocă erori de drept în acea parte a motivării hotărârii atacate în care Tribunalul a stabilit că demersul Comisiei nu este compatibil cu sistemul de control al ajutoarelor de stat, precum şi în partea în care acesta a prezentat motivele pentru care, la momentul executării ordinului de recuperare, autorităţile naţionale nu ar fi competente să verifice în fiecare caz în parte existenţa unui ajutor.

62. Italgas consideră că al doilea motiv invocat de Comisie trebuie respins. Contrar opiniei Comisiei, Tribunalul nu ar fi corelat interesul individual al reclamanţilor cu obligaţia acestora de restituire, ci cu faptul că decizia atacată ar afecta în mod direct poziţia lor juridică. În plus, singurul lucru relevant este posibilitatea de a determina cercul de persoane, iar nu acela dacă cercul de persoane poate fi determinat de către Comisie. Mai mult, Comisia ar confunda calitatea procesuală activă cu interesul de a exercita acţiunea. De asemenea, abordarea Comisiei ar avea drept rezultat situaţia în care accesul reclamanţilor la instanţele Uniunii ar depinde de Comisie. Astfel, conform acestei abordări, Comisia ar putea exclude calitatea procesuală activă a unui particular prin faptul că menţine caracterul abstract al deciziei sale. În plus, nu ar exista căi de atac efective împotriva ordinelor adresate de Comisie autorităţilor naţionale în cadrul executării deciziei atacate.

63. Italgas consideră că criticile prezentate de Comisie împotriva constatării Tribunalului potrivit căreia abordarea Comisiei nu ar fi compatibilă cu sistemul de control al ajutoarelor de stat sunt inoperante întrucât nu ar constitui o parte relevantă a motivării. Acest fapt este valabil şi pentru criticile privind constatarea Tribunalului potrivit căreia, la momentul executării deciziei atacate, autorităţile naţionale nu ar avea nicio competenţă să verifice în fiecare caz în parte existenţa unui ajutor. În rest, criticile prezentate împotriva acestor constatări sunt nefondate.

64. Comitato consideră de asemenea că al doilea motiv invocat de Comisie trebuie respins( ). Spre deosebire de beneficiarii potenţiali, decizia atacată nu reprezintă un act cu caracter general pentru beneficiarii reali, întrucât, în cazul beneficiarilor reali, aceasta afectează poziţia juridică a unui număr determinabil de întreprinderi. Beneficiarii reali ar fi identificaţi ca destinatarii unei decizii de restituire adoptate de autorităţile naţionale. Prin urmare, poziţia acestora ar fi comparabilă cu cea a beneficiarului unui ajutor individual.

3. Apreciere juridică

65. Întrucât Tribunalul şi‑a întemeiat motivarea în primul rând pe o analiză a jurisprudenţei Curţii( ), vom examina mai întâi criticile formulate de Comisie care sunt îndreptate împotriva acestei părţi a motivării Tribunalului.

66. Aceste critici sunt nefondate. Tribunalul a reţinut în mod corect că, în conformitate cu jurisprudenţa Curţii, beneficiarii reali ai reducerilor contribuţiilor sociale trebuie consideraţi ca fiind afectaţi în mod individual de decizia atacată (a). Obiecţiile invocate de Comisie împotriva acestei jurisprudenţe trebuie respinse (b).

a) Cu privire la jurisprudenţa Curţii

67. După cum a arătat în mod corect Tribunalul( ), şi alte persoane decât destinatarii unei decizii pot fi vizate individual de aceasta, dacă decizia le afectează în temeiul anumitor calităţi care le sunt specifice sau al unei situaţii de fapt care le caracterizează în raport cu orice altă persoană (aşa‑numita formulă Plaumann)( ).

68. Dacă printr‑o decizie a sa Comisia stabileşte că o schemă naţională multisectorială este incompatibilă cu piaţa comună, conform formulei Plaumann, persoanele care ar fi fost doar potenţial favorizate de acest regim nu sunt vizate în mod individual de o astfel de decizie. Astfel, potenţialii beneficiari ai unei scheme de ajutor multisectoriale reprezintă o categorie de persoane definită în mod general şi abstract( ).

69. Cu toate acestea, în măsura în care Comisia dispune printr‑o astfel de decizie că statul membru trebuie să recupereze ajutoarele acordate conform schemei naţionale, în acest caz beneficiarii reali ai schemei respective vor fi vizaţi în mod direct de decizie conform formulei Plaumann. Astfel cum a reţinut în mod corect Tribunalul( ), beneficiarii reali constituie un cerc de persoane determinabil şi, prin urmare, identificabil la momentul adoptării deciziei. Decizia atacată afectează poziţia juridică a acestora. Astfel, aceştia trebuie să se teamă că autorităţile naţionale le vor solicita restituirea ajutorului obţinut în temeiul schemei respective( ).

b) Cu privire la obiecţiile Comisiei

70. Obiecţiile invocate de Comisie împotriva acestei jurisprudenţe, care în special după pronunţarea Hotărârilor Italia şi Sardegna Lines/Comisia( ) şi Italia/Comisia( ) poate fi considerată în prezent consolidată, respectiv împotriva aplicării acestei jurisprudenţe în prezenta cauză, nu ne conving.

i) Cu privire la legătura cu obligaţia de restituire

71. În condiţiile în care Comisia critică mai întâi faptul că Tribunalul ar condiţiona afectarea individuală a beneficiarilor reali de obligaţia acestora de restituire a ajutorului, cu toate că aceasta nu fusese încă stabilită la momentul adoptării deciziei, respectiv al introducerii acţiunii, această obiecţie este inoperantă.

72. Contrar opiniei Comisiei, beneficiarii reali nu sunt afectaţi individual doar atunci când autorităţile naţionale le solicită acestora restituirea ajutorului. De fapt, ordinul de recuperare vizează deja în mod individual toate persoanele care au fost în mod real favorizate de schema privind reducerile contribuţiilor sociale, cu excepţia situaţiei în care Comisia a stabilit în decizia atacată, cu privire la cazul acestora sau la anumite categorii de cazuri din care fac parte şi aceste persoane, că reducerile contribuţiilor sociale sunt compatibile cu dispoziţiile articolului 87 CE. Astfel, o asemenea decizie afectează poziţia juridică beneficiarilor reali indiferent de modul în care este interpretată această decizie.

73. Dacă articolul 5 coroborat cu articolul 1 alineatul (2) şi cu articolul 2 din decizia atacată este interpretat în sensul că Republicii Italiene i se solicită să recupereze toate reducerile contribuţiilor sociale care, în conformitate cu articolul 1 alineatul (1), cu articolul 3 şi cu articolul 4, respectiv în conformitate cu motivarea deciziei atacate, nu sunt declarate în mod expres compatibile cu dispoziţiile articolului 87 CE, afectarea directă a poziţiei juridice a reclamanţilor prin decizia atacată este evidentă. Astfel, conform acestei interpretări, este doar o chestiune de timp până când autorităţile naţionale le solicită acestora restituirea ajutorului.

74. Pe de altă parte, Comisia interpretează articolul 5 coroborat cu articolul 1 alineatul (2) şi cu articolul 2 din decizia atacată în sensul că se dispune rambursarea reducerilor contribuţiilor sociale numai în măsura în care acestea constituie şi în cazul de faţă ajutoare în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. Acest aspect este examinat de autorităţile naţionale doar cu ocazia executării deciziei. Cu toate acestea şi conform acestei interpretări, decizia atacată îi vizează în mod individual pe beneficiarii reali.

