CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

PAOLO MENGOZZI

prezentate la 16 iulie 2009 ( 1 )

Cauza C-323/08

Ovidio Rodríguez Mayor și alții

împotriva

Herencia yacente de Rafael de las Heras Dávila și alții

„Procedura întrebărilor preliminare — Protecția lucrătorilor — Concedieri colective — Directiva 98/59/CE — Încetarea contractelor de muncă în urma decesului angajatorului”

1. Prin decizia din 14 iulie 2008, Tribunal Superior de Justicia de Madrid (Spania) a adresat Curții, în temeiul articolului 234 CE, trei întrebări preliminare, dintre care două se referă la interpretarea Directivei 98/59/CE a Consiliului din 20 iulie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective ( 2 ) (denumită în continuare „directiva” sau „Directiva 98/59”), iar a treia se referă la interpretarea articolului 30 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, adoptată la Nisa la 7 decembrie 2000 (JO C 364, p. 1) și a Cartei comunitare a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, adoptată în 1989, cu ocazia reuniunii Consiliului European de la Strasbourg din 9 decembrie 1989.

2. Aceste întrebări sunt formulate în cadrul unei acțiuni împotriva unei concedieri nelegale, introdusă de salariații unei întreprinderi împotriva succesorilor angajatorului.

3. În esență, Curtea trebuie să clarifice, pe de o parte, dacă încetarea contractului de muncă în urma decesului angajatorului se încadrează în noțiunea de concediere colectivă în sensul Directivei 98/59 și, pe de altă parte, dacă dispozițiile Directivei 98/59, ale Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și ale Cartei comunitare a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor se opun legislației unui stat membru care exclude aplicarea regimului prevăzut pentru concedierile colective – în special în ceea ce privește stabilirea indemnizaților datorate lucrătorului concediat – în cazurile în care contractul de muncă încetează în urma decesului angajatorului persoană fizică, în timp ce cazurile de încetare a contractului în urma încetării existenței angajatorului persoană juridică sunt supuse acestui regim.

I — Cadrul normativ

A — Dreptul comunitar

4. Adoptată în temeiul articolului 100 din tratat (devenit articolul 94 CE), Directiva 98/59, care a codificat Directiva 75/129/CEE a Consiliului din 17 februarie 1975 privind apropierea legislației statelor membre cu privire la concedierile colective ( 3 ), urmărește să acorde o protecție sporită lucrătorilor prin promovarea apropierii dispozițiilor naționale „cu privire la modalitățile și procedura de concediere colectivă și măsurile destinate să atenueze consecințele concedierii asupra lucrătorilor” ( 4 ). Obiectivul urmărit de Directiva 98/59 – evidențiat în preambulul acesteia și în special în considerentele (1), (4), (6) și (7) – este de a reduce incidența diferențelor existente între legislațiile statelor membre asupra funcționării pieței comune și de a favoriza o dezvoltare economică și socială echilibrată în Comunitatea Europeană în lumina principiilor stabilite de Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor și de articolul 117 din Tratatul CE (devenit articolul 136 CE), în temeiul căruia: „Comunitatea și statele membre, conștiente de drepturile sociale fundamentale precum cele enunțate în Carta socială europeană semnată la Torino la 18 octombrie 1961 și în Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor adoptată în 1989, au ca obiective promovarea ocupării forței de muncă, îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă, permițând armonizarea acestora în condiții de progres, o protecție socială adecvată, dialogul social, dezvoltarea resurselor umane care să permită un nivel ridicat și durabil al ocupării forței de muncă și combaterea excluziunii. În acest scop, Comunitatea și statele membre pun în aplicare măsuri care țin seama de diversitatea practicilor naționale, în special în domeniul relațiilor convenționale, precum și de necesitatea de a menține competitivitatea economiei Comunității. Acestea apreciază că o asemenea evoluție va rezulta atât din funcționarea pieței comune, care va favoriza armonizarea sistemelor sociale, cât și din procedurile prevăzute de tratate și din apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative”.

5. Domeniul de aplicare al directivei este definit la articolul 1 alineatul (1) primul paragraf litera (a), care are următorul cuprins: „(1) În sensul prezentei directive: (a) «concedieri colective» reprezintă concedierile efectuate de un angajator dintr-unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului, în cazul în care, conform opțiunii statelor membre, numărul concedierilor este: (i) fie, pentru o perioadă de 30 de zile: — de cel puțin 10 în unitățile care încadrează în mod normal mai mult de 20 și mai puțin de 100 de lucrători; — de cel puțin 10% din numărul lucrătorilor în unitățile care încadrează în mod normal cel puțin 100, dar nu mai mult de 300 de lucrători; — de cel puțin 30 în unitățile care încadrează în mod normal cel puțin 300 de lucrători; (ii) fie, într-o perioadă de 90 de zile, de cel puțin 20, indiferent de numărul lucrătorilor angajați în mod normal în unitățile respective; […]”.

6. Articolul 1 alineatul (1) al doilea paragraf prevede că, „[î]n scopul calculării numărului de concedieri prevăzut la litera (a) primul paragraf, încetarea contractului de muncă care se produce la inițiativa angajatorului dintr-unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului, este asimilată concedierilor, cu condiția existenței a cel puțin cinci concedieri”.

7. În sfârșit, alineatul (2) al aceluiași articol precizează cazurile în care directiva nu se aplică ( 5 ).

8. Secțiunea II a directivei, constând în articolul 2, precizează obligațiile de informare și de consultare impuse angajatorului care are în vedere concedieri colective. Secțiunea III, constând în articolele 3 și 4, definește procedura referitoare la concedierile colective. În special, articolul 3 precizează obligațiile care revin angajatorului în cadrul acestei proceduri, în timp ce articolul 4 conține dispoziții referitoare la producerea efectelor concedierilor colective și la rolul autorităților publice competente în procedură.

