CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

prezentate la 8 septembrie 2016 ( 1 )

Cauza C‑275/15

ITV Broadcasting Limited,

ITV2 Limited,

ITV Digital Channels Limited,

Channel Four Television Corp.,

4 Ventures Limited,

Channel 5 Broadcasting Limited,

ITV Studios Limited

împotriva

TVCatchup Limited (în reorganizare judiciară)

TVCatchup (UK) Limited,

Media Resources Limited,

cu participarea

Secretary of State for Business,

Innovation and Skills,

Virgin Media Limited

[cerere de decizie preliminară formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Curtea de Apel [Anglia și Țara Galilor] [Secția civilă], Regatul Unit)]

„Trimitere preliminară — Armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și ale drepturilor conexe în societatea informațională — Directiva 2001/29/CE — Articolul 9 — Noțiunile «cablu» și «accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu» — Retransmiterea de către un terț, prin intermediul unui flux continuu prin internet, a unor emisiuni de televiziune în zona de recepție a acestora — «Live streaming»”

I – Introducere

1. Prezenta cerere de decizie preliminară formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă), Regatul Unit] privește interpretarea articolului 9 din Directiva 2001/29/CE privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și ale drepturilor conexe în societatea informațională ( 2 ), care prevede că această directivă nu aduce atingere dispozițiilor aplicabile în anumite alte domenii. În special, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea expresiei „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu”, menționată la acest articol ca reprezentând unul dintre domeniile care intră sub incidența rezervei prevăzute de Directiva 2001/29.

2. Cererea de decizie preliminară se înscrie în cadrul unui litigiu introdus de organisme comerciale de radiodifuziune și televiziune care susțin că furnizorii unui serviciu de retransmisie care permite utilizatorilor acestuia să recepționeze gratuit, „în direct”, prin intermediul unui flux continuu prin internet (denumit „live streaming”) emisiuni de televiziune, inclusiv emisiunile de televiziune difuzate de reclamante, încalcă drepturile lor de autor referitoare la emisiunile de televiziune.

3. Curtea fusese deja sesizată cu o cerere de decizie preliminară în cadrul aceluiași litigiu. În Hotărârea din 7 martie 2013, ITV Broadcasting și alții ( 3 ), Curtea a declarat că retransmisiile efectuate de furnizorii serviciului în litigiu constituie o „comunicare publică” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.

4. Ca urmare a acestei hotărâri, instanța de fond a constatat că furnizorii serviciului în litigiu încălcau drepturile de autor ale reclamantelor. În ceea ce privește unele dintre emisiunile în discuție, această instanță a considerat totuși că furnizorii se puteau întemeia pe o dispoziție prevăzută de dreptul britanic care permite retransmisia prin cablu a anumitor emisiuni în zona de recepție a acestora.

5. Reclamantele au formulat apel împotriva acestei decizii în fața instanței de trimitere, care solicită Curții în esență să stabilească dacă o astfel de dispoziție națională, care limitează dreptul exclusiv conferit de Directiva 2001/29 titularilor de drepturi de autor de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică, este compatibilă cu această directivă. Este cert că retransmisiile contestate nu intră sub incidența niciuneia dintre excepțiile prevăzute la articolul 5 din această directivă.

6. Mai concret, instanța de trimitere urmărește să afle dacă dispoziția în discuție poate rămâne aplicabilă în temeiul articolului 9 din Directiva 2001/29, pentru motivul că se poate considera că privește „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu”. Această instanță ridică de asemenea probleme referitoare la interpretarea noțiunii „cablu”, utilizată la acest articol, pentru a stabili dacă dreptul Uniunii se opune aplicării acestui mijloc de apărare în privința retransmisiilor efectuate prin intermediul unui flux continuu prin internet.

II – Cadrul juridic

A – Dreptul Uniunii

7. Considerentul (60) al Directivei 2001/29 precizează: „Protecția prevăzută prin prezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor juridice interne sau comunitare din alte domenii, cum ar fi proprietatea industrială, protecția datelor, accesul condiționat, accesul la documente publice și regula cronologiei exploatării media, care pot aduce atingere protecției dreptului de autor și drepturilor conexe.”

8. Potrivit articolului 1 alineatul (1) din aceasta, intitulat „Domeniu de aplicare”, Directiva 2001/29 reglementează „protecția juridică a dreptului de autor și a drepturilor conexe în cadrul pieței interne, acordând o atenție specială societății informaționale”.

9. Articolul 9 din directiva menționată, intitulat „Menținerea altor dispoziții legale”, prevede: „Prezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor privind în special brevetele, mărcile înregistrate, desenele și modelele industriale, modelele utilitare, topografia semiconductoarelor, caracterele tipografice, accesul condiționat, accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu, protecția tezaurelor naționale, cerințele privind depozitele reglementate, dispozițiile legale privind practicile restrictive și concurența neloială, secretele de afaceri, securitatea, confidențialitatea, protecția datelor și respectarea vieții private, accesul la documente publice și dreptul contractual.”

B – Dreptul britanic

10. Articolul 73 alineatul (1), alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din Copyright, Designs and Patents Act 1988 (Legea din 1988 privind dreptul de autor, modelele și brevetele, denumită în continuare „CDPA”), intitulat „Recepția unei emisiuni și retransmisia acesteia prin cablu”, prevede, în versiunea aplicabilă litigiului principal: „(1) Prezentul articol se aplică atunci când o emisiune transmisă de pe teritoriul Regatului Unit este recepționată și retransmisă imediat prin cablu. (2) Dreptul de autor asupra emisiunii nu este încălcat: […] (b) dacă și în măsura în care emisiunea este destinată să fie recepționată în zona în care este retransmisă prin cablu și constituie o parte a unui serviciu recunoscut. (3) Dreptul de autor asupra oricărei opere incluse în emisiune nu este încălcat dacă și în măsura în care emisiunea este destinată să fie recepționată în zona în care este retransmisă prin cablu […]”

11. Din decizia de trimitere reiese că articolul 73 alineatul (1), alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA, astfel cum a fost citat mai sus, este rezultatul unei adaptări a acestei legi, efectuată în anul 2003, în scopul transpunerii Directivei 2001/29 în dreptul britanic.

III – Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții

12. Reclamantele din litigiul principal, ITV Broadcasting Limited, ITV2 Limited, ITV Digital Channels Limited, Channel Four Television Corp., 4 Ventures Limited, Channel 5 Broadcasting Limited și ITV Studios Limited (denumite în continuare, împreună, „reclamantele din litigiul principal”), sunt organisme comerciale de televiziune cu acces liber care dețin, în temeiul dreptului britanic, drepturi de autor cu privire la emisiunile lor de televiziune, precum și cu privire la filmele și la celelalte programe și elemente care sunt incluse în emisiunile lor. Acestea sunt finanțate prin publicitatea difuzată în emisiunile lor.

