ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Subject of the case

Dizpozitiv



Keywords

Acțiune în anulare – Persoane fizice sau juridice – Acte care le privesc direct și individual – Decizie a Comisiei prin care se constată compatibilitatea unui ajutor de stat cu piața comună fără deschiderea procedurii oficiale de investigare – Acțiune a părților în cauză în sensul articolului 88 alineatul (2) CE – Identificarea obiectului acțiunii – Acțiune prin care se urmărește protecția drepturilor procedurale ale persoanelor interesate – Motive care pot fi invocate [art. 88 alin. (2) CE și art. 230 al patrulea paragraf CE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 1 lit. (h), art. 4 alin. (3) și art. 6 alin. (1)] (a se vedea punctul 60)

2. Recurs – Motive – Aprecierea avantajului economic conferit de o măsură de ajutor de stat – Motiv care presupune o apreciere a faptelor care este de competența exclusivă a Tribunalului și care, cu excepția denaturării, nu intră sub incidența controlului Curții (Statutul Curții de Justiție, art. 58) (a se vedea punctul 78)

3. Recurs – Motive – Motiv referitor la un motiv neesențial – Motiv inoperant – Respingere (a se vedea punctul 86)

4. Recurs – Motive – Insuficiența motivării – Motivare implicită a Tribunalului – Admisibilitate – Condiții (Statutul Curții de Justiție, art. 36 și art. 53 primul paragraf) (a se vedea punctul 110)

Subject of the case

Obiectul

Recurs formulat împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a cincea) din 28 martie 2012, Ryanair/Comisia (T-123/09), prin care Tribunalul a respins o acțiune prin care se urmărea anularea parțială a Deciziei C(2008) 6743 a Comisiei din 12 noiembrie 2008 privind împrumutul de 300 de milioane de euro acordat de Italia companiei Alitalia [Ajutorul C 26/08 (ex NN 31/08)] (JO 2009, L 52, p. 3), în măsura în care aceasta nu dispune recuperarea ajutorului de la succesorii Alitalia, precum și, pe de altă parte, anularea Deciziei C(2008) 6745 final a Comisiei din 12 noiembrie 2008 prin care se declară că procedura de vânzare de active ale Alitalia, în cadrul procedurii de administrare extraordinară în vederea lichidării companiei aeriene menționate, nu constituie ajutor de stat, cu condiția ca autoritățile italiene să își respecte angajamentele prin care se urmărește garantarea faptului că operațiunile vor fi efectuate la prețul pieței (ajutorul N 510/2008, JO C 46, p. 6)

Dizpozitiv

Dispozitivul

1) Respinge recursul.

2) Obligă Ryanair Ltd la suportarea propriilor cheltuieli de judecată, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate de Comisia Europeană și de Alitalia – Compagnia Aerea Italiana SpA.

3) Republica Italiană suportă propriile cheltuieli de judecată.
Dispozițiile Directivei 2004/38 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru să refuze acordarea dreptului de ședere unui resortisant al unui stat terț, membru al familiei unui cetățean al Uniunii, atunci când cetățeanul menționat este resortisant al respectivului stat membru și are reședința în acest stat, dar se deplasează periodic în alt stat membru în cadrul activităților sale profesionale.

Articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că acordă unui membru al familiei unui cetățean al Uniunii, resortisant al unui stat terț, un drept de ședere derivat în statul membru al cărui resortisant este acest cetățean atunci când cetățeanul menționat are reședința în acest stat, dar se deplasează periodic în alt stat membru în calitate de lucrător în sensul respectivei dispoziții, în condițiile în care refuzul unui drept de ședere în favoarea resortisantului statului terț respectiv are un efect disuasiv în privința exercitării efective a drepturilor pe care respectivul lucrător le are în temeiul articolului 45 TFUE, ceea ce revine instanței naționale să verifice.