9. În final, trebuie amintite articolele 5 și 6 din Secțiunea IV și ultima a Directivei 98/59.

10. Potrivit articolului 5, Directiva 98/59 „nu aduce atingere dreptului statelor membre de a aplica sau de a adopta acte cu putere de lege sau acte administrative mai favorabile lucrătorilor ori de a promova sau permite aplicarea unor convenții colective mai favorabile lucrătorilor”.

11. Articolul 6 din Directiva 98/59 prevede în continuare că „[s]tatele membre asigură punerea la dispoziția reprezentanților lucrătorilor și a lucrătorilor proceduri administrative și judiciare care să permită respectarea obligațiilor prevăzute de prezenta directivă”.

12. Articolul 30 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene prevede că „[o]rice lucrător are dreptul la protecție împotriva oricărei concedieri nejustificate, în conformitate cu dreptul Uniunii și cu legislațiile și practicile naționale”.

13. În sfârșit, punctele 7, 17 și 18 din Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor prevăd: „7. Realizarea pieței interne trebuie să conducă la o îmbunătățire a condițiilor de muncă și de viață ale lucrătorilor din Comunitatea Europeană. Acest proces va avea loc printr-o apropiere a acestor condiții, în sensul înregistrării unui progres, în special în ceea ce privește durata și organizarea timpului de lucru și formele de încadrare în muncă diferite de munca pe durată nedeterminată, precum munca pe durată determinată, munca pe fracțiune de normă, munca temporară, munca sezonieră. Această îmbunătățire trebuie să determine, acolo unde este necesar, dezvoltarea anumitor aspecte ale reglementărilor referitoare la ocuparea forței de muncă, cum ar fi procedurile de concediere colectivă și cele referitoare la faliment. […] 17. Informarea, consultarea și participarea lucrătorilor trebuie dezvoltate prin mecanisme adecvate, ținând seama de practicile în vigoare în diferitele state membre. Acest lucru este valabil în special în întreprinderi sau în grupuri cu unități sau întreprinderi situate în mai multe state membre ale Comunității Europene. 18. Aceste proceduri de informare, consultare și participare trebuie puse în practică în timp util, în special în următoarele cazuri: — în cazul introducerii în întreprinderi a unor modificări tehnologice cu efecte importante asupra lucrătorilor în ceea ce privește condițiile de muncă și organizarea muncii; — în cazul restructurărilor sau al fuziunii întreprinderilor care afectează încadrarea în muncă a lucrătorilor; — în cazul procedurilor de concediere colectivă; — în cazul afectării lucrătorilor, în special transfrontalieri, prin politicile de încadrare în muncă promovate de întreprinderea în care sunt încadrați”. [traducere neoficială]

B — Dreptul național

14. În temeiul articolului 49 alineatul 1 litera g) din Statutul lucrătorilor (Estatuto de los Trabajadores), contractul de muncă încetează în următoarele cazuri: „Deces, pensionare în cazurile prevăzute de regimul securității sociale aplicabil, sau incapacitate a angajatorului, fără a se aduce atingere dispozițiilor articolului 44, ori încetarea personalității juridice a contractantului”.

15. Această dispoziție prevede în plus că, „în cazul decesului, al pensionării sau al incapacității angajatorului, lucrătorul va avea dreptul la plata unei sume reprezentând o lună de salariu. În cazul încetării personalității juridice a contractantului, trebuie respectate formalitățile prevăzute la articolul 51 din prezenta lege”.

16. Articolul 51 din Estatuto de los Trabajadores are următorul cuprins: „1. În sensul dispozițiilor prezentei legi, prin concediere colectivă se înțelege încetarea contractelor de muncă pentru motive economice, tehnice, organizatorice sau legate de producție, în cazul în care, pentru o perioadă de 90 de zile, această încetare a contractului se aplică pentru cel puţin: a) 10 lucrători, în întreprinderile care încadrează mai puțin de 100 de lucrători; b) 10% din numărul lucrătorilor în întreprinderile care încadrează între 100 și 300 de lucrători; c) 30 de lucrători, în întreprinderile care încadrează cel puțin 300 de lucrători. Cauzele de încetare a contractului prevăzute de prezentul articol se aplică atunci când adoptarea măsurilor propuse permite, dacă motivele invocate sunt economice, îmbunătățirea unei situații economice negative a întreprinderii sau dacă aceste motive sunt tehnice, organizatorice sau legate de producție, garantarea viitoarei fiabilități a întreprinderii și a încadrării în muncă în aceasta printr-o mai bună organizare a resurselor. Prin concediere colectivă se înțelege și încetarea contractelor de muncă ale tuturor lucrătorilor întreprinderii, cu condiția ca numărul lucrătorilor aflați în această situație să fie mai mare de 5, atunci când concedierea colectivă are loc în urma încetării complete a activității întreprinderii pentru motivele sus-menționate. La calculul numărului de încetări ale contractului de muncă, avut în vedere la alineatul 1 al prezentului articol, se va ține seama de orice încetare care a avut loc în perioada de referință la inițiativa angajatorului, pentru alte motive, fără legătură cu persoana angajatorului, diferite de cele prevăzute la articolul 49 alineatul 1 litera c), cu condiția ca numărul încetărilor de acest tip să fie egal cu cel puțin 5. În cazul în care, pentru perioade succesive de 90 de zile și în scopul eludării dispozițiilor prezentei legi, întreprinderea efectuează încetări ale contractelor de muncă în temeiul articolului 52 litera c) într-un număr inferior pragurilor sus-menționate și fără apariția de noi motive care să justifice acest comportament, aceste noi încetări ale contractelor de muncă sunt considerate cazuri de fraudă la lege și sunt declarate nule și lipsite de efect. 2. Angajatorul care are în vedere o concediere colectivă trebuie să solicite o autorizare pentru încetarea contractelor de muncă în conformitate cu procedura de organizare a muncii prevăzută în prezenta lege și în regulamentele de executare a acesteia. Procedura începe printr-o cerere adresată autorității publice competente și prin deschiderea unei perioade de consultări cu reprezentanții legali ai lucrătorilor. […] 8. Lucrătorii ale căror contracte încetează potrivit dispozițiilor prezentului articol au dreptul la o indemnizație reprezentând echivalentul a 20 de zile de salariu pe an de vechime, calculându-se pro rata pe lună pentru perioadele mai mici de un an, și al cărei cuantum total nu poate depăși 12 salarii. […]”.