13. Reclamantele din litigiul principal au introdus o acțiune împotriva societății TVCatchup Limited la High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția Chancery, Regatul Unit], susținând că serviciul furnizat de această societate, care permite utilizatorilor să recepționeze gratuit, „în direct”, prin internet, fluxuri continue (cunoscute sub numele „live streaming”) ale emisiunilor de televiziune, printre care cele difuzate de reclamantele din litigiul principal, încalcă drepturile lor de autor. Serviciile în litigiu sunt de asemenea finanțate prin publicitate.

14. Această instanță a sesizat Curtea cu o primă cerere de decizie preliminară cu privire la interpretarea noțiunii „comunicare publică” prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.

15. În Hotărârea din 7 martie 2013, pronunțată în cauza ITV Broadcasting și alții ( 4 ), Curtea a declarat că: „Noțiunea «comunicare publică» în sensul articolului 3 alineatul (1) din [Directiva 2001/29] trebuie interpretată în sensul că acoperă o retransmisie a operelor incluse într‑un program televizat difuzat pe cale terestră — care este efectuată de alt organism decât organismul de radiodifuziune sau de televiziune inițial, — printr‑un flux continuu prin internet pus la dispoziția abonaților organismului menționat, care pot recepționa această retransmisie prin conectare la serverul său, — chiar dacă acești abonați se află în zona de recepție a programului televizat difuzat pe cale terestră menționat și pot recepționa în mod legal acest program printr‑un receptor de televiziune.”

16. În urma acestei hotărâri, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Secția Chancery] a constatat că TVCatchup Limited încălcase drepturile de autor ale reclamantelor din litigiul principal și a emis un ordin având ca obiect să împiedice alte încălcări ale acestor drepturi.

17. Totuși, în privința a trei canale de televiziune, și anume canalele ITV, Channel 4 și Channel 5, această instanță a considerat că TVCatchup Limited putea invoca un mijloc de apărare întemeiat pe articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA, în măsura în care această societate difuza aceste canale pe internet către abonați aflați în zona de difuzare inițială. Cu privire la acest aspect, aceeași instanță a apreciat că expresia „retransmisă prin cablu”, utilizată la articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA, era suficient de cuprinzătoare pentru a include retransmisia prin internet, însă nu retransmisia prin intermediul telefoanelor mobile, care utilizează rețele de telefonie mobilă.

18. Reclamantele din litigiul principal au formulat apel la Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă), Regatul Unit]. În cursul procedurii în fața acestei instanțe, față de TVCatchup Limited a fost dispusă deschiderea procedurii de reorganizare judiciară. Activitatea comercială exercitată anterior de TVCatchup Limited este în prezent exercitată de societatea TVCatchup (UK) Limited în temeiul unei licențe acordate de Media Resources Limited. Aceste două din urmă societăți au solicitat să intervină în procedura de apel, iar cererea lor a fost admisă.

19. Apreciind că articolul 73 din CDPA trebuie interpretat în lumina articolului 9 din Directiva 2001/29 și că prezenta cauză ridică probleme referitoare la domeniul de aplicare al acestui din urmă articol, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „Cu privire la interpretarea articolului 9 din [Directiva 2001/29], în special a propoziției «[p]rezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor privind în special […] accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu»: 1) Propoziția citată permite aplicarea în continuare a unei dispoziții din dreptul național al cărei domeniu de aplicare este stabilit în funcție de noțiunea «cablu» astfel cum este definită de dreptul național sau domeniul de aplicare al acestui fragment al articolului 9 este determinat de sensul noțiunii «cablu» care este definit de dreptul Uniunii? 2) Dacă noțiunea «cablu» de la articolul 9 este definită de dreptul Uniunii, care este sensul acesteia? Mai precis: (a) Are un sens specific tehnologic, limitat la rețelele de cablu tradiționale operate de furnizorii de servicii de cablu convenționale? (b) Αlternativ, are un sens neutru din punct de vedere tehnologic care include servicii similare din punct de vedere funcțional transmise prin internet? (c) În oricare dintre cazuri, include transmiterea de energie de microunde între puncte terestre fixe? 3) Propoziția citată se aplică (1) dispozițiilor care necesită rețele de cablu pentru retransmisia anumitor emisiuni sau (2) dispozițiilor care permit retransmisia prin cablu a emisiunilor (a) atunci când retransmisiile sunt simultane și limitate la zone în care emisiunile au fost destinate să fie recepționate și/sau (b) când retransmisiile sunt ale unor emisiuni de pe canale care sunt supuse anumitor obligații de serviciu public? 4) Dacă domeniul de aplicare al noțiunii «cablu» din cadrul articolului 9 este definit de dreptul național, dispoziția din dreptul național se aplică sub rezerva principiilor din dreptul Uniunii al proporționalității și al echilibrului just între drepturile titularilor drepturilor de autor, ale proprietarilor de cablu și interesul public? 5) Articolul 9 se limitează la dispozițiile din dreptul național aflate în vigoare la data când directiva a fost adoptată, la data când aceasta a intrat în vigoare sau la data expirării termenului de transpunere sau se aplică și dispozițiilor ulterioare din dreptul național care privesc accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu?”

20. Reclamantele din litigiul principal, TVCatchup (UK) Limited, guvernul Regatului Unit, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. În ședința din 25 mai 2016 au fost reprezentate reclamantele din litigiul principal, Virgin Media Limited, guvernul Regatului Unit și Comisia.

IV – Analiză juridică

A – Cu privire la Hotărârea ITV Broadcasting și alții și la obiectul prezentei cereri de decizie preliminară

21. Prin hotărârea din 7 martie 2013, pronunțată în cauza ITV Broadcasting și alții ( 5 ), care constituie contextul prezentei cereri de decizie preliminară, Curtea a declarat că o retransmisie precum cele efectuate de pârâtele din litigiul principal constituie o „comunicare publică” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 ( 6 ).

22. Din aceasta rezultă că o astfel de retransmisie nu poate fi efectuată fără consimțământul titularului dreptului de autor, cu excepția cazului în care retransmisia îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 5 din această directivă ( 7 ).

23. Reglementarea națională în discuție, și anume articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA, prevede, în opinia noastră, o excepție de la dreptul de comunicare instituit prin articolul 3 din Directiva 2001/29, întrucât prevede că dreptul de autor „nu este încălcat” în cazul retransmiterii anumitor emisiuni în zona în care au fost destinate să fie recepționate ( 8 ). Această constatare este confirmată de faptul că, pe plan formal, articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA este calificat în dreptul național, potrivit instanței de trimitere, tocmai ca fiind o „excepție” și un „mijloc de apărare împotriva încălcării dreptului de autor”.

24. Reiese din decizia de trimitere că niciuna dintre părți nu pretinde că această reglementare intră sub incidența uneia dintre excepțiile enumerate la articolul 5 din Directiva 2001/29.