75. În primul rând, la momentul executării deciziei atacate, autorităţile naţionale sunt obligate să respecte constatările Comisiei conţinute în decizia menţionată. Deşi Comisia atrage atenţia că nu a verificat dacă reducerile contribuţiilor sociale denaturează concurenţa în fiecare caz sau afectează schimburile comerciale interstatale, aceasta a făcut totuşi o constatare cu privire la alte condiţii prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE, pe care autorităţile naţionale sunt obligate să o respecte şi în cadrul unei verificări a cazurilor individuale. Astfel, Comisia a stabilit în considerentele (52)-(56) ale deciziei atacate că reducerile contribuţiilor sociale reprezintă avantaje în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, chiar dacă legiuitorul italian a intenţionat să compenseze dezavantajele concurenţiale cu ajutorul acestora. Astfel, decizia atacată conţine o constatare a Comisiei care se impune autorităţilor naţionale la momentul executării deciziei de rambursare. Astfel, această decizie afectează în mod direct poziţia juridică a beneficiarilor reali.

76. Prezumţia existenţei unui interes individual într‑un asemenea caz este susţinută şi de ideea unei protecţii juridice efective. Astfel, protecţia nu ar exista dacă o întreprindere care doreşte să acţioneze împotriva unei constatări conţinute deja în decizia atacată ar trebui să recurgă la instanţele naţionale. La fel ca autorităţile naţionale, şi instanţele naţionale sunt obligate să respecte o asemenea constatare a Comisiei, astfel încât acestea nu ar putea proceda în alt mod decât să adreseze această problemă Curţii de Justiţie( ).

77. În sfârşit, considerăm că nu se poate imputa beneficiarilor reali neaprofundarea de către Comisie a motivării deciziei atacate cu privire la anumite condiţii prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE, astfel încât pentru un anumit beneficiar real nu rezultă clar dacă se adoptă un ordin de recuperare împotriva sa.

78. În concluzie, decizia atacată îi vizează individual pe beneficiarii reali, independent de modul de interpretare a acesteia.

ii) Cu privire la determinarea suficientă

79. Trebuie respinsă şi următoarea obiecţie a Comisiei potrivit căreia beneficiarii reali ai reducerilor contribuţiilor sociale nu pot fi determinaţi în mod suficient. Astfel, contrar opiniei exprimate de Comisie, nu este relevant dacă Comisia cunoştea sau putea cunoaşte acest aspect la momentul adoptării deciziei sau al introducerii acţiunii. Conform formulei Plaumann, singurul aspect hotărâtor este acela că cercul beneficiarilor reali poate fi identificat( ). Astfel, la punctul 81 şi următorul şi la punctul 84 din hotărârea atacată, Tribunalul a menţionat în mod corect că beneficiarii reali constituie un cerc de persoane care poate fi identificat şi, prin urmare, care poate fi determinat. În măsura în care Tribunalul a evidenţiat, în plus, la punctul 91 şi următorul din hotărârea atacată că cifra exactă a întreprinderilor beneficiare era cunoscută de Comisie, acest lucru constituie doar un aspect suplimentar, care nu pune în discuţie motivarea adecvată a Tribunalului de la punctul 81 şi următorul şi de la punctul 84 din hotărârea atacată.

iii) Cu privire la dispariţia interesului de a exercita acţiunea

80. De asemenea, nu ne convinge nici trimiterea Comisiei la faptul că acţiunea unui beneficiar real poate deveni inadmisibilă ca urmare a investigaţiilor ulterioare desfăşurate de autorităţile naţionale în cadrul executării unei măsuri a Comisiei. Astfel, în acest context, este necesar să se facă distincţia între calitatea procesuală activă, pe de o parte, şi interesul de a exercita acţiunea, pe de altă parte.

81. Interesul individual al unei persoane fizice sau juridice, care constituie condiţia pentru calitatea procesuală activă a acesteia în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE, este determinat doar de decizia atacată. Astfel cum s‑a precizat anterior, ordinul de recuperare a afectat în mod direct şi individual toate persoanele care beneficiaseră în mod real de schema privind reducerile contribuţiilor sociale, cu excepţia persoanelor cu privire la care Comisia stabilise compatibilitatea reducerilor contribuţiilor sociale cu dispoziţiile articolului 87 CE. Astfel, la momentul adoptării deciziei atacate şi, prin urmare, şi la momentul introducerii acţiunii, fusese deja stabilit cine era afectat individual de această decizie.

82. Dacă ulterior adoptării deciziei atacate se constată că unei persoane afectate individual de aceasta nu i se solicită restituirea reducerilor contribuţiilor sociale, acest fapt nu va avea nicio consecinţă asupra interesului individual al acesteia. Astfel cum a menţionat în mod corect Tribunalul la punctul 88 şi următorul din hotărârea atacată, această persoană poate să nu aibă însă interesul să exercite acţiunea împotriva deciziei atacate, întrucât, în acest caz, nu mai are interes în anularea deciziei atacate.

iv) Cu privire la efectele nedorite

83. În continuare, Comisia susţine că prezumţia existenţei unui interes individual al beneficiarilor reali ar determina efecte nedorite pentru aceştia. În asemenea situaţie, aceştia nu ar putea decât să introducă o acţiune în temeiul articolului 230 CE împotriva unei decizii de recuperare a Comisiei; nu ar mai fi posibilă verificarea validităţii unei astfel de decizii în cadrul procedurii de pronunţare a unei hotărâri preliminare în conformitate cu articolul 234 primul paragraf litera (b) CE.

84. Nici această obiecţie nu ne convinge. Astfel cum a reţinut în mod corect Tribunalul la punctul 90 din hotărârea atacată, din jurisprudenţa Curţii( ) nu se poate deduce că toate persoanele fizice sau juridice care au calitate procesuală activă pentru a exercita o acţiune împotriva unei decizii a Comisiei în conformitate cu articolul 230 al patrulea paragraf CE ar putea invoca validitatea unei astfel de decizii numai în cadrul unei acţiuni în anulare şi că acestora le‑ar fi interzis să conteste validitatea deciziei menţionate în cadrul unei cereri de pronunţare a unei hotărâri preliminare.

85. În măsura în care Comisia face trimitere la Hotărârea Textilwerke Deggendorf, trebuie să se amintească faptul că în această cauză au existat condiţii deosebite care au condus la inadmisibilitatea unei cereri de pronunţare a unei hotărâri preliminare. În primul rând, în această cauză, beneficiarul ajutorului a fost menţionat în mod expres în decizia Comisiei, chiar dacă nu nominal, în aşa fel încât nu a existat nicio îndoială cu privire la identitatea acestuia( ). În al doilea rând, acesta fusese informat de către autorităţile naţionale cu privire la decizia Comisiei şi i se atrăsese atenţia cu privire la posibilitatea formulării unei acţiuni la Curtea de Justiţie( ).

86. Situaţia este însă diferită în această cauză. În primul rând, reclamanţii nu au fost nominalizaţi în decizia atacată. În al doilea rând, la momentul adoptării deciziei nu era încă evident căror beneficiari reali li se va solicita rambursarea reducerilor contribuţiilor sociale de către autorităţile naţionale. Într‑un asemenea caz, considerăm că unui beneficiar real nu i se poate imputa, chiar dacă acesta are calitate procesuală activă în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE, că nu a formulat în mod direct o acţiune împotriva deciziei atacate, ci a aşteptat mai întâi măsurile autorităţilor naţionale.