17. În temeiul articolului 55 alineatul 1 din Estatuto de los Trabajadores: „Concedierea se notifică în scris lucrătorului, precizându-se faptele care o motivează și data de la care își va produce efectele. Prin contractul colectiv de muncă se pot prevedea și alte cerințe de formă în ceea ce privește concedierea”.

18. Articolul 122 din Legea privind procedura aplicabilă în dreptul muncii (Ley de Procedimiento Laboral) prevede: „1. Decizia de încetare a contractului de muncă este declarată întemeiată atunci când angajatorul, după îndeplinirea formalităților necesare, atestă existența motivului legal indicat în comunicarea scrisă. În caz contrar, decizia este considerată neîntemeiată. Decizia de încetare a contractului de muncă este nulă în cazul în care: a) nu au fost îndeplinite formalitățile legale pentru comunicarea scrisă, cu precizarea cauzei; b) indemnizația cuvenită nu a fost pusă la dispoziția lucrătorului, cu excepția cazului în care această cerință nu e prevăzută de lege; c) este discriminatorie sau contrară drepturilor fundamentale și libertăților publice ale lucrătorului; d) constituie un caz de fraudă la lege, eludând dispozițiile privind concedierile colective, în situațiile prevăzute la articolul 51 alineatul 1 ultimul paragraf din textul consolidat al Ley del Estatuto de los Trabajadores”.

19. În temeiul articolului 123 din aceeași lege: „1. În cazul în care hotărârea consideră întemeiată decizia de încetare a contractului de muncă, se pronunță încetarea contractului de muncă, angajatorul fiind obligat, dacă este cazul, la plata către lucrător atât a diferenței care ar putea exista între indemnizația deja percepută și cea la care are dreptul în mod legal, pe de o parte, cât și a sumelor reprezentând salariile corespunzătoare perioadei de preaviz, în cazul în care nu au fost achitate. 2. În cazul în care decizia de încetare a contractului este declarată neîntemeiată sau nulă, angajatorul va fi sancționat potrivit dispozițiilor prevăzute în ceea ce privește concedierea disciplinară […]”.

20. Articolul 56 alineatul 1 din Estatuto de los Trabajadores prevede în materia concedierii neîntemeiate: „În cazul în care concedierea este declarată neîntemeiată, în termen de cinci zile de la comunicarea hotărârii, angajatorul va putea alege între reintegrarea în muncă a lucrătorului, plătindu-i salariile restante vizate la litera b) a prezentului alineat, și plata următoarelor sume determinate prin hotărâre: a) o indemnizație reprezentând 45 de zile de salariu pe an de vechime, calculându-se pro rata pe lună pentru perioadele mai mici de un an, și al cărei cuantum total nu poate depăși 42 salarii; b) o sumă reprezentând totalul salariilor neîncasate corespunzătoare perioadei cuprinse între data concedierii și data comunicării hotărârii care declară netemeinicia concedierii sau data încadrării în muncă a lucrătorului într-un nou loc de muncă, dacă această dată este anterioară datei pronunțării hotărârii și dacă angajatorul face dovada sumelor vărsate, în vederea deducerii acestora din valoarea salariilor restante”.

II — Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare

21. Domnul Rodriguez Mayor și alte șase persoane, apelanți în cauza principală (denumiți în continuare „apelanții”), erau angajați ai întreprinderii Rafael De las Heras Dávila.

22. Între 30 aprilie și 5 mai 2004, deplasându-se la locul de muncă, apelanții au găsit închisă unitatea la care lucrau. Întrucât au considerat că fac obiectul unei concedieri tacite, au formulat o acțiune în justiție împotriva angajatorului lor, domnul Rafael De las Heras Dávila, decedat la 1 mai 2004 fără a lăsa un testament. Având în vedere că toți succesorii legali ai angajatorului au renunțat la succesiune, acțiunea a continuat împotriva succesiunii vacante și a Fondului de Garantare a Salariilor (Fondo de garantía salarial), care era de asemenea chemat în judecată.

23. Este cert că, în urma decesului domnului Rafael De las Heras Dávila, întreprinderea a încetat orice activitate.

24. La 22 iunie 2007, judecătorul de primă instanță a respins acţiunea după ce a constatat inexistența concedierii și încetarea raportului de muncă în urma decesului angajatorului, conform articolului 49 alineatul 1 litera g) din Estatuto de los Trabajadores.

25. Apelanții au formulat apel împotriva acestei hotărâri la Tribunal Superior de Justicia de Madrid (denumit în continuare „Tribunal Superior de Justicia”). Aceștia au susținut că succesorii domnului De las Heras Dávila au omis să le notifice decizia de concediere, încălcând astfel articolul 55 alineatul 1 din Estatuto de los Trabajadores. În plus, apelanții au susținut că nu au primit nicio informare cu privire la decesul angajatorului lor și cu privire la intenția succesorilor acestuia de a nu continua activitatea întreprinderii.