25. Astfel cum afirmă instanța de trimitere, problema centrală care se ridică este, așadar, aceea dacă o astfel de reglementare intră în domeniul de aplicare al articolului 9 din Directiva 2001/29 pentru motivul că se poate considera că privește „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu” în sensul acestui articol ( 9 ).

26. Prin urmare, propunem Curții să examineze, în primul rând, a treia întrebare preliminară, care privește în esență această problemă centrală.

27. Potrivit formulării sale, a treia întrebare preliminară privește atât dispozițiile care impun retransmisia anumitor emisiuni, cât și pe cele care permit retransmisia prin cablu a emisiunilor „(a) atunci când retransmisiile sunt simultane și limitate la zone în care emisiunile au fost destinate să fie recepționate și/sau (b) când retransmisiile sunt ale unor emisiuni de pe canale care sunt supuse anumitor obligații de serviciu public” ( 10 ). Reiese totuși din decizia de trimitere, pe de o parte, că reglementarea națională în discuție nu impune nicio retransmisie și, pe de altă parte, că aceasta se aplică doar în situațiile în care retransmisia este limitată la zone în care emisiunile au fost destinate să fie recepționate ( 11 ).

28. Prin urmare, considerăm că a treia întrebare adresată trebuie să fie reformulată în sensul că urmărește să se stabilească dacă articolul 9 din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții și în special al expresiei „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu” o reglementare precum articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA, care permite retransmisia prin cablu a emisiunilor fără consimțământul titularilor drepturilor de autor atunci când această retransmisie este simultană și limitată la zone în care emisiunile au fost destinate să fie recepționate și când retransmisiile sunt ale unor emisiuni de pe canale care sunt supuse anumitor obligații de serviciu public ( 12 ).

29. În cadrul analizei care urmează, vom prezenta motivele pentru care considerăm că o reglementare precum articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA nu intră sub incidența rezervei prevăzute la articolul 9 din Directiva 2001/29 (partea B). Această concluzie se impune în mod direct ca urmare a naturii și a domeniului de aplicare al articolului 9 menționat (partea B.2), precum și a faptului că o astfel de reglementare nu privește „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu” în sensul acestui articol (partea B.3).

30. Din această analiză rezultă că nu este necesară pronunțarea cu privire la celelalte întrebări adresate de instanța de trimitere referitoare, pe de o parte, la domeniul de aplicare temporal al articolului 9 din Directiva 2001/29 (a cincea întrebare preliminară) și, pe de altă parte, la interpretarea noțiunii „cablu” utilizată la acest articol (prima, a doua și a treia întrebare preliminară). Cu toate acestea, vom formula în orice caz câteva observații referitoare la interpretarea noțiunii „cablu” pentru a răspunde argumentelor prezentate de părți cu privire la acest aspect (partea C) ( 13 ).

31. Or, în ceea ce privește a doua întrebare preliminară litera (c), care urmărește să se stabilească dacă această noțiune include transmiterea de energie de microunde între puncte terestre fixe, instanța de trimitere nu a furnizat nicio explicație cu privire la motivele care au determinat‑o să considere necesar să adreseze această întrebare Curții. O astfel de explicație nu poate fi dedusă nici din decizia de trimitere sau din observațiile prezentate Curții, care nu cuprind nicio informație în sensul că retransmisiile în litigiu implică transmiterea de energie de microunde între puncte terestre fixe. Prin urmare, propunem Curții să constate, potrivit unei jurisprudențe constante, că a doua întrebare litera (c) este inadmisibilă ( 14 ).

B – Cu privire la interpretarea articolului 9 din Directiva 2001/29 și a expresiei „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu” (a treia întrebare)

32. Prin cea de a treia întrebare preliminară, instanța de trimitere solicită Curții în esență să stabilească dacă o reglementare precum articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA intră în domeniul de aplicare al articolului 9 din Directiva 2001/29 și în special al expresiei „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu”.

1. Interpretările propuse

33. Instanța de trimitere, având îndoieli cu privire la sensul expresiei „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu”, utilizată la articolul 9 din Directiva 2001/29, prezintă, în decizia de trimitere, trei interpretări posibile ale acestei expresii.

34. Potrivit unei prime abordări, care corespunde poziției susținute de reclamantele din litigiul principal și de Comisie, expresia „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu” nu privește decât dispozițiile care impun operatorilor de cablu să furnizeze servicii de radiodifuziune sau televiziune, mai precis dispozițiile referitoare la „obligațiile de difuzare” („must carry”) în sensul articolului 31 din Directiva 2002/22/CE ( 15 ), denumită în continuare „Directiva privind serviciul universal”.

35. Potrivit unei a doua abordări, care corespunde poziției susținute de TVCatchup (UK) Limited, de Virgin Media Limited și de guvernul Regatului Unit, articolul 9 din Directiva 2001/29 se aplică atât dispozițiilor care impun operatorilor de cablu să retransmită anumite emisiuni televizate, cât și celor care permit, în interesul serviciului public, retransmisia anumitor emisiuni în interiorul zonei de recepție a acestora.

36. Potrivit unei a treia abordări, expresia „accesul la transmisia prin cablu”, prevăzută la articolul 9 din Directiva 2001/29, nu se referă la mijloacele de apărare împotriva încălcărilor drepturilor de autor, ci mai degrabă la accesul la infrastructura fizică din statele membre.

2. Cu privire la rezerva formulată la articolul 9 din Directiva 2001/29

37. În conformitate cu titlul și cu formularea sa, articolul 9 din Directiva 2001/29 privește „[m]enținerea altor dispoziții legale”, atunci când prevede că această directivă „nu aduce atingere” dispozițiilor privind anumite domenii. Considerentul (60) al acestei directive face precizarea potrivit căreia dispozițiile avute în vedere la articolul 9 menționat sunt cele în legătură cu „alte domenii” și care „pot aduce atingere protecției dreptului de autor și drepturilor conexe” ( 16 ).

38. Astfel, articolul 9 din Directiva 2001/29 nu permite excepții de la drepturile instituite la articolele 2-4 din această directivă. De altfel, excepțiile fac obiectul unei armonizări exhaustive în temeiul articolului 5 din aceeași directivă ( 17 ). Obiectivul urmărit de articolul 9 este, dimpotrivă, menținerea efectului dispozițiilor aplicabile în anumite domenii, altele decât cel armonizat de directiva menționată ( 18 ). Această interpretare este confirmată de enumerarea domeniilor la articolul 9 amintit, care menționează printre altele mărcile înregistrate, desenele și modelele industriale, protecția tezaurelor naționale, dispozițiile legale privind practicile restrictive și concurența neloială, protecția datelor și respectarea vieții private, precum și dreptul contractual ( 19 ).