87. Considerăm că şi Hotărârea Atzeni( ) trebuie interpretată în acest sens. Contrat opiniei exprimate de Comisie, Curtea nu a contestat în această hotărâre jurisprudenţa sa constantă cu privire la interesul individual al beneficiarilor reali, confirmată în Hotărârile Italia şi Sardegna Lines( ) şi Italia/Comisia( ). În această hotărâre, Curtea a subliniat doar că, într‑o situaţie în care unei persoane nu i se poate imputa că nu ar fi făcut uz de posibilitatea reală şi evidentă de a introduce o acţiune împotriva unei decizii a Comisiei, este admisibilă o cerere de pronunţare a unei hotărâri preliminare în care Curţii de Justiţie să i se adreseze o întrebare cu privire la validitatea deciziei Comisiei( ). În consecinţă, obiecţia formulată de Comisie trebuie respinsă.

v) Cu privire la caracterul contradictoriu al concluziilor

88. În sfârşit, nu ne convinge nici obiecţia Comisiei potrivit căreia prezumţia unui interes individual al beneficiarilor reali ar conduce la concluzii contradictorii deoarece în acest caz întreprinderile ar beneficia de un tratament mai favorabil pentru simplul fapt că statul membru nu şi‑a respectat obligaţia de informare. Ideea că un stat membru nu trebuie să aibă niciun avantaj din nerespectarea obligaţiei de informare poate fi avută în vedere mai ales în măsura în care este vorba despre criteriul de evaluare al Comisiei privind schemele de ajutoare multisectoriale ilegale( ). Considerăm însă că nu este corect ca această idee să fie transpusă nelimitat şi asupra calităţii procesuale active a persoanelor fizice şi juridice şi în special asupra criteriilor de apreciere a interesului individual al acestora care, în conformitate cu jurisprudenţa constantă, sunt stabilite conform criteriilor formulei Plaumann.

c) Concluzie

89. În concluzie, este necesar să se reţină mai întâi că Tribunalul a respectat în mod corect jurisprudenţa Curţii. Astfel, constatarea Tribunalului potrivit căreia reclamanţii în cauzele T‑254/00, T‑270/00 şi T‑277/00 sunt afectaţi individual de decizia atacată în calitate de beneficiari reali ai reducerilor contribuţiilor sociale este suficient motivată prin însăşi referinţa pe care Tribunalul o face la jurisprudenţa Curţii.

90. Din acestea rezultă că celelalte critici prezentate de Comisie sunt inoperante( ). De fapt, nici acea parte a motivării hotărârii atacate în care Tribunalul precizează motivele pentru care abordarea susţinută de Comisie nu este compatibilă cu sistemul de control al ajutoarelor de stat, nici acea parte în care Tribunalul a prezentat motivele pentru care autorităţile naţionale, atunci când execută decizia atacată, nu ar trebui să aibă competenţa să verifice, în fiecare caz în parte, dacă sunt îndeplinite criteriile prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE nu sunt importante pentru constatarea Tribunalului în sensul că reclamaţii sunt vizaţi în mod individual de decizia atacată. Prin urmare, existenţa unei erori de drept în aceste părţi ale hotărârii nu ar fi de natură să pună în discuţie constatarea Tribunalului.

91. În concluzie, al doilea motiv de recurs invocat de Comisie trebuie respins în totalitate.

C – Cu privire la calitatea procesuală activă a Comitato

1. Motivarea hotărârii atacate

92. Prin intermediul celui de al treilea motiv, Comisia contestă constatarea Tribunalului de la punctul 114 şi următorul din hotărârea atacată, potrivit căreia Comitato ar avea calitate procesuală activă în calitate de organizaţie care reuneşte asociaţii profesionale. În această hotărâre, Tribunalul a menţionat mai întâi că nu este necesar să verifice admisibilitatea acţiunii formulate de Comitato în cauza T‑277/00, deoarece acţiunea formulată de coreclamanta sa, Coopservice, este deja admisibilă. De asemenea, în calitate de organizaţie care reuneşte asociaţii profesionale ce reprezintă întreprinderi stabilite în Veneţia sau în Chioggia, Comitato ar fi vizat în mod direct şi individual de decizia atacată. Comitato acţionează în locul membrilor săi ale căror acţiuni ar fi fost deja declarate admisibile.

2. Principalele argumente ale părţilor

93. Comisia consideră că Tribunalul ar fi trebuit să examineze admisibilitatea acţiunii formulate de Comitato. De asemenea, jurisprudenţa cu privire la calitatea procesuală activă a asociaţiilor profesionale nu poate fi aplicată în cazul unei organizaţii care reuneşte asociaţii profesionale. În plus, lipsesc documentele justificative care să ateste că membrii asociaţiilor profesionale ar fi mandatat asociaţiile să le apere interesele în faţa Tribunalului, iar asociaţiile profesionale ar fi mandatat la rândul lor Comitato în acest sens.

94. Comitato solicită respingerea acestui motiv de recurs. În conformitate cu statutul său, principala sarcină a acestuia este aceea de a coordona măsurile împotriva unei interdicţii privind reducerile contribuţiilor sociale. Printre acestea se numără şi exercitarea căilor de atac. În plus, acesta a participat activ la procedura oficială de investigare.

3. Apreciere juridică

95. Trebuie arătat de la început că, din motivele prezentate deja anterior( ), Tribunalul ar fi trebuit să examineze calitatea procesuală activă a Comitato în cauza T‑277/00, chiar dacă acţiunea coreclamantei sale, Coopservice, în această cauză era admisibilă.

96. În orice caz, în concluzie, nu sunt pertinente criticile formulate de Comisie şi îndreptate împotriva constatării în subsidiar a Tribunalului conform căreia Comitato avea calitate procesuală activă.

97. Potrivit unei jurisprudenţe constante, o asociaţie profesională care reprezintă interesele individuale ale unora dintre membrii săi şi care încearcă în acelaşi timp să apere interesele întregului sector are calitate procesuală activă dacă aceşti membri ar fi avut calitate procesuală activă( ). Îndoielile exprimate de Comisie cu privire la aplicabilitatea acestei jurisprudenţe în cazul unei organizaţii de asociaţii profesionale nu sunt pertinente. Astfel, finalitatea acestei jurisprudenţe este ca eventualele acţiuni formulate individual de întreprinderi să poate fi reunite în acţiunea formulată de o asociaţie profesională. În cazul unei organizaţii care include asociaţii profesionale, această idee de reunire se impune chiar într‑o mai mare măsură decât în cazul unei asociaţii profesionale. Acestei idei nu i se opune nici faptul că, în cauza T‑277/00, Comitato a acţionat în calitate de coreclamant, întrucât nu se poate exclude faptul că şi conduita Comitato în calitate de coreclamant urmăreşte protejarea intereselor întregului sector.

98. În măsura în care Comisia susţine de asemenea că mandatarea „treptată” a Comitato nu poate fi demonstrată suficient, această critică este admisibilă. Astfel, Comisia nu critică aprecierea de fapt efectuată de Tribunal, ci mai degrabă faptul că Tribunalul nu a dispus de faptele necesare, pentru a putea considera că există acest tip de mandatare a Comitato. Această critică este admisibilă în cadrul recursului( ).