26. În principal, apelanții au solicitat Tribunal Superior de Justicia constatarea existenței unei concedieri nelegale și obligarea intimaților la plata unei indemnizații reprezentând 45 de zile de salariu pe an de vechime în serviciu, plus salariile restante corespunzătoare perioadei cuprinse între data concedierii și data notificării hotărârii pronunțate în apel sau data reintegrării lor în muncă. În subsidiar, apelanții au solicitat declararea încetării contractului de muncă în urma decesului angajatorului, potrivit articolului 49 din Estatuto de los Trabajadores, și stabilirea indemnizației prevăzute de această dispoziție.

27. Prin decizia din 7 mai 2008, Tribunal Superior de Justicia a invitat părțile și procurorul să își prezinte observațiile cu privire la eventuala neconformitate a articolului 49 alienatul 1 litera g) din Estatuto de los Trabajadores cu dreptul comunitar.

28. În urma depunerii de observații de către apelanți și de către procuror, Tribunal Superior de Justicia a considerat necesar, în vederea soluționării cauzei, să adreseze Curții, prin decizia din 16 iulie 2008 (denumită în continuare „decizia de trimitere”), o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare.

29. În decizia de trimitere, Tribunal Superior de Justicia a arătat că în dreptul spaniol, în cazul decesului, al pensionării sau al incapacității angajatorului persoană fizică, indemnizația percepută de fiecare angajat este egală cu o lună de salariu, indiferent de vechime, în timp ce în cazul încetării activității unei întreprinderi administrate de o persoană juridică, această indemnizație este proporțională cu perioada de activitate desfășurată în serviciul angajatorului și poate reprezenta echivalentul a 45 de zile de salariu pe an de vechime.

30. Instanța de trimitere a considerat nejustificată această diferență de tratament și a ridicat problema conformității acesteia cu dreptul comunitar.

31. În primul rând, instanța de trimitere a subliniat că, potrivit jurisprudenței Curții, încetarea contractelor de muncă ale întregului personal al unei întreprinderi în urma decesului angajatorului reprezintă o concediere colectivă în sensul Directivei 98/59 ( 6 ). Legislația spaniolă ar încălca dispozițiile directivei prin circumscrierea noțiunii de concediere colectivă la concedierile pentru motive economice, tehnice, de organizare sau de producție și prin neextinderea acesteia la orice concediere pentru motive fără legătură cu persoana lucrătorului.

32. Instanța de trimitere a continuat prin constatarea faptului că dispozițiile directivei nu fac distincție în funcție de forma juridică a angajatorului și nu autorizează tratarea în mod diferit a două situații care produc aceleași efecte pentru lucrător. În opinia acesteia, scutirea angajatorului și a succesorilor acestuia, într-un caz precum cel din prezenta cauză, de îndeplinirea formalităților necesare în cazul concedierii colective și de obligația de plată a unei indemnizații destinate reparării prejudiciului cauzat lucrătorului prin pierderea locului de muncă nu ar fi conformă cu obligația care revine statelor membre în temeiul articolului 6 din directivă.

33. În al doilea rând, Tribunal Superior de Justicia a arătat că, în cazul încetării contractului de muncă în urma decesului angajatorului, prevederea unei indemnizații limitate la o lună de salariu indiferent de vechimea în muncă a angajatului nu ar asigura, în dreptul intern, o protecție a lucrătorilor conformă dispozițiilor articolului 30 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și ale Cartei comunitare a drepturilor sociale fundamentale.

34. În fața acestor probleme de drept comunitar, Tribunal Superior de Justicia de Madrid a considerat necesar să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare în temeiul articolului 234 CE: „1) Articolul 51 din Statutul spaniol al lucrătorilor (Estatuto de los Trabajadores español) încalcă obligațiile impuse de Directiva 98/59/CE a Consiliului din 20 iulie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective prin faptul că a limitat noțiunea [de concediere colectivă] la concedierile pentru motive economice, tehnice, organizatorice sau legate de producție și nu a extins acest concept la concedierile pentru orice motive fără legătură cu persoana lucrătorului? 2) Este de asemenea contrară Directivei 98/59/CE a Consiliului din 20 iulie 1998 dispoziția cuprinsă în articolul 49 alineatul 1 litera g) din Estatuto de los Trabajadores, care prevede o indemnizație limitată la o lună de salariu pentru lucrătorii care își pierd locul de muncă în urma decesului, a pensionării sau a incapacității angajatorului, excluzându-i de la aplicarea articolului 51 din același act normativ, întrucât încalcă prevederile articolelor 1, 2, 3, 4 și 6 din directiva menționată? 3) Reglementarea spaniolă privind concedierea colectivă, mai concret, articolul 49 alineatul 1 litera g) și articolul 51 din Estatuto de los Trabajadores, încalcă articolul 30 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, adoptată la reuniunea Consiliului European de la Strasbourg la 9 decembrie 1989?”

35. Conform articolului 23 din Statutul Curții, în prezenta cauză au prezentat observații scrise guvernul Regatului Unit, guvernul spaniol și guvernul maghiar, precum și Comisia.

III — Argumentele părților

36. Guvernul spaniol și Comisia ridică o excepție preliminară cu privire la admisibilitatea întrebării preliminare, arătând că în prezenta cauză nu este atins pragul prevăzut pentru aplicarea noțiunii de concediere colectivă în sensul directivei. În plus, Comisia subliniază că legislația spaniolă, printr-o dispoziție mai favorabilă lucrătorilor, asimilează concedierilor colective „concedierile” ( 7 ) care privesc un număr inferior de lucrători, însă consideră că, în măsura în care un stat membru a decis în mod voluntar să aplice dispozițiile naționale de transpunere a directivei unor cazuri neincluse în domeniul său de aplicare, acestui stat nu i se poate imputa neincluderea printre aceste cazuri și a ipotezei decesului angajatorului. În opinia guvernului spaniol, în sfârșit, nu ar fi necesară pronunțarea unei hotărâri de către Curte pentru a permite instanței naționale să se pronunțe în acțiunea principală, care nu privește existența sau inexistența unei concedieri colective, ci nelegalitatea concedierii apelanților și, în subsidiar, încetarea contractelor apelanților în urma decesului angajatorului și plata indemnizațiilor pentru încetarea raportului de muncă în cele două ipoteze.