39. Această constatare permite, în sine, excluderea posibilității ca o reglementare precum articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA, care prevede o excepție de la dreptul exclusiv de comunicare consacrat la articolul 3 din Directiva 2001/29, să intre în domeniul de aplicare al articolului 9 din această directivă.

40. Această concluzie este valabilă independent de faptul că retransmiterea operelor protejate are loc prin intermediul cablului sau al unui flux continuu prin internet. Reiese, astfel, din jurisprudența Curții că noțiunea „comunicare publică” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 se referă la orice transmitere a operelor protejate, indiferent de mijlocul sau de procedeul tehnic utilizat ( 20 ), și că fiecare transmisie sau retransmisie a unei opere care utilizează o modalitate tehnică specifică trebuie să fie autorizată, în principiu, în mod individual de autorul operei în cauză ( 21 ).

41. Această jurisprudență este conformă obiectivului urmărit de Directiva 2001/29, și anume adaptarea legislației privind dreptul de autor și drepturile conexe având în vedere dezvoltarea tehnologică, care a dus la crearea unor noi forme de exploatare ( 22 ), asigurând în același timp un nivel ridicat de protecție în favoarea autorilor, care să le permită acestora să obțină o remunerație adecvată pentru utilizarea operelor lor, în special cu ocazia unei comunicări publice ( 23 ). Precizăm că titularilor de drepturi de autor nu le este plătită nicio remunerație pentru retransmisia autorizată de articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA ( 24 ).

42. O interpretare contrară a articolului 9 din Directiva 2001/29, care ar conduce la includerea în domeniul de aplicare al acestuia a unei reglementări precum cea în discuție în litigiul principal, ar fi contrară, în opinia noastră, obiectivului armonizării urmărit de articolele 3 și 5 din această directivă.

43. În plus, interpretarea pe care o avem în vedere nu poate fi repusă în discuție de argumentele formulate împotriva acesteia, în special de guvernul Regatului Unit.

44. În primul rând, argumentul invocat de guvernul Regatului Unit în ședință potrivit căruia regimurile legislative naționale care privesc autorizarea operatorilor de cablu, infrastructura acestora și retransmiterea emisiunilor lor constituie un alt domeniu prevăzut la articolul 9 din Directiva 2001/29 nu își află niciun temei în această directivă. Dacă dispozițiile referitoare la infrastructura de cabluri a statelor membre și condițiile de acces pe piața comunicațiilor electronice fac parte, desigur, dintr‑un alt domeniu decât cel care face obiectul armonizării efectuate de această directivă ( 25 ), nu aceeași este situația în ceea ce privește dispozițiile, precum articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA, care fac parte din însuși nucleul armonizării prevăzute de Directiva 2001/29, și anume protecția dreptului de autor ( 26 ).

45. Această concluzie nu poate fi afectată de faptul că retransmiterea pe care o autorizează reglementarea în discuție se limitează la emisiuni de pe canale care sunt supuse anumitor obligații de serviciu public. În lipsa oricărei indicații în acest sens în textul Directivei 2001/29 și în lucrările pregătitoare aferente acesteia, nu vedem nicio justificare pentru ca acestor emisiuni să le fie acordată o protecție mai redusă decât cea prevăzută la articolul 3 din această directivă ( 27 ).

46. În al doilea rând, contrar susținerilor guvernului Regatului Unit, articolul 9 din Directiva 2001/29 nu constituie o „excludere totală a armonizării”. În timp ce articolul 1 din această directivă, intitulat „Domeniu de aplicare”, exclude, în temeiul alineatului (2) al acestuia, de la armonizarea prevăzută de directiva menționată anumite dispoziții ale acquis‑ului Uniunii care ar intra, în lipsa acestei excluderi exprese, în domeniul de aplicare al acesteia ( 28 ), articolul 9 nu are ca obiect să delimiteze domeniul de aplicare al Directivei 2001/29, ci mai degrabă să asigure securitatea juridică ( 29 ), prin evitarea unor consecințe juridice neașteptate în urma adoptării acesteia.

47. În al treilea rând, obiectivele urmărite de articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA, și anume, potrivit guvernului Regatului Unit, extinderea posibilităților de alegere aflate la dispoziția consumatorilor în materie de servicii publice de radiodifuziune sau televiziune, permițând acestora să recepționeze aceste emisiuni în zone în care semnalul de televiziune terestră este slab, și încurajarea operatorilor de cablu să dezvolte infrastructura de cabluri, nu pot avea nicio incidență asupra interpretării domeniului de aplicare al articolului 9 din Directiva 2001/29 ( 30 ). Amintim, în această privință, că Curtea a exclus în mod expres, în Hotărârea ITV Broadcasting și alții ( 31 ), posibilitatea ca retransmisiile în litigiu să fie considerate un simplu mijloc tehnic pentru a garanta sau a ameliora recepționarea transmisiei inițiale în zona sa de acoperire, caz în care acestea nu ar constitui, potrivit jurisprudenței Curții, o „comunicare publică” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29. În acest context, argumentul prezentat de guvernul Regatului Unit echivalează, în realitate, cu a invita Curtea să revină asupra acestei jurisprudențe fără ca acest fapt să fie întemeiat.

48. În concluzie, este neîndoielnic, în opinia noastră, că o reglementare precum articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA nu intră în domeniul de aplicare al articolului 9 din Directiva 2001/29.

49. Această concluzie este valabilă independent de interpretarea expresiei „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu”, utilizată la articolul 9 din directivă. În partea care urmează vom demonstra însă că o examinare a acestei expresii duce la aceeași concluzie.

3. Cu privire la interpretarea expresiei „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu”, prevăzută la articolul 9 din Directiva 2001/29

50. La prima vedere, expresia „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu”, utilizată la articolul 9 din Directiva 2001/29, ar lăsa să se înțeleagă că se face referire la un concept juridic bine cunoscut al acquis‑ului Uniunii. Cercetările noastre sugerează însă că nu aceasta este situația.

51. Astfel, această expresie nu este utilizată, după cunoștințele noastre, decât în lucrările pregătitoare și în jurisprudența aferente Directivei 2001/29 ( 32 ), precum și în Directiva 2012/28 ( 33 ), legiuitorul Uniunii optând, la articolul 7 din Directiva 2012/28, pentru o reproducere aproape identică a articolului 9 din Directiva 2001/29 ( 34 ).

52. În pofida lipsei unor precizări furnizate de aceste lucrări pregătitoare și de jurisprudența amintite cu privire la sensul expresiei „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu” ( 35 ), este neîndoielnic, în opinia noastră, că o reglementare precum articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA nu intră în domeniul de aplicare al acestei expresii.

53. În primul rând, în pofida anumitor divergențe lingvistice ( 36 ), ni se pare incontestabil că această expresie se referă la „accesul” la un „cablu”. În aceste condiții, nu vedem nicio legătură între articolul 9 din Directiva 2001/29, care face referire la „accesul […] la transmisia prin cablu”, și reglementarea britanică în discuție, care prevede că o emisiune poate fi „retransmisă prin cablu”. În opinia noastră, noțiunea „cablu” este utilizată în aceste două reglementări în contexte diferite.