În această privință, împrejurarea că resortisantul statului terț respectiv se ocupă de copilul cetățeanului Uniunii poate constitui un element relevant care trebuie luat în considerare de către instanța națională. Cu toate acestea, simplul fapt că ar putea părea preferabil ca o astfel de îngrijire să fie asumată de resortisantul unui stat terț care este ascendent direct al soțului cetățeanului Uniunii nu este suficient, el însuși, pentru a se constata un astfel de caracter disuasiv.

(a se vedea punctele 43, 44 și 46 și dispozitivul)
Articolele 203 și 204 din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 648/2005, coroborate cu articolul 859 punctul 2 litera (c) din Regulamentul nr. 2454/93 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 444/2002, trebuie interpretate în sensul că simpla depășire a termenului de prezentare, stabilit conform articolului 356 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2454/93, cu modificările ulterioare, nu determină o datorie vamală pentru sustragerea mărfurilor în cauză de sub supraveghere vamală, în sensul articolului 203 din Regulamentul nr. 2913/92, cu modificările ulterioare, ci o datorie vamală care are drept temei articolul 204 din acest din urmă regulament.

Astfel, articolele 203 și 204 din Regulamentul nr. 2913/92 au domenii de aplicare distincte. În timp ce primul are în vedere comportamentele care determină sustragerea mărfii de sub supravegherea vamală, cel de al doilea are ca obiect încălcări ale obligațiilor și nerespectări ale unor condiții legate de diferite regimuri vamale care nu au efect asupra supravegherii vamale. Astfel, rezultă din textul articolului 204 din Regulamentul nr. 2913/92 că această dispoziție nu își găsește aplicarea decât în cazurile care nu intră în domeniul de aplicare al articolului 203 din acest regulament.

În această privință, conform articolului 204 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2913/92, o datorie vamală la import ia naștere prin neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate, doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a acestui regim. Orice caz care nu intră în sfera acestei excepții intră în domeniul de aplicare al articolului 204 din Regulamentul nr. 2913/92.

Cu toate acestea, articolul 859 punctul 2 litera (c) din Regulamentul nr. 2454/93 prevede expres că, în cazul în care termenul stabilit conform articolului 356 din acest regulament nu a fost respectat, iar prezentarea tardivă a mărfii nu poate fi justificată în conformitate cu alineatul (3) al acestui din urmă articol, depășirea termenului de prezentare este considerată ca neavând un efect semnificativ asupra corectitudinii operațiunii de depozitare temporare sau a regimului vamal considerat în măsura în care marfa a fost totuși prezentată la biroul de destinație într‑un termen rezonabil.

(a se vedea punctele 31, 32, 39, 41 și 45 și dispozitiv 1)
2)

Obligă Gem‑Year Industrial Co. Ltd și Jinn‑Well Auto‑Parts (Zhejiang) Co. Ltd la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Consiliul Uniunii Europene și de European Industrial Fasteners Institute AISBL (EIFI) în cadrul prezentei proceduri.
Potrivit articolului 13 alineatul (2) TUE, fiecare instituție trebuie să acționeze în limitele atribuțiilor care îi sunt conferite prin tratate, în conformitate cu procedurile, condițiile și scopurile prevăzute de acestea. În această privință, normele referitoare la formarea voinței instituțiilor Uniunii sunt stabilite de tratat și nu sunt nici la discreția statelor membre, nici a instituțiilor înseși.