37. Pe fond, în ceea ce privește prima întrebare, guvernul spaniol consideră că există o diferență ontologică între noțiunea generică de încetare a contractului de muncă și noțiunea, mai specifică, de concediere: în fapt, la originea celei de a doua se află voința angajatorului, iar nu o circumstanță externă acesteia, astfel cum este cazul în celelalte ipoteze de încetare a contractului de muncă. Faptul că o concediere are loc independent de voința angajatorului nu presupune în mod necesar că aceasta corespunde voinței angajatorului: pentru acest motiv, nu se poate reține că ipoteza decesului angajatorului fără o reluare a activității întreprinderii corespunde unei concedieri. Jurisprudența Curții, care cuprinde în noțiunea de concediere și cazul încetării unui contract de muncă ce depinde de circumstanțe exterioare voinței angajatorului, nu ar fi extinsă la toate cazurile de încetare a contractului de muncă nedorite de angajator. În plus, această jurisprudență, formulată în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva Republicii Portugheze, nu ar fi aplicabilă întrebării preliminare formulate de Tribunal Superior de Justicia cu privire la interpretarea articolului 51 din Estatuto de los Trabajadores, dispoziție care, spre deosebire de legislația portugheză, nu limitează cazurile de concediere la situații conjuncturale, ci le extinde la alte cazuri, precum forța majoră și toate cauzele fără legătură cu persoana lucrătorului.

38. În opinia guvernului spaniol, din moment ce în prezenta cauză nu este atins pragul pentru aplicarea directivei, unica ipoteză care ar putea fi eventual aplicabilă ar fi cea prevăzută la articolul 1 alineatul (1) ultimul paragraf din directivă, considerând astfel concediere colectivă încetarea contractelor de muncă ale tuturor lucrătorilor întreprinderii, cu condiția ca numărul acestora să fie de cel puțin cinci, și ca încetarea să fi avut loc „la inițiativa angajatorului” și „dintr-unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului”. Ipoteza încetării contractului de muncă în urma decesului angajatorului nu se poate încadra însă în domeniul de aplicare al acestei dispoziții, întrucât, deși este adevărat că motivul încetării contractului este fără legătură cu persoana lucrătorului, încetarea contractului nu are loc nici la inițiativa angajatorului. Prin urmare, este vorba despre un caz diferit de acela al concedierii colective.

39. Diferența dintre concedierea colectivă și încetarea contractului de muncă în urma decesului angajatorului – care se reflectă într-un tratament juridic diferit în cele două ipoteze – ar rezulta, în opinia guvernului spaniol, și din interpretarea teleologică a directivei: astfel, îndeplinirea formalităților de procedură, precum și a obligațiilor de consultare și de informare a lucrătorilor prevăzute de aceasta ar presupune adoptarea de către angajator a unei decizii prealabile de a efectua concedieri colective. În cazul decesului unui angajator fără reluarea activității întreprinderii – și, prin urmare, în lipsa unei persoane care să le finalizeze –, formalitățile prevăzute de directivă pentru protecția lucrătorilor concediați nu ar putea fi îndeplinite în mod concret.

40. În ceea ce privește a doua întrebare preliminară, guvernul spaniol recunoaște că legislația națională reglementează în mod diferit indemnizațiile pentru încetarea raportului de muncă după cum încetarea contractelor de muncă rezultă din încetarea activității întreprinderii persoană fizică sau persoană juridică, pentru motivul că, în acest ultim caz, există totuși o decizie de încetare a activității, ceea ce permite să se decidă încetarea contractelor de muncă, în timp ce o astfel de decizie nu există în cazul decesului angajatorului persoană fizică fără reluarea activității întreprinderii. În ambele cazuri, protecția lucrătorilor ar fi totuși garantată suficient în ordinea juridică națională prin obligația de plată a unei indemnizații, deși în cuantum diferit.

41. În ceea ce privește a treia întrebare preliminară, guvernul spaniol consideră că reglementarea națională a concedierii colective nu este contrară Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și nici Cartei comunitare a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor. Principiile prevăzute în aceste instrumente juridice ar fi astfel protejate în ordinea juridică spaniolă, inclusiv la nivel constituțional.

42. În ceea ce privește prima întrebare, guvernul maghiar, care consideră că jurisprudența Curții a extins noțiunea de concediere colectivă în sensul directivei la cazul decesului angajatorului fără reluarea activității întreprinderii, adaugă că este în orice caz necesar să se verifice dacă ordinea juridică națională prevede, în cazul renunțării la succesiune de către succesorii angajatorului, o obligație de reluare a activității întreprinderii în sarcina succesorilor sau a unei autorități publice. În fapt, numai în acest caz ar fi posibilă identificarea unei persoane căreia îi revine îndeplinirea formalităților procedurale și a obligațiilor de consultare și de informare prevăzute de directivă, astfel încât ipoteza decesului angajatorului să facă parte din domeniul de aplicare al acesteia din urmă. Astfel, directiva prevede că, pentru a fi în prezența unei concedieri colective, concedierea trebuie să se producă „dintr-unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului”, dar totodată să fie „efectuată” de angajator. Această noțiune implică un comportament activ și dinamic din partea angajatorului.