54. În timp ce articolul 9 din Directiva 2001/29 face referire la un „cablu” la care este solicitat accesul, reglementarea britanică se referă la un „cablu” care servește drept mijloc de retransmisie. Cu alte cuvinte, articolul 9 din această directivă nu privește accesul publicului la emisiuni, astfel cum par să susțină TVCatchup (UK) Limited, Virgin Media Limited și guvernul Regatului Unit, ci mai degrabă accesul la o rețea ( 37 ).

55. În al doilea rând, echivalența făcută de TVCatchup (UK) Limited, Virgin Media Limited și guvernul Regatului Unit între expresiile „accesul […] la transmisia prin cablu” și „retransmisie prin cablu” pare lipsită de logică dat fiind că Directiva 2001/29 conține deja, la articolul 1 alineatul (2) litera (c), o dispoziție care face în mod expres referire la „retransmisia prin cablu” ( 38 ).

56. În al treilea rând, în cadrul acquis‑ului Uniunii, expresia „acces la cablu” pare a fi utilizată în principal, în opinia noastră, în legătură cu aspectul accesului între furnizori la rețelele de cablu ( 39 ), care a făcut obiectul unei armonizări la nivelul Uniunii, în special prin Directiva 2002/19/CE, denumită în continuare Directiva privind accesul ( 40 ).

57. Această directivă, potrivit articolului 1 alineatul (1), are ca obiectiv să armonizeze „modul în care statele membre reglementează accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora” ( 41 ). Rezultă de la același articol că Directiva privind accesul face parte din cadrul de reglementare comun stabilit de Directiva 2002/21, denumită în continuare „Directiva‑cadru” ( 42 ), care are drept obiectiv, potrivit Comisiei, „să încurajeze concurența pe piețele telecomunicațiilor electronice, să îmbunătățească funcționarea pieței interne și să protejeze interesele fundamentale ale utilizatorilor care nu sunt protejați de forțele pieței” ( 43 ).

58. Interpretarea cea mai logică ar fi, așadar, să se concluzioneze că expresia „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu”, utilizată la articolul 9 din Directiva 2001/29, face referire la acest cadru de reglementare și în special la dispozițiile Directivei privind accesul ( 44 ). Precizăm, cu titlu incident, că procedurile legislative aferente Directivei‑cadru și Directivei privind accesul s‑au suprapus parțial în timp peste cea aferentă Directivei 2001/29 ( 45 ).

59. Apreciem totuși că este suficient să se constate că o reglementare precum articolul 73 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din CDPA, care nu privește accesul la o rețea, nu intră în domeniul de aplicare al expresiei „accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu”, utilizată la articolul 9 din Directiva 2001/29, fără să fie necesară pronunțarea Curții cu privire la sensul exact al acestei expresii.

60. Date fiind observațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la cea de a treia întrebare preliminară în sensul că o reglementare care permite retransmisia prin cablu a unor emisiuni fără consimțământul titularilor drepturilor de autor, atunci când această retransmisie este simultană și limitată la zone în care emisiunile au fost destinate să fie recepționate, indiferent dacă retransmisia privește sau nu privește emisiuni difuzate inițial pe canale supuse anumitor obligații de serviciu public, nu intră în domeniul de aplicare al articolului 9 din Directiva 2001/29.

61. Având în vedere răspunsul pe care tocmai l‑am propus la cea de a treia întrebare preliminară, potrivit căruia articolul 9 din Directiva 2001/29 nu este aplicabil ratione materiae reglementării naționale în discuție în litigiul principal, apreciem că nu este necesară pronunțarea cu privire la cea de a cincea întrebare preliminară, care face referire la domeniul de aplicare temporal al acestei dispoziții.

62. Rezultă, de asemenea, din această constatare că nu este necesară abordarea întrebărilor adresate de instanța de trimitere cu privire la interpretarea noțiunii „cablu” utilizate la articolul 9 din Directiva 2001/29, și anume prima, a doua și a patra întrebare preliminară. Cu toate acestea, vom formula în orice caz, în partea următoare, câteva observații cu privire la interpretarea acestei noțiuni. Aceste observații permit să fie respins argumentul formulat de TVCatchup și de Virgin Media Limited potrivit căruia noțiunea amintită este suficient de largă pentru a include difuzarea prin intermediul unui flux continuu prin internet.

C – Cu privire la noțiunea „cablu” utilizată la articolul 9 din Directiva 2001/29 (prima, a doua și a patra întrebare)

1. Cu privire la caracterul autonom al noțiunii „cablu”

63. Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă noțiunea „cablu”, utilizată la articolul 9 din Directiva 2001/29, constituie o noțiune autonomă de drept al Uniunii.

64. Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, din cerințele atât ale aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și ale principiului egalității rezultă că termenii unei dispoziții de drept al Uniunii care nu face nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie în mod normal să primească, în întreaga Uniune, o interpretare autonomă și uniformă ( 46 ).

65. Or, textul Directivei 2001/29 nu face nicio trimitere la legislațiile naționale în ceea ce privește sensul noțiunii „cablu”, prevăzută la articolul 9 din această directivă. Rezultă că, în vederea aplicării directivei menționate, această expresie trebuie considerată o noțiune autonomă de drept al Uniunii, care trebuie interpretată uniform pe teritoriul acesteia.

66. În consecință, nu este necesar să se răspundă la cea de a patra întrebare preliminară, care este relevantă numai în ipoteza în care Curtea ar decide că noțiunea „cablu”, prevăzută la articolul 9 din Directiva 2001/29, nu constituie o noțiune autonomă de drept al Uniunii.

2. Cu privire la interpretarea noțiunii „cablu”

67. Prin cea de a doua întrebare preliminară literele (a) și (b), care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă noțiunea „cablu”, utilizată la articolul 9 din Directiva 2001/29, are un sens specific tehnologic, limitat la rețelele de cablu tradiționale operate de furnizori de servicii de cablu convenționale, sau are mai degrabă un sens neutru din punct de vedere tehnologic, care include servicii similare din punct de vedere funcțional transmise prin internet.

68. Pentru motivele care urmează, vom susține poziția reclamantelor din litigiul principal, a guvernului Regatului Unit și a Comisiei, potrivit căreia noțiunea „cablu” în sensul articolului 9 din Directiva 2001/29 este limitată la rețelele de cablu tradiționale.

69. Trebuie arătat, mai întâi, că noțiunea „cablu” nu figurează numai la articolul 9 din Directiva 2001/29, ci și la articolul 1 alineatul (2) litera (c), la articolul 2 litera (e) și la articolul 3 alineatul (2) litera (d) din aceasta ( 47 ). În plus, această noțiune este utilizată în unele dintre directivele pe care se întemeiază Directiva 2001/29 ( 48 ), și anume Directivele 92/100/CEE ( 49 ), 93/83 și 93/98/CEE ( 50 ).