În ceea ce privește o decizie privind autorizarea semnării unui acord între Uniune și state terțe sau organizații internaționale și, după caz, aplicarea provizorie a acestuia de către Uniune, potrivit articolului 218 alineatul (5) TFUE, statelor membre nu le este recunoscută nicio competență, decizia trebuind să fie adoptată de Consiliu. Prin urmare, trebuie să fie anulată o decizie a Consiliului și a reprezentanților guvernelor statelor membre de autorizare a semnării unui acord mixt în numele Uniunii și care prevede aplicarea provizorie a acestuia, care, în realitate, operează o fuziune între două acte distincte, și anume, pe de o parte, un act privind semnarea acordului menționat în numele Uniunii și aplicarea sa provizorie de către aceasta din urmă și, pe de altă parte, un act privind aplicarea provizorie a acestor acorduri de către statele membre, fără să se poată distinge care act reflectă voința Consiliului și care exprimă voința statelor membre. Acționând astfel, Consiliul a fost implicat, în calitate de instituție a Uniunii, în adoptarea actului privind aplicarea provizorie a unui acord mixt de către statele membre, în condițiile în care un astfel de act intră, mai întâi, sub incidența dreptului intern al fiecăruia dintre aceste state și, apoi, sub incidența dreptului internațional. În plus, din moment ce, potrivit articolului 218 alineatul (8) TFUE, Consiliul trebuie să hotărască, în numele Uniunii, cu majoritate calificată, cele două acte distincte, grupate în decizia atacată, nu pot să fie adoptate în mod valabil în cadrul unei proceduri unice. Or, actul privind aplicarea provizorie a unui acord mixt de către statele membre implică un consens al reprezentanților acestor state și, prin urmare, acordul lor unanim.

Pe de altă parte, deși este adevărat că în domeniul acordurilor mixte, trebuie să se asigure o strânsă cooperare între statele membre și instituțiile Uniunii, atât în procesul de negociere și de încheiere, cât și cu ocazia executării angajamentelor asumate, acest principiu nu poate justifica însă sustragerea Consiliului de la respectarea normelor de procedură și a modalităților de vot prevăzute la articolul 218 TFUE.

(a se vedea punctele 41, 42, 44, 48-50, 52, 54 și 55)
Astfel, declaraţia menționată are ca obiect stabilirea unui cadru general, în vederea autorizării navelor de pescuit care arborează pavilionul venezuelean să pescuiască în zona menţionată, acest cadru fiind precizat ulterior în mod succesiv prin mai multe dispoziții din diferite regulamente. Rezultă de aici că oferta adresată Republicii Bolivariene a Venezuelei nu este o măsură tehnică sau de executare, ci, dimpotrivă, o măsură care presupune adoptarea unei decizii autonome care trebuie luată având în vedere interesele politice pe care le urmăreşte Uniunea, în special în politica în domeniul pescuitului. În consecinţă, declaraţia în litigiu intră într‑un domeniu de competenţă care se numără printre cele în privinţa cărora este în sarcina legiuitorului Uniunii să decidă și Decizia 2012/19, prin care s‑a aprobat în numele Uniunii declaraţia menționată, intră în domeniul de aplicare al articolului 43 alineatul (2) TFUE, iar nu în cel al articolului 43 alineatul (3) TFUE.

În această privință, obiectivul declaraţiei privind acordarea de posibilităţi de pescuit în apele Uniunii Europene navelor de pescuit aflate sub pavilionul Republicii Bolivariene a Venezuelei în zona economică exclusivă din largul coastei Guyanei Franceze, aprobată prin Decizia 2012/19 a Consiliului, nu este acela de a asigura stabilirea şi repartizarea posibilităţilor de pescuit, în sensul articolului 43 alineatul (3) TFUE, ci acela de a oferi acestei republici posibilitatea de a participa la exploatarea resurselor vii în zona economică exclusivă a Guyanei, în condiţiile stabilite de Uniune.

O declaraţie adresată unui stat terț privind acordarea de posibilităţi de pescuit în apele Uniunii Europene navelor de pescuit aflate sub pavilionul acelui stat, în zona economică exclusivă din largul coastei unui stat membru, constituie o ofertă adresată de Uniune, în locul statului de coastă în cauză, statului terț respectiv, sub rezerva garantării de către acesta că navele aflate sub pavilionul său şi care pescuiesc în această zonă se conformează dispoziţiilor aplicabile din cadrul politicii comune a Uniunii în domeniul pescuitului. Prin faptul că a transmis Uniunii, ca urmare a ofertei făcute de aceasta, cereri concrete de autorizaţii de pescuit şi s‑a abţinut, cu ocazia acestei transmiteri, să formuleze rezerve privind condiţiile ofertei respective, trebuie să se considere că statul terț a acceptat oferta făcută de Uniune prin intermediul acestei declarații. Rezultă că această declaraţie realizată de Uniune şi acceptarea sa de către statul terț în cauză trebuie calificate, împreună, ca fiind un acord încheiat de acestea în ceea ce priveşte autorizarea de a exploata, în condiţiile prevăzute în aceeaşi declaraţie, o parte din excedentul capturii admisibile în zona economică exclusivă a statului membru în cauză.