99. Critica formulată de Comisie nu poate fi respinsă doar prin referire la faptul că motivarea Tribunalului a fost suficientă, întrucât hotărârea Tribunalului trebuie să cuprindă o motivare detaliată pentru fiecare dintre punctele acesteia. Acest fapt ar presupune că Tribunalul a verificat într‑adevăr existenţa unui mandatări „treptate” a Comitato şi a dorit să prezinte o motivare succintă. Cu toate acestea, Comitato însuşi a susţinut că nu a prezentat Tribunalului statutul său din care rezultă mandatarea acestuia.

100. Cu toate acestea, considerăm că, în prezentul caz, calitatea procesuală activă a Comitato nu poate fi motivată exclusiv prin faptul că acesta reprezintă interesele asociaţiilor profesionale. Mai mult, în conformitate cu jurisprudenţa citată anterior, pare să fie suficient că cel puţin interesele unora dintre întreprinderile care au calitate procesuală activă sunt protejate de Comitato şi că acesta încearcă în acelaşi timp să apere interesele întregului sector. În prezentul caz, din simplul fapt că Comitato a introdus o acţiune în solidar cu întreprinderi care au calitate procesuală activă precum Coopservice se poate trage concluzia că acesta şi‑a exercitat rolul cu acordul cel puţin al acestor întreprinderi. În rest, trebuie observat că Comitato a participat activ la procedura oficială de investigare.

101. În concluzie, propunem respingerea celui de al treilea motiv de recurs formulat de Comisie, efectuând o substituire parţială a motivelor din hotărârea atacată.

D – Cu privire la interesul de a exercita acţiunea

102. Prin intermediul celui de al patrulea motiv de recurs, Comisia critică faptul că Tribunalul nu ar fi examinat în mod suficient interesul reclamanţilor. Acesta ar fi lipsit la momentul introducerii acţiunii, întrucât la acel moment nu era sigur dacă reclamanţii vor fi obligaţi să restituie reducerile contribuţiilor sociale. Italgas consideră că această critică trebuie respinsă. Tribunalul a susţinut în mod corect că interesul de a exercita acţiunea rezultă direct din decizia atacată.

103. Cel de al patrulea motiv de recurs formulat de Comisie este nefondat. Astfel cum a precizat în mod corect Tribunalul la punctul 88 şi următoarele din hotărârea atacată, reclamanţii aveau interes să exercite acţiunea, deoarece anularea deciziei atacate le‑ar fi îmbunătăţit poziţia juridică. Decizia atacată în sine afecta în mod direct chiar poziţia juridică a beneficiarilor reali ai reducerilor contribuţiilor sociale( ). În prezentul caz, acest lucru constituie temeiul nu numai pentru calitatea procesuală activă, ci şi pentru interesul beneficiarilor reali de a exercita acţiunea. Totuşi, acesta din urmă poate dispărea ulterior, dacă se stabileşte cu destulă certitudine că autorităţile naţionale nu au solicitat unui beneficiar real restituirea reducerilor contribuţiilor sociale( ).

E – Concluzie

104. Primul motiv de recurs formulat de Comisie este fondat, în condiţiile în care Tribunalul nu a verificat în ce măsură Comitato invocă motivele pe care acesta se întemeiază în cauza T‑277/00 şi în cauza anterioară T‑231/00 şi nu a respins ca inadmisibilă din cauza litispendenţei acţiunea formulată de Comitato în cauza T‑277/00, având în vedere că este vorba despre motive identice. În rest, recursul incident al Comisiei trebuie respins.

VI – Cu privire la recursurile formulate de Italgas, de Hotel Cipriani şi de Comitato

105. În hotărârea atacată, Tribunalul a respins ca nefondate acţiunile formulate în cauzele T‑254/00, T‑270/00 şi T‑277/00. Hotel Cipriani, Italgas şi Comitato, reclamanţi în aceste cauze, susţin în principal în recursurile formulate că Tribunalul ar fi comis erori de drept atunci când a aplicat dispoziţiile articolului 87 alineatul (1) CE, ale articolului 86 alineatul (2) CE, ale articolului 87 alineatul (3) literele (c) şi (d) CE, precum şi ale articolelor 14 şi 15 din Regulamentul nr. 659/1999. În plus, Tribunalul ar fi încălcat principiul nediscriminării şi ar fi constatat în mod eronat că decizia atacată a fost suficient motivată de către Comisie. În continuare, vom analiza împreună motivele de recurs paralele prezentate de Hotel Cipriani, de Italgas şi de Comitato (denumiţi în continuare „recurenţi”)( ).

A – Cu privire la caracterul compensatoriu al reducerilor contribuţiilor sociale

1. Motivarea hotărârii atacate

106. Recurenţii contestă mai întâi constatarea Tribunalului potrivit căreia reducerile contribuţiilor sociale trebuie considerate drept tratament favorabil în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. Comisia a stabilit în decizia atacată că nu dispare caracterul de tratament favorabil al reducerilor contribuţiilor sociale deoarece reducerile contribuţiilor sociale ar fi menite să compenseze dezavantajele structurale la care sunt expuse întreprinderile stabilite în Veneţia şi în Chioggia. Această constatare a Comisiei a fost confirmată de Tribunal la punctele 179-198 din hotărârea atacată.

107. În cuprinsul acestor puncte, Tribunalul a invocat mai întâi jurisprudenţa Curţii, precum şi faptul că normele în materie de concurenţă nu ar trebui să asigure o concurenţă deplină, ci doar o concurenţă reală şi eficientă( ). Este adevărat că Tribunalul a admis că în anumite situaţii specifice un avantaj nu poate reprezenta tratament favorabil în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, dacă aceasta reprezintă doar compensarea unui dezavantaj. Însă, în prezentul caz, nu există o astfel de situaţie specifică, în care reducerile contribuţiilor sociale ar trebui să compenseze parţial dezavantajele structurale specifice regiunii la care sunt expuse întreprinderile( ).

108. În subsidiar, Tribunalul s‑a întemeiat pe faptul că nu ar exista nicio legătură directă între reducerile contribuţiilor sociale şi obiectivul de a compensa costuri suplimentare survenite în Veneţia şi în Chioggia( ). De asemenea, guvernul italian nu ar fi făcut nicio comparaţie între o întreprindere stabilită în Veneţia sau în Chioggia, pe de o parte, şi o întreprindere medie stabilită în Comunitate, pe de altă parte, ci doar între costurile unei întreprinderi stabilite în Veneţia sau în Chioggia, pe de o parte, şi costurile unei întreprinderi italiene stabilite pe continent, pe de altă parte( ).