43. În ceea ce privește a doua și a treia întrebare preliminară, guvernul maghiar susține că revine statelor membre să reglementeze indemnizațiile datorate în cazul încetării contractului de muncă și că o reglementare națională care prevede, în mod justificat, o diferență de tratament între lucrători după cum sunt angajați de o persoană fizică sau de o persoană juridică nu poate fi considerată contrară Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și Cartei comunitare a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor.

44. Guvernul Regatului Unit își concentrează observațiile asupra celei de a treia întrebări preliminare și arată, mai întâi, că respectiva Cartă a drepturilor fundamentale a Uniunii Europene nu reprezintă un instrument juridic obligatoriu și, prin urmare, nu ar putea fi „încălcată”. În al doilea rând, indiferent de efectele juridice ale acestei carte, ea nu poate constitui sursa dreptului comunitar al concedierilor colective, întrucât se limitează numai să confirme anumite drepturi fundamentale în materie de protecție a lucrătorilor, prevăzute deja de legislația națională și de acquis-ul comunitar, inclusiv de directivele în materia încadrării în muncă.

45. Comisia consideră că prima întrebare preliminară poate fi soluționată în lumina jurisprudenței Curții, care interpretează noțiunea de concediere în sensul directivei ca fiind extinsă la orice încetare a contractului de muncă nedorită de lucrător, fără să fie necesar ca respectivele cauze de concediere să corespundă voinței angajatorului, inclusiv în mod special ipoteza decesului angajatorului fără reluarea activității întreprinderii.

46. În ceea ce privește a doua întrebare preliminară, Comisia subliniază că directiva nu urmărește armonizarea completă a condițiilor care reglementează concedierea colectivă, ci se limitează să impună angajatorului consultarea lucrătorilor și informarea autorității publice competente înainte de a efectua o concediere colectivă, fără a le impune angajatorilor obligația de indemnizare a lucrătorilor și, cu atât mai puțin, fără a stabili cuantumul unei astfel de indemnizații. Comisia recunoaște că, în măsura în care o diferență de tratament între lucrători în materia indemnizației pentru încetarea raportului de muncă nu își găsește o justificare obiectivă și urmează, așadar, să fie considerată discriminatorie, o dispoziție de drept național ar putea fi contrară drepturilor fundamentale a căror respectare este asigurată de Curte ca principii generale ale dreptului comunitar, printre care se numără principiile egalității și nediscriminării. Cu toate acestea, din moment ce stabilirea indemnizațiilor pentru încetarea raportului de muncă face parte din domeniul exclusiv de competență a statelor membre, Curtea nu ar fi competentă să se pronunțe cu privire la eventuala neconformitate a diferenței de tratament constatate de instanța de trimitere cu principiile menționate. În consecință, nu este necesară pronunțarea cu privire la a treia întrebare preliminară: nu numai că declarațiile consemnate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și în Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor nu ar fi obligatorii din punct de vedere juridic, îndeplinind mai curând o funcție de confirmare a existenței și de precizare a domeniului de aplicare al principiilor generale de drept comunitar, ci, în plus, indiferent de situație, aceste principii nu ar fi aplicabile în prezenta cauză, având în vedere că materia indemnizațiilor plătite lucrătorilor potrivit legislației spaniole în cazurile de concediere colectivă nu face parte din domeniul de aplicare al dreptului comunitar.

IV — Analiză juridică

A — Cu privire la prima și la a doua întrebare preliminară, examinate împreună

1. Cu privire la admisibilitate

47. Prima întrebare preliminară, astfel cum este formulată de instanța de trimitere, nu poate fi considerată admisibilă, întrucât, în prezenta cauză, Curtea nu poate fi chemată să se pronunțe cu privire la conformitatea unei legislații naționale cu directiva, ci numai cu privire la interpretarea acesteia din urmă; prima întrebare ar putea fi considerată admisibilă numai dacă se apreciază că urmărește obținerea unei interpretări a noțiunii „concediere” utilizată la articolul 1 din Directiva 98/59 și în special clarificarea faptului dacă această noțiune cuprinde și ipoteza încetării contractului de muncă în urma decesului unui angajator persoană fizică, atunci când, în cazul renunțării la succesiune de către succesorii legali, acest deces determină încetarea completă a activității întreprinderii.

48. Același lucru este valabil pentru a doua întrebare, prin care instanța de trimitere solicită Curții, în esență, să aprecieze compatibilitatea cu directiva a unei dispoziții din Estatuto de los Trabajadores care stabilește în beneficiul angajaților, în cazul decesului angajatorului persoană fizică, o indemnizație pentru încetarea raportului de muncă inferioară celei prevăzute în cazul concedierii colective.

49. Cu toate acestea, observăm în această privință că Directiva 98/59 nu constituie o directivă de armonizare completă a legislațiilor statelor membre în materia concedierilor colective. Deși se situează în cadrul realizării obiectivelor Comunității și ale statelor membre privind promovarea ocupării forței de muncă și îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă, prevăzute la articolul 136 CE, urmând orientarea din Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, directiva se limitează să urmărească aceste obiective obligând statele membre să impună întreprinderilor respectarea, în cazul concedierilor colective, a formalităților de informare, de consultare, de comunicare și de participare adecvate pentru protecția angajaților, reducând cât mai mult posibil riscul de pierdere a locului de muncă.

50. Directiva adaugă la aceasta numai obligația statelor membre de a asigura că reprezentanții lucrătorilor și/sau lucrătorii dispun de proceduri administrative și/sau jurisdicționale în vederea respectării aplicării obligațiilor indicate la punctul precedent. În schimb, lasă statelor membre competența de a stabili consecințele nerespectării obligațiilor pe care prevede că statele trebuie să le impună întreprinderilor și, mai general, indemnizațiile datorate unui lucrător care face obiectul unei concedieri colective sau al unei încetări a raportului de muncă asimilabile acesteia.