(a se vedea punctele 68, 70, 71, 73, 83 și 84)
5

Potrivit articolului 6 din statutul menționat: „1. Experții contabili exercită următoarele funcții: a) planifică, organizează și coordonează contabilitatea entităților care țin sau care trebuie să țină o contabilitate organizată în mod corespunzător potrivit planurilor de conturi aplicabile în mod oficial sau, după caz, potrivit sistemului de standardizare contabilă, cu respectarea dispozițiilor legale, a principiilor contabile în vigoare și a orientărilor organizațiilor competente în materie de standardizare contabilă; b) își asumă răspunderea pentru conformitatea tehnică, în domeniile contabil și fiscal, a entităților prevăzute la punctul anterior; c) semnează, împreună cu reprezentantul legal al entităților prevăzute la litera a), situațiile financiare și declarațiile fiscale, certificând calitatea acestora, în conformitate cu termenii și condițiile stabilite de ordin, fără a aduce atingere competenței și responsabilităților conferite organelor competente prin legile comerciale și fiscale; d) pe baza elementelor furnizate de contribuabilii a căror contabilitate o țin, își asumă răspunderea pentru verificarea actelor declarative pentru securitatea socială și a celor cu caracter fiscal legate de administrarea salariilor. 2. În plus, experții contabili au obligația: a) să exercite funcții de consultanță în domeniile contabil, fiscal și al securității sociale; b) să intervină, în calitate de reprezentanți ai contribuabililor a căror contabilitate o țin, în etapa administrativă a procedurii fiscale, în cadrul unor probleme referitoare la competențele lor specifice; c) să îndeplinească orice alte funcții stabilite prin lege, specifice exercitării atribuțiilor lor, în special cea de expert desemnat de instanțe sau de alte entități publice sau private. […]”.
10

Potrivit articolului 3 din Decretul nr. 474 din 12 mai 2011 privind dreptul de ședere al cetățenilor străini cărora li se aplică normele Uniunii Europene [Bekendtgørelse nr 474 af 12. maj 2011 om ophold i Danmark for udlændinge, der er omfattet af Den Europæiske Unions regler (EU-opholdsbekendtgørelsen)]: „1. Cetățeanul Uniunii care are, în Danemarca, statutul de lucrător care desfășoară activități salariate sau de lucrător care desfășoară activități independente, inclusiv prestator de servicii, are drept de ședere pe teritoriul danez pentru o perioadă mai îndelungată decât cea de trei luni prevăzută la articolul 2 alineatul 1 din Legea privind străinii. 2. Cetățeanul Uniunii care a îndeplinit anterior condițiile prevăzute la alineatul 1, dar care nu mai desfășoară o activitate profesională, își menține statutul de lucrător care desfășoară activități salariate sau de lucrător care desfășoară activități independente dacă: 1) se află în incapacitate temporară de a munci, ca rezultat al unei boli sau al unui accident; 2) este înregistrat în mod corespunzător ca fiind în șomaj involuntar după ce a fost angajat o perioadă mai mare de un an și s-a înregistrat ca persoană care caută de lucru la serviciul competent de ocupare a forței de muncă; 3) este înregistrat în mod corespunzător ca fiind în șomaj involuntar după expirarea unui contract de muncă pe durată determinată cu o durată mai mică de un an și s-a înregistrat ca persoană care caută de lucru la serviciul competent de ocupare a forței de muncă; 4) în cursul ultimelor 12 luni și-a pierdut în mod involuntar locul de muncă și este înregistrat în mod corespunzător sau nu mai are, în mod involuntar, statutul de lucrător care desfășoară activități independente și s-a înregistrat ca persoană care caută de lucru la un serviciu de ocupare a forței de muncă sau 5) efectuează o formare profesională care are legătură cu activitatea profesională desfășurată anterior sau se află în șomaj involuntar și începe orice tip de formare profesională. 3. Cetățeanul Uniunii care îndeplinește condițiile prevăzute la alineatul 2 punctele 3 și 4 își menține statutul de lucrător care desfășoară activități salariate sau de lucrător care desfășoară activități independente timp de șase luni. 4. Cetățeanul Uniunii care a intrat în Danemarca pentru a-și căuta un loc de muncă are drept de ședere în calitate de persoană care caută de lucru pentru o perioadă de șase luni de la data la care a intrat pe teritoriul țării. După expirarea acestui termen, persoana respectivă are drept de ședere în calitate de persoană care caută de lucru atât timp cât poate dovedi că se află în continuare în căutarea unui loc de muncă și că are perspective reale de angajare.”
4