70. În aceste condiții și ținând seama de cerințele unității ordinii juridice a Uniunii și de coerența sa, noțiunile utilizate de toate aceste directive trebuie să aibă aceeași semnificație, cu excepția situației în care legiuitorul Uniunii a exprimat, într‑un anumit context legislativ, o voință diferită ( 51 ).

71. Niciuna dintre directivele menționate mai sus nu prevede o definiție a noțiunii „cablu”. Prin urmare, această noțiune trebuie interpretată ținând seama de contextul în care se înscrie și de obiectivele urmărite de Directiva 2001/29 ( 52 ).

72. În ceea ce privește contextul în care se înscrie noțiunea „cablu”, trebuie arătat că noțiunea „cablu” este utilizată, în toate directivele în discuție, în raport cu alte tehnologii, în special cea a difuzării prin „satelit” ( 53 ). Formularea „prin fir sau prin aer, inclusiv prin cablu sau prin satelit”, utilizată la articolul 2 litera (e) și la articolul 3 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2001/29 ( 54 ), lasă să se înțeleagă, de altfel, că noțiunile „cablu” și „satelit” constituie subcategoriile noțiunilor mai largi „prin fir” și, respectiv, „prin aer” ( 55 ).

73. În ceea ce privește obiectivele urmărite de Directiva 2001/29, amintim că această directivă a fost adoptată pentru a răspunde, la nivelul Uniunii, aspectelor referitoare la protecția drepturilor de autor și a drepturilor conexe implicate de noile servicii ale societății informaționale, devenite posibile datorită internetului ( 56 ). În acest context, trebuie să se presupună că legiuitorul Uniunii era perfect conștient de alegerea terminologiei utilizate în această directivă. Altfel spus, dacă legiuitorul Uniunii ar fi dorit să confere noțiunii „cablu” în sensul Directivei 2001/29 un sens neutru din punct de vedere tehnologic, trebuie să se considere că acesta ar fi optat pentru o noțiune mai generală, de exemplu noțiunea „prin fir” sau, cel puțin, că ar fi precizat că noțiunea „cablu” include alte tehnologii, cum ar fi difuzarea prin internet ( 57 ).

74. Ansamblul considerațiilor care precedă militează în favoarea concluziei potrivit căreia noțiunea „cablu” utilizată la articolul 9 din Directiva 2001/29 este limitată la rețelele de cablu tradiționale operate de furnizori de servicii de cablu convenționale. Această concluzie se înscrie pe linia distincției efectuate de Directiva‑cadru și de Directiva privind accesul între diferitele tipuri de rețele de comunicații electronice ( 58 ).

V – Concluzie

75. Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă), Regatul Unit] după cum urmează: „Articolul 9 din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională trebuie interpretat în sensul că nu intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții o reglementare care permite retransmisia prin cablu a unor emisiuni fără consimțământul titularilor drepturilor de autor, atunci când această retransmisie este simultană și limitată la zone în care emisiunile au fost destinate să fie recepționate, indiferent dacă retransmisia privește sau nu privește emisiuni difuzate inițial pe canale supuse anumitor obligații de serviciu public.”

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 (JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230, rectificare în JO 2008, L 314, p. 16).

( 3 ) C‑607/11, EU:C:2013:147.

( 4 ) C‑607/11, EU:C:2013:147.

( 5 ) C‑607/11, EU:C:2013:147.

( 6 ) A se vedea, în ceea ce privește noțiunea „comunicare publică”, considerentul (23) al Directivei 2001/29 și Hotărârea din 31 mai 2016, Reha Training (C‑117/15, EU:C:2016:379, punctele 35-52).

( 7 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2009, Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, punctul 52).

( 8 ) Pare necontestat, în litigiul principal, faptul că emisiunile retransmise de pârâte fac parte dintr‑un „serviciu recunoscut” în sensul articolului 73 alineatul (2) litera (b) din CDPA. A se vedea punctul 10 din prezentele concluzii.

( 9 ) Precizăm că nu a fost furnizată Curții nicio indicație în sensul că unul dintre celelalte domenii menționate la articolul 9 din Directiva 2001/29 ar servi drept temei pentru reglementarea națională în discuție.

( 10 ) Sublinierea noastră.

( 11 ) A se vedea punctul 10 din prezentele concluzii.

( 12 ) Amintim că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, în cadrul procedurii de cooperare dintre instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, aceasta din urmă are competența să reformuleze întrebările care îi sunt adresate pentru a oferi instanței naționale un răspuns util care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. A se vedea Hotărârea din 26 noiembrie 2015, Aira Pascual și alții (C‑509/14, EU:C:2015:781, punctul 22), și Hotărârea din 17 decembrie 2015, Viamar (C‑402/14, EU:C:2015:830, punctul 29).

( 13 ) A se vedea punctele 63-74 din prezentele concluzii.

( 14 ) Hotărârea din 10 martie 2016, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, punctele 115 și 116).

( 15 ) Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor legate de rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directiva privind serviciul universal) (JO 2002, L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213).

( 16 ) Sublinierea noastră. Reiese din considerentul amintit că articolul 9 din Directiva 2001/29 privește atât dispozițiile interne, cât și dispozițiile dreptului Uniunii. Termenul „în special”, utilizat la acest articol, indică faptul că enumerarea domeniilor cărora directiva nu le aduce atingere nu este exhaustivă.

( 17 ) A se vedea considerentul (32) al Directivei 2001/29.

( 18 ) Acest tip de măsură legislativă nu este deloc excepțional. A se vedea articolul 13 din Directiva 96/9/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 1996 privind protecția juridică a bazelor de date (JO 1996, L 77, p. 20, Ediție specială, 13/vol. 17, p. 102) și, în ceea ce privește Directiva 2012/28/UE, punctul 51 din prezentele concluzii. A se vedea, în ceea ce privește domeniul de aplicare al Directivei 2001/29, articolul 1 alineatul (1) din aceasta.

( 19 ) Articolul 9 din Directiva 2001/29 menționează, în plus, brevetele, modelele utilitare, topografia semiconductoarelor, caracterele tipografice, accesul condiționat, cerințele privind depozitele reglementate, secretele de afaceri, securitatea, confidențialitatea și accesul la documente publice.

( 20 ) Hotărârea din 31 mai 2016, Reha Training (C‑117/15, EU:C:2016:379, punctele 38 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea articolul 11bis alineatul 1 punctul ii) din Convenția de la Berna privind protecția operelor literare și artistice, modificată la 28 septembrie 1979, și articolul 8 din Tratatul Organizației Mondiale a Proprietății Intelectuale (OMPI) privind dreptul de autor, adoptat la Geneva la 20 decembrie 1996.