2. Principalele argumente ale părţilor

109. Recurenţii contestă mai întâi motivarea Tribunalului potrivit căreia caracterul de tratament favorabil al reducerilor contribuţiilor sociale nu dispare deoarece reducerile contribuţiilor sociale ar fi menite să compenseze dezavantajele structurale la care sunt expuse întreprinderile stabilite în Veneţia şi în Chioggia. În acest context, Comitato şi guvernul italian critică faptul că Tribunalul nu ar fi ţinut seama suficient de caracterul compensatoriu al reducerilor contribuţiilor sociale. Un avantaj care ar avea drept rol doar să compenseze un dezavantaj concurenţial nu ar constitui un ajutor. Schema naţională de ajutor ar fi avut drept rol doar să menţină competitivitatea întreprinderilor stabilite în Veneţia şi în Chioggia. Ar fi contradictoriu să se aplice interdicţia privind ajutoarele astfel încât să determine mutarea întreprinderilor şi dispariţia concurenţei. Hotel Cipriani şi Coopservice susţin că Tribunalul nu ar fi avut suficient în vedere obiectivul urmărit de legiuitorul naţional care ar fi intenţionat conservarea centrului istoric al Veneţiei şi promovarea ocupării forţei de muncă. Legiuitorul italian ar fi evaluat calitativ şi cantitativ costurile mai ridicate cu care s‑ar confrunta o întreprindere stabilită în Veneţia şi în Chioggia. Nici Comisia şi nici Tribunalul nu ar putea efectua o analiză detaliată a acestei evaluări. În plus, nu ar putea fi invocat faptul că majorarea preţurilor practicate de hoteluri ar putea compensa costurile mai ridicate. În primul rând, nu toate întreprinderile beneficiare desfăşoară activităţi turistice. În al doilea rând, concurenţa nu ar trebui să aibă drept rezultat majorarea, ci reducerea preţurilor.

110. Italgas invocă o eroare de motivare. Tribunalul ar fi admis că există situaţii specifice în care compensarea unui dezavantaj ar permite eliminarea caracterului de tratament favorabil al unei măsuri, fără a arăta însă în mod convingător care sunt motivele pentru care în acest caz nu există o astfel de situaţie specifică.

111. De asemenea, guvernul italian susţine pe baza unei comparaţii între autorităţile italiene şi o întreprindere privată şi între contribuţiile sociale şi primele de asigurări că o întreprindere privată ar fi redus primele de asigurare într‑o situaţie precum cea prezentată în cauză.

112. În plus, recurenţii contestă motivarea efectuată în subsidiar de Tribunal, potrivit căreia nu ar exista nicio legătură directă între reducerile contribuţiilor sociale şi obiectivul de a compensa costuri suplimentare survenite în Veneţia şi în Chioggia( ), precum şi motivarea efectuată în subsidiar, potrivit căreia autorităţile italiene nu ar fi făcut nicio comparaţie între o întreprindere stabilită în Veneţia sau în Chioggia, pe de o parte, şi o întreprindere medie stabilită în Comunitate, pe de altă parte( ).

113. Comisia consideră că aceste critici trebuie respinse. În primul rând, Tribunalul ar fi stabilit, în concluzie, în mod corect că obiectivul de compensare a dezavantajelor structurale nu privează reducerile contribuţiilor sociale de caracterul de tratament favorabil în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. Este vorba doar de faptul că motivarea Tribunalului este afectată de o eroare de drept, şi, prin urmare, trebuie înlocuită. Astfel, nu ar exista nicio situaţie specifică în care un tratament favorabil ar putea dispărea din cauza obiectivului de compensare a dezavantajelor structurale dintr‑un sector sau dintr‑o regiune. Prin urmare, motivarea hotărârii atacate ar trebui înlocuită. De asemenea, ar trebui respinse şi criticile prezentate de recurenţi, care contestă motivarea efectuată în subsidiar de Tribunal.

3. Apreciere juridică

114. Este necesar să se examineze mai întâi dacă Tribunalul a considerat în mod eronat că reducerile contribuţiilor sociale reprezintă tratament favorabil în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, chiar şi în condiţiile în care legiuitorul italian a intenţionat ca prin intermediul acestora să compenseze dezavantajele concurenţiale la care sunt expuse întreprinderile stabilite în Veneţia şi în Chioggia.

a) Cu privire la interpretarea noţiunii de tratament favorabil

115. În măsura în care recurenţii critică faptul că Tribunalul nu ar fi interpretat corect noţiunea de tratament favorabil în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, aceste critici trebuie respinse.

116. Astfel, la punctul 182 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a întemeiat pe jurisprudenţa constantă a Curţii potrivit căreia încercarea unui stat membru de a compensa dezavantajele concurenţiale ale întreprinderilor dintr‑un anumit sector economic sau dintr‑o anumită regiune prin intermediul unui tratament favorabil nu privează aceste măsuri de caracterul lor de ajutor( ).

117. Atunci când se apreciază dacă o măsură reprezintă un ajutor în sensul articolului 87 alineatul (1) CE nu se iau în considerare, în principiu, obiectivele urmărite de aceasta, ci efectele acesteia. Dimpotrivă, scopurile urmărite de o măsură sunt avute în vedere doar în cadrul examinării compatibilităţii unui ajutor cu piaţa comună( ). Astfel cum a precizat Tribunalul, la punctele 185-187 din hotărârea atacată, acest principiu nu este respectat fără excepţie în jurisprudenţă. Însă, în scopul soluţionării prezentei cauze nu este necesară o analiză detaliată a cazurilor speciale în care jurisprudenţa se abate de la acest principiu. Astfel, Comisia atrage în mod corect atenţia asupra faptului că scopul de a compensa dezavantajele concurenţiale rezultate din localizare ale întreprinderilor nu justifică o abatere de la acest principiu.

118. Acest fapt este susţinut de însăşi structura articolului 87 CE. În temeiul articolului 87 alineatul (3) literele (a)-(d) CE, un astfel de scop poate fi avut în vedere în anumite condiţii în cadrul aprecierii compatibilităţii unui ajutor cu piaţa comună. Astfel, economia acestei norme se opune luării în considerare a unui asemenea scop încă de la nivelul elementelor constitutive ale ajutorului reglementate la articolul 87 alineatul (1) CE.

119. În plus, nici luarea în considerare a unui astfel de scop în contextul articolului 87 alineatul (1) CE nu ar fi compatibilă cu sensul şi cu finalitatea acestei norme. Astfel cum au stabilit în mod corect Comisia în considerentul (53) al deciziei atacate şi Tribunalul la punctul 184 din hotărârea atacată, articolul 87 alineatul (1) CE protejează orice formă de concurenţă împotriva intervenţiei statului sub formă de ajutor. Astfel, nu se protejează numai concurenţa dintre întreprinderile care funcţionează în condiţii asemănătoare, ci şi concurenţa dintre întreprinderile care funcţionează în condiţii diferite. Contrar opiniei exprimate de Comitato şi de guvernul italian, articolul 87 alineatul (1) CE protejează de asemenea şi împotriva comportamentului concurenţial abuziv. Cu toate acestea, consecinţele negative ale comportamentului concurenţial abuziv pot fi avute în vedere în temeiul articolului 87 alineatul (3) CE.

b) Cu privire la eroarea de motivare

120. În continuare, trebuie respinsă critica formulată de Italgas potrivit căreia Tribunalul nu ar fi motivat suficient cu privire la modul în care reducerile contribuţiilor sociale diferă de situaţiile specifice în care obiectivul urmărit ar putea fi luat în considerare în mod excepţional la momentul aprecierii caracterului ajutorului. Astfel, la punctul 181 şi următorul din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a întemeiat mai întâi în mod corect pe jurisprudenţa constantă a Curţii potrivit căreia încercarea unui stat membru de a compensa dezavantajele concurenţiale ale întreprinderilor dintr‑un anumit sector economic sau dintr‑o anumită regiune prin intermediul unui tratament favorabil nu elimină caracterul de ajutor al acestor măsuri. De asemenea, la punctul 184 din hotărârea atacată, acesta a stabilit în mod corect că articolul 87 alineatul (1) CE protejează orice formă de concurenţă. Din această motivare a rezultat deja că obiectivul urmărit prin acordarea reducerilor contribuţiilor sociale nu era în mod evident adecvat să determine dispariţia caracterului de ajutor al acestora. În acest context, nu a fost necesar ca Tribunalul să efectueze o analiză mai detaliată a situaţiilor specifice în care obiectivul urmărit prin aplicarea unei măsuri poate fi avut deja în vedere în contextul articolului 87 alineatul (1) CE. Mai mult, a fost suficient faptul că, la punctul 188 din hotărârea atacată, Tribunalul a stabilit că o astfel de situaţie specifică nu se regăseşte în cauză şi că în temeiul argumentelor prezentate anterior este evident că reducerile contribuţiilor sociale constituie tratament favorabil în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.