Printr-o decizie din 9 iunie 2009, Protimonopolný úrad Slovenskej republiky, odbor dohôd obmedzujúcich súťaž (Serviciul pentru acordurile care restrâng concurența al Autorității de Concurență din Republica Slovacă, denumit în continuare „serviciul”), organ de prim grad competent în materia protecției concurenței, a considerat că trei bănci importante cu sediul în Bratislava (Slovacia), și anume Slovenská sporiteľňa a.s., Československá obchodná banka a.s. și Všeobecná úverová banka a.s., încălcaseră articolul 81 CE, precum și dispozițiile corespunzătoare din Legea nr. 136/2001 prin încheierea unui acord de a rezilia contractele privind conturile curente ale Akcenta CZ a.s. (denumită în continuare „Akcenta”), societate cu sediul în Praga (Republica Cehă), precum și de a nu încheia noi contracte cu această societate. Serviciul a apreciat că Akcenta, instituție nebancară care furnizează servicii constând în operațiuni de schimb valutar fără numerar, avea nevoie de conturi curente deschise la bănci pentru a-și desfășura activitățile, care presupuneau transferul de monedă străină din și în străinătate, inclusiv pentru clienții săi din Slovacia. Potrivit serviciului, cele trei bănci vizate, care considerau că Akcenta era un concurent care furniza servicii clienților lor și erau nemulțumite de scăderea profiturilor lor rezultată din activitatea societății respective, au supravegheat această activitate, s-au concertat și au decis de comun acord să rezilieze în mod coordonat contractele încheiate cu societatea menționată. Pe baza probelor privind existența unor contacte între băncile amintite, constând în special în reuniunea acestora din 10 mai 2007 și în comunicările ulterioare prin e-mail, serviciul a stabilit că fiecare dintre cele trei bănci acceptase să rezilieze contractul care o lega de Akcenta, cu condiția ca și celelalte bănci să procedeze la fel pentru a împiedica migrarea unei părți din clienții săi către banca ce ar continua să păstreze conturile curente ale Akcenta. Serviciul a dedus din aceasta că comportamentul băncilor respective pe piața relevantă, definită ca fiind piața slovacă a serviciilor constând în operațiuni de schimb valutar fără numerar, constituia un acord care vizează restrângerea concurenței și a aplicat amenzi de 3197912 euro băncii Slovenská sporitel’ňa, de 3183427 de euro băncii Československá obchodná banka a.s. și de 3810461 de euro băncii Všeobecná úverová banka a.s.
14

În versiunea care a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2010, aceeași dispoziție are, pe viitor, următorul cuprins: „Vârsta care dă naștere dreptului la pensia pentru limită de vârstă din partea sistemului de securitate socială este stabilită după cum urmează: a) 62 de ani pentru toate persoanele născute anterior datei de 1 ianuarie 1952; b) 62 de ani plus 183 de zile pentru toate persoanele născute în 1952; c) 63 de ani pentru toate persoanele născute în 1953; d) 63 de ani plus 183 de zile pentru toate persoanele născute în 1954; e) 64 de ani pentru toate persoanele născute în 1955; f) 64 de ani plus 183 de zile pentru toate persoanele născute în 1956; g) 65 de ani pentru toate persoanele născute în 1957 sau ulterior.”
19