( 21 ) Hotărârea din 7 martie 2013, ITV Broadcasting și alții (C‑607/11, EU:C:2013:147, punctul 24).

( 22 ) A se vedea considerentele (5) și (31) ale Directivei 2001/29, capitolul 2 din expunerea de motive a propunerii Comisiei, prezentată la 21 ianuarie 1998, care a dus la adoptarea Directivei 2001/29 [COM(97) 628 final], și Cartea verde „Dreptul de autor și drepturile conexe în societatea informațională”, prezentată de Comisie la 19 iulie 1995 [COM(95) 382 final, primul capitol, II, A].

( 23 ) Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League și alții (C‑403/08 și C‑429/08, EU:C:2011:631, punctul 186). A se vedea de asemenea considerentele (4), (9), (10), (31) și (35) ale Directivei 2001/29 și Hotărârea din 12 septembrie 2006, Laserdisken (C‑479/04, EU:C:2006:549, punctul 57).

( 24 ) A se vedea în această privință articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2001/29, care servește la punerea în aplicare a obligațiilor internaționale ale statelor membre și ale Uniunii [considerentul (15) al Directivei 2001/29 și punctul 38 din Poziția comună (CE) nr. 48/2000 adoptată de Consiliu la 28 septembrie 2000, JO 2000, C 344, p. 1]. A se vedea, în ceea ce privește conformitatea reglementării britanice în discuție cu obligațiile care decurg din Convenția de la Berna, Discussion Paper „Broadcasting and copyright in the internal market”, pregătit de Comisie în noiembrie 1990, III/F/5263/90-EN, punctul 4.2.27.

( 25 ) Astfel, ne putem imagina cu ușurință că dispozițiile care prevăd condițiile care trebuie respectate de furnizorii de rețele de comunicații electronice, inclusiv dispozițiile prin care acestora le sunt impuse obligații de difuzare („must carry”) în temeiul articolului 31 alineatul (1) din Directiva privind serviciul universal, ar intra în domeniul de aplicare al articolului 9 menționat.

( 26 ) A se vedea, în ceea ce privește domeniul de aplicare al Directivei 2001/29, articolul 1 alineatul (1) din aceasta.

( 27 ) A se vedea, în ceea ce privește întinderea armonizării prevăzute la articolul 3 din Directiva 2001/29, Hotărârea din 13 februarie 2014, Svensson și alții (C‑466/12, EU:C:2014:76, punctele 33-41).

( 28 ) Astfel, articolul 1 alineatul (2) literele (a)-(e) din Directiva 2001/29 menționează în special dispozițiile privind protecția juridică a programelor pentru calculator, dreptul de închiriere, dreptul de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale, dreptul de autor și drepturile conexe privind difuzarea programelor prin satelit și retransmisia prin cablu, durata de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe și protecția juridică a bazelor de date.

( 29 ) A se vedea punctul 50 din Poziția comună nr. 48/2000 (op. cit.) și Comunicarea Comisiei din 20 octombrie 2000 către Parlamentul European în conformitate cu articolul 251 alineatul (2) al doilea paragraf din Tratatul CE privind Poziția comună a Consiliului în vederea adoptării unei directive a Parlamentului European și a Consiliului privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și a drepturilor conexe în societatea informațională [SEC/2000/1734 final]. Articolul 9 nu a făcut parte nici din propunerea inițială, prezentată la 21 ianuarie 1998 (op. cit.), nici din propunerea modificată, prezentată la 25 mai 1999 [COM(1999) 250 final], care a dus la adoptarea Directivei 2001/29. Acest articol a fost adăugat de Consiliul Uniunii Europene în cadrul procedurii legislative [a se vedea Poziția comună nr. 48/2000 (op. cit.)].

( 30 ) Astfel cum au evidențiat reclamantele din litigiul principal, guvernul Regatului Unit a recunoscut, într‑un document de consultare publicat la 26 martie 2015, că rațiunea de politică publică a articolului 73 din CDPA s‑a perimat (Consultation Paper „The balance of payments between television platforms and public service broadcasters”, Department for Culture, Media & Sport, punctul 10, www.gov.uk/government/consultations/the‑balance‑of‑payments‑between‑television‑platforms‑and‑public‑service‑broadcasters‑consultation‑paper).

( 31 ) Hotărârea din 7 martie 2013 (C‑607/11, EU:C:2013:147, punctele 28-30 și jurisprudența citată).

( 32 ) A se vedea Hotărârea din 29 ianuarie 2008, Promusicae (C‑275/06, EU:C:2008:54, punctul 11), punctul 10 din Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Promusicae (C‑275/06, EU:C:2007:454) și punctul 6 din Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Peek & Cloppenburg (C‑456/06, EU:C:2008:21).

( 33 ) Directiva 2012/28/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2012 privind anumite utilizări permise ale operelor orfane (JO 2012, L 299, p. 5).

( 34 ) Articolul 7 din Directiva 2012/28 menționează, în plus, „normel[e] privind libertatea presei și libertatea de expresie în mijloacele de informare în masă”.

( 35 ) În Comunicarea către Parlament din 20 octombrie 2000 privind Poziția comună a Consiliului (op. cit.), Comisia subliniază că articolul 9 „este conform acquis‑ului comunitar în domeniul dreptului de autor și al drepturilor conexe”. Este posibil ca Comisia să facă referire aici la faptul că alte acte ale Uniunii conțin dispoziții similare. A se vedea, în ceea ce privește articolul 13 din Directiva 96/9, nota de subsol 18 din prezentele concluzii.

( 36 ) Anumite versiuni lingvistice ale articolului 9 din Directiva 2001/29 fac referire la un cablu care aparține serviciilor de radiodifuziune sau televiziune (organisme de televiziune) sau care este exploatat de acestea. A se vedea printre altele versiunile în limbile germană („Zugang zum Kabel von Sendediensten”) și engleză („access to cable of broadcasting services”), care par a avea acest sens. A se vedea de asemenea versiunile în limbile bulgară, cehă, daneză, estoniană, letonă, maghiară, neerlandeză, portugheză și slovacă. Alte versiuni lingvistice, mult mai puțin numeroase, fac referire mai degrabă la accesul la cablu de către serviciile de radiodifuziune sau televiziune. A se vedea printre altele versiunile în limbile spaniolă, greacă, croată, lituaniană, română și finlandeză. În schimb, versiunile în limbile italiană și polonă par a face referire la accesul prin cablu la serviciile de radiodifuziune sau televiziune. Nu este simplu să se stabilească sensul pe care îl are versiunea în limba franceză („l’accès au câble des services de radiodiffusion”).

( 37 ) A se vedea în această privință distincția efectuată de Comisie între „reglementarea transmiterii și reglementarea conținutului” în Comunicarea din 26 aprilie 2000, „Rezultatele consultării publice privind revizuirea din 1999 a cadrului comunicațiilor și orientările pentru noul cadru de reglementare” [COM(2000) 239 final, p. 7].