c) Cu privire la criteriul operatorului privat

121. Referirea făcută de guvernul italian la faptul că Tribunalul ar fi trebuit să aplice criteriul operatorului privat nu prezintă relevanţă pentru simplul motiv că Republica Italiană însăşi nu a înaintat recurs şi pentru că niciunul dintre recurenţi nu invocă această critică. În orice caz, comparaţia cu un operator privat este irelevantă mai ales pentru că prin intermediul reducerilor contribuţiilor sociale nu se urmăreşte niciun obiectiv care fi urmărit de un operator privat, iar reducerea a fost acordată întreprinderilor din Veneţia şi din Chioggia independent de situaţia financiară a acestora la momentul respectiv, aspect care nu corespunde principiului maximizării profiturilor în funcţie de care s‑ar orienta un operator privat.

d) Concluzie

122. În concluzie, trebuie respinse criticile formulate de recurenţi care sunt îndreptate împotriva constatării Tribunalului conform căreia obiectivul de compensare a dezavantajelor cu care se confruntă întreprinderile stabilite în Veneţia şi în Chioggia nu poate determina dispariţia caracterului de ajutor al reducerilor contribuţiilor sociale.

123. Contrar opiniei exprimate de Comisie, considerăm că nu este neapărat necesară înlocuirea motivării hotărârii. Astfel, acest lucru ar fi necesar doar dacă criticile formulate de recurenţi nu ar putea fi respinse în temeiul motivării cuprinse în hotărârea atacată. Astfel cum s‑a prezentat anterior, criticile pot fi totuşi respinse pe baza elementelor motivării prezentate mai sus, fără a fi necesar ca Tribunalul să analizeze în ce situaţii specifice obiectivul urmărit poate fi luat în considerare în mod excepţional deja la momentul aprecierii caracterului ajutorului. De aceea, nu considerăm că este necesară înlocuirea motivării Tribunalului cuprinse la punctele 185-188 din hotărârea atacată, chiar dacă aprecierile formulate de Tribunal ar conţine erori de drept în această privinţă.

124. Celelalte critici formulate de recurenţi prin care se contestă argumentele prezentate în subsidiar de Tribunal la punctele 189-194 din hotărârea atacată trebuie respinse ca inoperante( ). Constatarea Tribunalului potrivit căreia reducerile contribuţiilor sociale ar reprezenta un tratament favorabil în sensul articolului 87 alineatul (1) CE este susţinută chiar de motivarea că obiectivul urmărit prin acordarea reducerilor contribuţiilor sociale, mai exact acela de compensare a dezavantajelor concurenţiale suportate de întreprinderile stabilite în Veneţia şi în Chioggia, nu poate fi avut în vedere în contextul articolului 87 alineatul (1) CE. Astfel, o eroare de drept în motivarea formulată în subsidiar de Tribunal nu ar fi de natură să pună în discuţie constatarea acestuia potrivit căreia reducerile contribuţiilor sociale reprezintă avantaje în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.

125. În concluzie, trebuie respinse în totalitate criticile recurenţilor îndreptate împotriva acestei constatări.

B – Cu privire la examinarea condiţiei privind denaturarea concurenţei şi afectarea schimburilor comerciale interstatale

1. Motivarea hotărârii atacate

126. În continuare, recurenţii contestă constatările Tribunalului conform cărora Comisia ar fi examinat în mod suficient dacă schema privind reducerile contribuţiilor sociale denaturează concurenţa şi afectează schimburile comerciale interstatale şi, de asemenea, că aceasta ar fi motivat suficient acest aspect. Tribunalul a întemeiat aceste constatări pe motivarea prezentată la punctele 222-252 din hotărârea atacată. În cuprinsul acestor puncte, Tribunalul a menţionat mai întâi că, în cadrul examinării unei scheme de ajutor multisectoriale, Comisia s‑ar putea limita să analizeze caracteristicile schemei respective fără a aborda cazuri particulare( ). În continuare, Tribunalul a precizat că repartizarea sarcinii probei în cadrul procedurii de control al ajutoarelor de stat ar depinde de respectarea de către Comisie şi de către statele membre respectiv de către terţii implicaţi a obligaţiilor procedurale respective( ). Astfel, ar reveni respectivului stat membru respectiv terţilor implicaţi sarcina de a oferi Comisiei în cadrul procedurii administrative toate informaţiile necesare( ). De aceea, în prezenţa unei scheme de ajutor multisectoriale, Comisia ar fi obligată numai să controleze existenţa condiţiilor privind afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre şi denaturarea concurenţei, dacă acesteia i‑au fost prezentate suficiente informaţii în acest sens în cadrul procedurii administrative. În cazul în care Comisia nu a dispus de informaţii suficiente, în conformitate cu jurisprudenţa, aceasta ar putea recurge la o prezumţie care s‑ar putea întemeia pe analiza caracteristicilor schemei de ajutor respective( ). De asemenea, amploarea motivării necesare a Comisiei ar depinde de datele şi de informaţiile comunicate Comisiei în cadrul procedurii administrative( ). Legalitatea deciziei Comisiei ar trebui apreciată doar pe baza informaţiilor de care aceasta a dispus la momentul adoptării deciziei( ).

127. În continuare, Tribunalul a examinat dacă motivarea Comisiei a fost suficientă având în vedere aceste informaţii, afirmând că aceasta a fost suficientă în special deoarece observaţiile şi documentele transmise Comisiei în cadrul procedurii administrative nu au conţinut indicii sau informaţii concrete care ar fi putut atrage atenţia Comisiei asupra anumitor ramuri economice şi care i‑ar fi permis acesteia să constate în special că reducerile contribuţiilor sociale contestate nu afectau schimburile intercomunitare în aceste ramuri economice şi că nu puteau să aibă consecinţe asupra concurenţei. Prin urmare, Comisiei nu i‑ar fi revenit obligaţia să obţină informaţii suplimentare de la autorităţile naţionale( ).

128. În continuare, Tribunalul a respins motivele privind încălcarea principiului nediscriminării şi caracterul contradictoriu al motivării, care fuseseră invocate în ipoteza că ar fi fost avută în vedere situaţia întreprinderilor municipale, însă nu şi situaţia reclamanţilor, respectiv a anumitor categorii de ramuri economice. Şi în această privinţă Tribunalul a invocat faptul că, în cadrul procedurii administrative, Comisiei îi fuseseră puse la dispoziţie informaţii specifice privind întreprinderile municipale( ).

129. În plus, Tribunalul a respins critica potrivit căreia Comisia ar fi trebuit să analizeze mai mult nivelul scăzut al reducerilor contribuţiilor sociale şi caracterul local al activităţii desfăşurate de întreprinderile beneficiare. Nivelul scăzut al reducerilor contribuţiilor sociale nu ar exclude posibilitatea afectării schimburilor comerciale dintre statele membre. Chiar şi în cazul în care întreprinderile beneficiare şi‑ar fi desfăşurat activitatea doar pe plan local, schimburile comerciale dintre statele membre ar putea fi afectate şi concurenţa ar putea fi denaturată( ).