51. Dacă se examinează prima întrebare preliminară împreună cu a doua, este evident că cea dintâi este strâns legată de soluționarea problemelor ridicate în cea de a doua și că cererea instanței de trimitere privește în esență aprecierea legalității reglementării naționale, vizată în a doua întrebare. Cu toate acestea, având în vedere observațiile dezvoltate la punctele precedente, Curtea nu poate face această apreciere.

52. În spiritul cooperării cu instanțele naționale, consacrată de articolul 234 CE, Curtea poate considera admisibilă numai cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare – și prin urmare să se pronunțe – apreciind că clarificarea noțiunii de concediere, precizată la punctul 47 din prezentele concluzii, i se solicită în cazul – a cărui temeinicie Curtea nu este obligată să o verifice – în care legiuitorul spaniol, adoptând dispozițiile Estatuto de los Trabajadores de stabilire a indemnizațiilor cuvenite lucrătorilor care fac obiectul unei concedieri colective, ar fi intenționat să reia aceeași noțiune de concediere colectivă și să protejeze, prin urmare, în ceea ce privește plata acestor indemnizații, aceiași lucrători la care face referire Directiva 98/59.

53. Aceasta are sens, deoarece, în cazul în care, prin interpretarea Directivei 98/59, s-ar ajunge să se considere că aceasta nu se aplică încetării unui raport de muncă în urma decesului angajatorului persoană fizică ai cărui succesori au renunțat la succesiune, această interpretare ar putea servi instanței de trimitere pentru interpretarea legii spaniole – cu condiția ca întrebarea să fi fost formulată pornind de la premisa indicată și ca aceasta să fie considerată întemeiată – și, în același timp, ar putea contribui la interpretarea uniformă a dreptului comunitar.

2. Cu privire la fond

54. Din expunerea situației de fapt în decizia de trimitere poate reieși că încetarea contractului de muncă al apelanților nu se datorează concedierilor și încetărilor raporturilor de muncă asimilabile acestora și care fac parte din domeniul de aplicare al directivei. Astfel, având în vedere că aceasta prevede la articolul 1 alineatul (1) litera (a) punctul (ii): „«concedieri colective» reprezintă concedierile efectuate de un angajator dintr-unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului, în cazul în care numărul concedierilor” este de cel puțin 20, indiferent de numărul lucrătorilor angajați în mod normal în unitățile respective, se poate considera că raporturile de muncă stabilite cu întreprinderea domnului de las Heras Dávila nu fac parte din domeniul de aplicare al directivei, întrucât aceasta nu încadra decât șapte lucrători.

55. Totuși, trebuie să se reflecteze dacă, având în vedere caracteristicile situației care face obiectul cauzei principale, problema de interpretare care trebuie rezolvată pentru a se răspunde instanței de trimitere privește numai primul paragraf al articolului respectiv, întrucât, în primul rând, acesta este strâns legat de al doilea paragraf al aceleiași dispoziții, potrivit căruia, „[î]n scopul calculării numărului de concedieri prevăzut la litera (a) primul paragraf, încetarea contractului de muncă care se produce la inițiativa angajatorului dintr-unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului, este asimilată concedierilor, cu condiția existenței a cel puțin cinci concedieri”, iar, în al doilea rând, jurisprudența Curții referitoare la noțiunea de concediere colectivă utilizată de directivă a dat acestei noțiuni o interpretare care poate determina o aplicare mai largă a celui de al doilea paragraf decât cea rezultată din modul de redactare al acestuia.

56. Până în prezent, noțiunea de concediere colectivă a făcut obiectul unei interpretări a Curții în două hotărâri, dintre care una, Hotărârea din 12 octombrie 2004, se referă la Directiva 98/59, care face obiectul prezentei cauze, iar cealaltă, Hotărârea din 7 septembrie 2006 ( 8 ), se referă la Directiva 75/129/CEE.

57. În primul caz, era vorba despre o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor în care Comisia imputa Republicii Portugheze, printre altele, neaplicarea articolului 1 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 98/59, întrucât nu ținea seama de numărul lucrătorilor concediați. În al doilea caz, era vorba despre o trimitere preliminară constând într-o cerere formulată de o instanță elenă cu privire la interpretarea articolului 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 75/129 și, în special, cu privire la posibilitatea de a interpreta această dispoziție în sensul excluderii din domeniul de aplicare al acestei directive a concedierilor rezultate din decizii de încetare definitivă a activității unei întreprinderi care depind exclusiv de voința angajatorului și pe care jurisprudența greacă le consideră drept expresia libertății economice și financiare garantate prin Constituție ( 9 ).

58. Atât articolul 1 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din Directiva 98/59, cât și articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 75/129 precizează, definind noțiunea de concediere colectivă relevantă pentru determinarea domeniului lor de aplicare, că trebuie să se înțeleagă prin aceasta „concedierile efectuate de un angajator dintr-unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului”. Totuși, cele două articole se deosebesc, întrucât primul, spre deosebire de al doilea, cuprinde un al doilea paragraf care precizează că, „[î]n scopul calculării numărului de concedieri prevăzut la litera (a) primul paragraf, încetarea contractului de muncă care se produce la inițiativa angajatorului dintr-unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului, este asimilată concedierilor, cu condiția existenței a cel puțin cinci concedieri”.

59. În Hotărârea Agorastoudis și alții, citată anterior, Curtea, care a fost chemată să se pronunțe numai cu privire la Directiva 75/129, s-a putut limita să examineze sintagma „concedieri efectuate de un angajator” numai în contextul articolului 1 alineatul (1) litera (a) în care este prevăzută.

60. În schimb, în Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, se putea pune problema interpretării sintagmei în discuție în lumina semnificației care trebuie să i se atribuie în raport cu sintagma prevăzută la articolul 1 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 98/59. Pentru acest motiv, Curtea ar fi putut să își pună problema dacă legiuitorul comunitar a utilizat în cadrul primului paragraf sintagma „concedieri efectuate de un angajator” în același sens cu sintagma „încetarea contractului de muncă care se produce la inițiativa angajatorului”, utilizată în cuprinsul celui de al doilea paragraf.