( 38 ) Astfel, articolul 1 alineatul (2) litera (c) menționat face trimitere, în mod indirect, la dispozițiile Directivei 93/83/CEE a Consiliului din 27 septembrie 1993 privind coordonarea anumitor norme referitoare la dreptul de autor și drepturile conexe aplicabile difuzării de programe prin satelit și retransmisiei prin cablu (JO 1993, L 248, p. 15, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 134), întrucât reproduce aproape identic titlul acesteia. A se vedea considerentul (20) al Directivei 2001/29 și punctul 8 din expunerea de motive a Poziției comune nr. 48/2000 (op. cit.). Directiva 93/83 reglementează exclusiv retransmisia prin cablu a emisiunilor care provin din alte state membre, fapt care reiese de la articolul 1 alineatul (3) din aceasta, din considerentul (27) al acesteia, precum și din Hotărârea din 7 decembrie 2006, SGAE (C‑306/05, EU:C:2006:764, punctul 30).

( 39 ) A se vedea în special Comunicarea Comisiei din 10 noiembrie 1999„Către un nou cadru privind infrastructura comunicațiilor electronice și serviciile asociate – Revizuirea din 1999 a cadrului de reglementare a comunicațiilor” [COM(1999) 539 final], punctul 4.2.4, intitulat „Accesul la cablu și obligațiile de redifuzare”. A se vedea de asemenea Raportul Comisiei către Parlamentul European și Consiliu „Evaluarea aplicării Directivei 98/34/CE în domeniul serviciilor societății informaționale” [COM(2003) 69 final, nota de subsol 56]. A se vedea, în ceea ce privește „accesul la infrastructură”, Comunicarea Comisiei din 26 aprilie 2000 (op. cit.).

( 40 ) Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind accesul la rețelele de comunicații electronice și la infrastructura asociată, precum și interconectarea acestora (Directiva privind accesul) (JO 2002, L 108, p. 7, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 169).

( 41 ) Potrivit articolului 1 alineatul (1) menționat, obiectivul Directivei privind accesul „este de a institui un cadru de reglementare în conformitate cu principiile pieței interne pentru relațiile dintre furnizorii de rețele și servicii care să stimuleze o concurență durabilă, interoperabilitatea serviciilor de comunicații electronice și care să asigure beneficii pentru consumatori”.

( 42 ) Directiva 2002/21/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind un cadru de reglementare comun pentru rețelele și serviciile de comunicații electronice (Directiva‑cadru) (JO 2002, L 108, p. 33, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 195). Directiva privind serviciul universal face parte din același cadru de reglementare.

( 43 ) Comunicarea Comisiei din 15 decembrie 2003 către Consiliu, Parlamentul European, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor „Viitorul politicii europene normative în domeniul audiovizualului” [COM(2003) 784 final, p. 10]).

( 44 ) Cunoașterea de către Comisie și de statele membre a reglementării britanice în discuție la momentul procedurii legislative aferente Directivei 2001/29, astfel cum a subliniat guvernul Regatului Unit, nu poate afecta, în opinia noastră, interpretarea articolului 9 din Directiva 2001/29.

( 45 ) Propunerile care au condus la adoptarea Directivei privind accesul și a Directivei‑cadru au fost transmise Consiliului și Parlamentului European la 25 și, respectiv, la 23 august 2000. Aceste directive au fost adoptate, ambele, la 7 martie 2002. Prin comparație, propunerea pentru Directiva 2001/29 a fost prezentată la 21 ianuarie 1998, în timp ce această directivă a fost adoptată la 22 mai 2001.

( 46 ) Hotărârea din 26 aprilie 2012, DR și TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, punctul 33 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 9 iunie 2016, EGEDA și alții (C‑470/14, EU:C:2016:418, punctul 38).

( 47 ) De altfel, noțiunea „cablu” este menționată de asemenea la nota de subsol 4 din Directiva 2001/29, referitoare la considerentul (20) al acesteia, care reproduce titlul Directivei 93/83 (a se vedea directiva în versiunea sa publicată, JO 2001, L 167, p. 11, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 134).

( 48 ) A se vedea considerentul (20) al Directivei 2001/29.

( 49 ) Directiva 92/100/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1992 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale (JO 1992, L 346, p. 61, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 120).

( 50 ) Directiva 93/98/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1993 privind armonizarea duratei de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe (JO 1993, L 290, p. 9, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 141).

( 51 ) Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League și alții (C‑403/08 și C‑429/08, EU:C:2011:631, punctul 188).

( 52 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iunie 2016, Kreissparkasse Wiedenbrück (C‑186/15, EU:C:2016:452, punctul 30).

( 53 ) A se vedea articolul 2 litera (e) și articolul 3 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2001/29, articolul 6 alineatul (2) din Directiva 92/100, precum și considerentul (19) și articolul 3 alineatul (4) din Directiva 93/98. Tot astfel, articolul 1 alineatul (3) din Directiva 93/83 distinge între retransmisia „prin cablu” și cea efectuată „printr‑un sistem de difuzare prin unde ultrascurte”.

( 54 ) A se vedea de asemenea articolul 6 alineatul (2) din Directiva 92/100, precum și considerentul (19) și articolul 3 alineatul (4) din Directiva 93/98.

( 55 ) Propunerea inițială, prezentată la 21 ianuarie 1998 (op. cit.), și propunerea modificată, prezentată la 25 mai 1999 (op. cit.), care au condus la adoptarea Directivei 2001/29, nu includeau noțiunea „prin aer”, ci noțiunea „unde radio”. Această noțiune a fost modificată, cel puțin în versiunea sa franceză, la inițiativa Consiliului, care a optat pentru noțiunea mai generală „prin aer”, care este utilizată în directiva adoptată. A se vedea Poziția comună nr. 48/2000 (op. cit.).

( 56 ) A se vedea punctul 41 și nota de subsol 22 din prezentele concluzii.

( 57 ) Astfel, noțiunea „internet” nu era necunoscută acquis‑ului Uniunii la momentul adoptării Directivei 2001/29. A se vedea de exemplu articolul 4 alineatul (2) din Directiva privind serviciul universal și considerentele (2), (14), (19), (20) și (32) ale Directivei 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (Directiva privind comerțul electronic) (JO 2000, L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257).

( 58 ) A se vedea considerentul (1) al Directivei privind accesul, care distinge „rețelele de telecomunicații fixe și mobile”, „rețelele de televiziune prin cablu”, „rețelele utilizate pentru radiodifuziunea terestră”, „rețelele de satelit” și „rețelele internet”. A se vedea de asemenea articolul 2 litera (a) din Directiva‑cadru. Amintim că procedura legislativă aferentă acestor directive s‑a suprapus parțial cu cea aferentă Directivei 2001/29. A se vedea nota de subsol 45 din prezentele concluzii.