130. În consecinţă, Tribunalul a hotărât că decizia Comisiei a fost suficient motivată( ).

131. În sfârşit, Tribunalul a respins şi motivul potrivit căruia decizia atacată nu ar fi fost suficient de clară pentru a fi executată de către autorităţile naţionale. În acest context, Tribunalul a arătat că motivarea deciziei atacate a fost suficientă pentru a da posibilitatea autorităţilor naţionale să stabilească întreprinderile care ar fi trebuit să restituie ajutoarele. În plus, autorităţilor naţionale nu le‑ar reveni obligaţia să verifice în fiecare caz în parte, la momentul punerii în aplicare a deciziei atacate, dacă sunt îndeplinite criteriile stabilite la articolul 87 alineatul (1) CE( ).

2. Principalele argumente ale părţilor

132. Italgas invocă faptul că Tribunalul ar fi încălcat normele privind repartizarea sarcinii probei, pornind de la premisa că autorităţilor naţionale sau terţilor interesaţi le‑ar reveni sarcina probei privind condiţiile prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE.

133. În continuare, Tribunalul ar fi stabilit în mod eronat că decizia Comisiei ar fi fost suficient motivată. Anterior adoptării deciziei atacate, Comisia ar fi primit informaţii care ar fi dat naştere la îndoieli referitoare la eventualitatea ca reducerile contribuţiilor sociale pentru anumite categorii de întreprinderi, respectiv pentru anumite sectoare economice, să determine denaturarea concurenţei şi afectarea schimburilor comerciale interstatale. Într‑adevăr, Comisia ar fi solicitat autorităţilor italiene să pună la dispoziţie toate informaţiile necesare pentru a putea aprecia situaţia întreprinderilor municipale. Cu toate acestea, Comisia ar fi trebuit să efectueze şi alte investigaţii cu privire la alte categorii de întreprinderi asupra cărora i s‑ar fi atras atenţia. Aceasta ar fi trebuit cel puţin să clarifice care sunt criteriile pe care autorităţile naţionale ar trebui să le respecte la momentul executării deciziei pentru a evita situaţiile în care autorităţile naţionale solicită restituirea avantajelor care nu constituie ajutoare.

134. De asemenea, Tribunalul ar fi denaturat elemente de probă. Astfel, din scrisoarea oraşului Veneţia din 18 mai 1998, din comunicarea guvernului italian din 23 ianuarie 1999 şi din scrisoarea autorităţilor italiene din 10 iunie 1999, nu ar fi reieşit doar indicii cu privire la faptul că în cazul întreprinderilor municipale reducerile contribuţiilor sociale nu erau de natură să denatureze concurenţa şi să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. Mai mult, din acestea ar fi reieşit şi informaţii cu privire la alte categorii de întreprinderi.

135. În sfârşit, Tribunalul ar fi săvârşit o eroare de drept atunci când a constatat că decizia atacată a fost suficient de concretă pentru a putea fi executată de autorităţile naţionale. Astfel cum ar recunoaşte însăşi Comisia, decizia atacată ar fi incompletă şi ar fi trebuit completată cu scrisorile Comisiei din 29 august şi din 29 octombrie 2001. Adoptarea unor astfel de decizii incomplete nu ar fi compatibilă cu sistemul de control al ajutoarelor. În primul rând, Comisia ar trebui să analizeze deja, în cadrul procedurii oficiale de investigare, indiciile potrivit cărora în anumite cazuri nu este vorba despre ajutoare, respectiv că acestea sunt compatibile cu piaţa comună. Numai în acest mod s‑ar garanta că autorităţile naţionale ar fi în măsură să aplice corect deciziile Comisiei. În al doilea rând, investigaţiile nu ar putea fi amânate pentru procedura de executare a deciziei, deoarece astfel nu s‑ar asigura nici efectuarea unei investigaţii corespunzătoare de către Comisie şi nici controlul Comisiei efectuat de instanţele comunitare.

136. Şi Hotel Cipriani contestă constatarea Tribunalului conform căreia decizia Comisiei ar fi fost suficient motivată. Piaţa hotelieră şi cea a restaurantelor ar fi condiţionată de factorul local, deoarece turiştii stabilesc mai întâi obiectivul teritorial pe care doresc să îl atingă şi după aceea hotelul sau restaurantul. Întrucât hotelurile din Veneţia nu s‑ar afla într‑un raport de concurenţă cu hotelurile din alte oraşe, reducerile contribuţiilor sociale nu ar fi putut afecta schimburile comerciale interstatale.

137. Comitato consideră că prin constatarea potrivit căreia Comisia nu şi‑ar fi încălcat obligaţiile procedurale, Tribunalul a încălcat principiul nediscriminării. Astfel, Comisia ar fi efectuat o analiză aprofundată numai cu privire la întreprinderile municipale, însă nu şi cu privire la alte categorii de întreprinderi.

138. În continuare, Comitato şi guvernul italian contestă de asemenea constatarea Tribunalului potrivit căreia Comisia nu ar fi comis nicio eroare de motivare. Chiar şi în cazul unei scheme de ajutoare cu obiectiv regional, Comisia nu ar trebui să se limiteze la constatări de principiu sau să invoce prezumţii, ci ar trebui să prezinte dovezi în sensul îndeplinirii condiţiilor prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE. Motivarea Comisiei s‑ar fi limitat la constatarea că reducerile contribuţiilor sociale ar fi fost acordate întreprinderilor care ar fi participat intens la schimburile comerciale interstatale, precum întreprinderi din sectorul comercial şi din sectorul serviciilor. Aceasta nu ar fi ţinut seama de faptul că activitatea multor întreprinderi din Chioggia şi din Veneţia se desfăşoară doar la nivel local, cu toate că acest aspect ar fi reieşit din informaţiile care ar fi fost prezentate Comisiei. Guvernul italian consideră că, în speţă, Comisia ar fi trebuit să ţină mai mult seama de nivelul scăzut al reducerilor contribuţiilor sociale, de caracterul local al activităţii beneficiarilor şi de poziţia insulară a Veneţiei.

139. În sfârşit, guvernul italian consideră că ar fi trebuit să se aplice criteriile de apreciere a ajutoarelor individuale, deoarece Comisia ar fi putut cunoaşte astfel cine sunt beneficiarii şi care este nivelul reducerilor contribuţiilor sociale. După adoptarea deciziei atacate, Comisia ar fi exclus existenţa unui ajutor pentru anumite întreprinderi, deoarece în cazul acestora nu au fost afectate schimburile comerciale interstatale. Comisia ar fi trebuit să efectueze deja această analiză în cadrul procedurii oficiale de investigare.

140. Comisia consideră că aceste critici trebuie respinse. Tribunalul ar fi stabilit în mod corect că aceasta şi‑a motivat în mod suficient decizia.