Modificat ca urmare a pronunțării Hotărârii din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli (C-188/10 și C-189/10, Rep., p. I-5667), articolul 4.17a din Decretul din 2000, care a intrat în vigoare la 1 iunie 2011, are următorul cuprins: „1. Competența menționată la articolul 50 alineatul 1 din [Legea privind străinii] de a opri persoane pentru a stabili identitatea, cetățenia și dreptul de ședere ale acestora, în vederea combaterii șederii ilegale după trecerea frontierei, se exercită exclusiv în cadrul controlului străinilor: a. în aeroporturi, la sosirea zborurilor din teritoriul Schengen; b. în trenuri, în cel mult 30 de minute după trecerea frontierei comune cu Belgia sau cu Germania sau cel mult până la a doua gară după trecerea frontierei, în cazul în care în perioada menționată nu s-a ajuns încă până la această gară; c. pe șosele și căi navigabile, într-o zonă de până la 20 de kilometri de la frontiera comună cu Belgia sau cu Germania. 2. Controlul prevăzut la alineatul 1 se efectuează pe baza informațiilor sau a experienței privind șederea ilegală după trecerea frontierei. De asemenea, controlul poate fi efectuat, într-o măsură restrânsă, în vederea colectării informațiilor privind o astfel de ședere ilegală. 3. Controlul prevăzut la alineatul 1 litera a se desfășoară, pentru zborurile pe aceeași rută, de cel mult șapte ori pe săptămână și cel mult în cazul unei treimi din numărul total de zboruri planificate lunar pe această rută. Cu ocazia acestui control vor fi opriți numai o parte dintre pasagerii unui zbor. 4. Controlul prevăzut la alineatul 1 litera b se efectuează într-o zi în cel mult două trenuri pe rută și în total în cel mult opt trenuri și în cel mult două compartimente din fiecare tren. 5. Controlul prevăzut la alineatul 1 litera c se efectuează, pe aceeași șosea sau pe aceeași cale navigabilă, cel mult 90 de ore pe lună și cel mult șase ore pe zi. În cadrul acestui control sunt oprite numai o parte dintre vehiculele care trec.”
52

La 24 februarie 2012, HSE a sesizat High Court of Justice (England & Wales), Family Division, cu o cerere privind măsuri provizorii sau asiguratorii, în temeiul articolului 20 din regulament, având ca obiect plasarea lui S. C. în Anglia. În aceeași zi, această ultimă instanță a admis această cerere. În special, s-a dispus cu titlu provizoriu că, atât timp cât nicio altă hotărâre a High Court of Justice nu va fi pronunțată, S. C. va trebui să aibă reședința în centrul de plasament cu regim închis situat în Anglia pentru a primi acolo asistența și tratamentele necesare și că directorul și personalul acestui centru de plasament vor avea competența de a lua anumite dispoziții, inclusiv, dacă este necesar, utilizarea forței, într-o măsură rezonabilă, pentru a-l reține sau pentru a-l readuce pe S. C. în respectivul centru de plasament.
34

În particular, potrivit articolului 6 alineatul (1) literele (b) și (c) din Directiva 95/46, datele trebuie să fie „colectate în scopuri determinate, explicite și legitime”, precum și „adecvate, pertinente și neexcesive” în ceea ce privește scopurile respective. În plus, potrivit articolului 7 literele (c) și (e) din directiva menționată, prelucrarea datelor cu caracter personal este legală dacă „este necesară în vederea îndeplinirii unei obligații legale care îi revine operatorului” sau, respectiv, dacă „este necesară pentru aducerea la îndeplinire a unei sarcini de interes public sau care rezultă din exercitarea autorității publice cu care este învestit operatorul sau terțul căruia îi sunt comunicate datele” (Hotărârea Österreichischer Rundfunk și alții, citată anterior, punctul 66).