141. În primul rând, Tribunalul ar fi evidenţiat în mod corect că, la momentul aprecierii unei scheme de ajutoare multisectoriale ilegale, Comisia se poate limita la o apreciere generală, fără a analiza separat fiecare sector economic. În această situaţie, autorităţilor naţionale şi terţilor interesaţi le revine obligaţia să furnizeze Comisiei informaţiile necesare, astfel încât aceasta să poată aprecia dacă, în ceea ce priveşte anumite sectoare economice, măsura nu poate să denatureze concurenţa sau să afecteze schimburile comerciale interstatale. Informaţiile care fuseseră puse la dispoziţia Comisiei nu ar fi evidenţiat aspecte deosebite cu privire la sectoarele economice ale industriei hoteliere şi aprovizionării cu gaze naturale.

142. În al doilea rând, Tribunalul ar fi evidenţiat în mod corect că şi acordarea unui tratament favorabil în privinţa activităţilor de natură pur locală ar putea denatura concurenţa şi ar putea afecta schimburile comerciale interstatale, deoarece aceasta ar putea avea consecinţe asupra ofertei anumitor produse şi servicii.

143. În al treilea rând, Tribunalul ar fi săvârşit erori de drept cu privire la sarcina probei. Cu toate acestea, concluziile acestuia ar fi fost în cele din urmă corecte, astfel încât această critică ar trebui respinsă, efectuând o înlocuire a motivării hotărârii atacate. Astfel, Comisia ar fi prezentat probe conform cărora schema privind reducerile contribuţiilor sociale ar reprezenta un ajutor. Obiectul examinării Comisiei l‑ar fi constituit schema privind reducerile contribuţiilor sociale, iar nu fiecare avantaj acordat conform acestei scheme. Dacă această schemă ar fi fost notificată anterior Comisiei, în principiu, aceasta ar fi trebuit să efectueze doar o evaluare generală a acestuia, fără a ţine seama de cazurile individuale. Astfel, ar fi obligaţia statului membru să semnaleze Comisiei situaţiile deosebite. Aceste principii ar trebui să se aplice şi în cazul în care statul membru nu îşi respectă obligaţia de notificare. Astfel, statele membre nu ar trebui să fie răsplătite pentru nerespectarea obligaţiei de notificare. Astfel cum ar reieşi din hotărârea atacată, Comisiei nu i‑ar fi fost puse la dispoziţie informaţii specifice privind întreprinderile reclamante. În acest context, Comisia menţionează că ar fi solicitat în mod repetat autorităţilor naţionale să îi transmită informaţii.

144. În al patrulea rând, ar trebui respinsă critica privind denaturarea elementelor de probă. În măsura în care Italgas contestă aprecierea situaţiei de fapt efectuată de Tribunal, acest aspect ar fi inadmisibil în cadrul unui recurs. În măsura în care Italgas ar critica denaturarea elementelor de probă, acest aspect ar fi, în principiu, admisibil. Însă, pe fond, Italgas nu critică denaturarea elementelor de probă, ci aprecierea acestora de către Tribunal. În orice caz, Tribunalul ar fi stabilit în mod corect că informaţiile generale furnizate de elementele de probă nu ar fi conţinut informaţii concrete care să fi atras atenţia Comisiei asupra existenţei unei situaţii deosebite în anumite sectoare.

145. În al cincilea rând, ar trebui respinsă şi critica formulată de Italgas cu privire la caracterul incomplet al deciziei atacate. În măsura în care motivarea hotărârii atacate ar conţine elemente contradictorii, acest lucru ar fi cauzat de erorile de drept pe care Tribunalul le‑ar fi săvârşit în cadrul evaluării existenţei calităţii procesuale active. De altfel, Comisia nu ar fi obligată să analizeze cazuri individuale în cadrul evaluării unei scheme de ajutoare multisectoriale.

3. Apreciere juridică

146. Recurenţii contestă constatarea Tribunalului potrivit căreia Comisia ar fi analizat în mod suficient în decizia atacată dacă reducerile contribuţiilor sociale denaturează concurenţa şi afectează schimburile comerciale interstatale şi, de asemenea, că ar fi motivat corespunzător acest aspect. În acest context, recurenţii critică erori de drept atât în acea parte a motivării Tribunalului în care acesta a prezentat criteriul de evaluare aplicabil, cât şi în acea parte a motivării în care Tribunalul a aplicat acest criteriu de evaluare.

147. Vom analiza aceste critici mai întâi în ceea ce priveşte aprecierea schemei referitoare la reducerile contribuţiilor sociale efectuată de Tribunal şi de Comisie (a). În continuare, vom analiza modul în care trebuie apreciate aceste critici în contextul în care, în decizia atacată, Comisia nu s‑a limitat doar la evaluarea schemei privind reducerile contribuţiilor sociale, ci a dispus şi restituirea ajutoarelor acordate (b).

a) Cu privire la evaluarea schemei privind reducerile contribuţiilor sociale

i) Cu privire la criteriul de evaluare şi la sarcina probei

148. Recurenţii critică mai întâi erorile de drept privind criteriul de evaluare şi sarcina probei.

– Cu privire la criteriul de evaluare

149. În măsura în care recurenţii critică faptul că Tribunalul ar fi săvârşit o eroare de drept cu privire la criteriul de evaluare care trebuia aplicat de Comisie, această critică este nefondată.

150. Astfel cum a stabilit în mod corect Tribunalul, la punctul 209 din hotărârea atacată, criteriul de evaluare aplicat de Comisie în cadrul controlului ajutoarelor depinde în primul rând de obiectul supus controlului. Într‑un caz în care Comisia examinează compatibilitatea unei scheme multisectoriale ilegale cu dispoziţiile articolului 87 CE, în principiu, aceasta este obligată doar să verifice normele schemei respective( ). Astfel, în principiu, aceasta se poate limita la o evaluare a schemei naţionale, fără a analiza avantajele individuale acordate în temeiul acestei scheme. La baza acestui demers se află ideea că un stat membru nu trebuie recompensat pentru o încălcare a obligaţiei sale de notificare. Prin urmare, Comisia nu ar trebui să afle într‑o situaţie mai defavorabilă decât în cazul în care statul membru ar fi notificat în prealabil schema.

151. În continuare, Tribunalul a susţinut în mod corect, la punctele 211 şi următoarele din hotărârea atacată, că obiectul supus controlului Comisiei poate depinde şi de informaţiile comunicate acesteia pe parcursul procedurii. În cazul în care Comisiei i se comunică informaţii specifice cu privire la un anumit beneficiar, respectiv cu privire la un anumit sector de activitate, acest fapt poate determina o obligaţie procedurală a Comisiei. Dacă informaţiile sunt complete, Comisia trebuie să ţină seama de respectivul beneficiar( ) sau de respectivul sector de activitate. Dacă informaţiile sunt incomplete, în conformitate cu articolul 13 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul nr. 659/1999, Comisia trebuie să solicite statului membru să îi transmită într‑un termen stabilit de aceasta toate documentele, informaţiile şi datele necesare.

152. Astfel, trebuie respinsă ca nefondată critica potrivit căreia Tribunalul ar fi aplicat un criteriu de evaluare eronat.

– Cu privire la sarcina probei

153. În continuare, Italgas critică faptul că Tribunalul ar fi săvârşit o eroare de drept în ceea ce priveşte sarcina probei.

154. Această critică este nefondată.

155. Astfel, contrar aprecierilor formulate de Tribunal, la punctul 232 din hotărârea atacată, în prezenta cauză, nici Republicii Italiene, nici reclamanţilor nu le revine sarcina probei pentru a demonstra că schema privind reducerile contribuţiilor sociale nu denaturează concurenţa sau nu afectează schimburile comerciale interstatale. Mai mult, Comisiei îi re