61. În Hotărârea Comisia/Portugalia, Curtea nu și-a pus această întrebare. Se poate considera că nu a făcut-o deoarece, astfel cum am precizat deja, critica adresată Republicii Portugheze era independentă de numărul lucrătorilor concediați și, așadar, precizarea conținută la articolul 1 alineatul (1) al doilea paragraf putea constitui o dispoziție specială irelevantă, în considerarea caracterului său special, în vederea aprecierii ce revenea în sarcina Curții.

62. În schimb, această problemă trebuie ridicată în prezenta cauză, în care numărul persoanelor în privința cărora a încetat raportul de muncă este mai mic de 20 [mai precis, este inferior numărului de concedieri necesar pentru aplicarea Directivei 98/59, prevăzut la articolul 1 alineatul (1) primul paragraf litera (a) punctul (ii)], însă mai mare de 5 [mai precis, numărul concedierilor începând de la care se poate aplica Directiva 98/59, în temeiul articolului articolul 1 alineatul (1) al doilea paragraf, prin derogare de la dispoziția prevăzută la litera (a)].

63. Astfel cum vom aminti în continuare, pronunțându-se în Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, cu privire la încălcarea imputată Republicii Portugheze de Comisie, Curtea a interpretat sintagma „concedieri efectuate de un angajator dintr-unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului” în sensul de „orice încetare a contractului de muncă nedorită de lucrător și, prin urmare, fără acordul acestuia” ( 10 ) . Astfel, nu a ținut seama de faptul că o concediere este efectuată de angajator, lipsind comportamentul acestuia de orice relevanță.

64. Nu se poate să nu ridicăm problema dacă trebuie să se considere că excluderea de către Curte, în Hotărârea Comisia/Portugalia, a caracterului relevant al comportamentului sau al voinței angajatorului este destinată să aibă un efect și asupra interpretării articolului 1 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 98/59, având în vedere că această excludere a avut loc pentru motive legate de articolul 117 din Tratat (în prezent articolul 136 CE).

65. Răspunsul la această ultimă întrebare depinde în mod evident de o examinare a posibilității de a împărtăși afirmațiile Curții în procedura de constatare a neîndeplinirii unei obligații în cauza C-55/02, Comisia/Portugalia ( 11 ), și de a le aplica în prezenta cauză.

66. În ceea ce privește cauza cu care este sesizată în prezent Curtea, principala problemă care face obiectul acesteia – reformulată în termenii indicați la punctul 47 de mai sus – constă în stabilirea interpretării termenului „concediere” în sensul articolului 1 din directivă și, în special, în clarificarea faptului dacă această noțiune cuprinde și cazul încetării contractului de muncă în urma decesului angajatorului. În acest scop, astfel cum am arătat la punctul precedent, trebuie să se pornească de la analiza Hotărârii Comisia/Portugalia, citată anterior, și a posibilității de a o utiliza pentru a răspunde instanței spaniole.

67. După cum am arătat anterior, în această cauză a fost vorba despre o procedură de constatare a neîndeplinirii obligaților inițiată de Comisie, care a susținut că în dreptul portughez noțiunea de concediere colectivă nu cuprinde toate cazurile de concediere colectivă prevăzute de directivă, astfel încât lucrătorii nu erau protejați atunci când încetarea raportului de muncă avea loc în urma falimentului, a lichidării sau a altor proceduri asemănătoare – mai precis, în urma unei decizii judecătorești –, precum în cazul exproprierii, al incendiului sau al altor cauze de forță majoră sau în cazul încetării activității unei întreprinderi în urma decesului angajatorului. Guvernul portughez, la rândul său, s-a apărat susținând în special că anumite încetări ale raportului de muncă fără legătură cu voința angajatorului nu constituie concediere colectivă ( 12 ).

68. Pronunțându-se asupra acestor diferențe de opinii în Concluziile prezentate la 11 martie 2004 în cauza respectivă, avocatul general Tizzano a sugerat Curții în primul rând să țină seama de faptul că noțiunea în discuție trebuie să primească o interpretare autonomă și uniformă, în al doilea rând, că trebuie interpretată conform finalității directivei de a acorda o protecție sporită lucrătorilor, și, în al treilea rând, că orice limitare a întinderii protecției prevăzute de directivă trebuie să rezulte clar din text, ceea ce este valabil și pentru interpretarea având ca efect excluderea lucrătorilor de la protecția directivei în cazurile în care încetarea raportului de muncă ar fi impusă de circumstanțe exterioare voinței angajatorului.

69. Ulterior, avocatul general Tizzano a atras atenția Curții în special asupra faptului că din considerentul (9) și din articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 98/59 rezultă că „încetarea raportului de muncă impusă prin decizie judecătorească este cuprinsă în noțiunea de concediere colectivă” vizată de această directivă. De aici a dedus că „în mod cert nu se poate vorbi despre caracterul «voluntar» al concedierii” și că acesta „nu constituie o condiție” pentru aplicarea directivei ( 13 ). Prin urmare, avocatul general a concluzionat că, „în sensul directivei, prin concediere trebuie să se înțeleagă orice încetare a raportului de muncă nedorită de lucrător” ( 14 ), inclusiv încetările raportului de muncă a căror neprevedere în legislație este imputată de Comisie Republicii Portugheze, mai precis falimentul, lichidarea și procedurile asemănătoare, exproprierea, incendiul sau celelalte cazuri de forță majoră, precum și încetarea activității întreprinderii în urma decesului angajatorului ( 15 ).

70. Curtea a preluat în mod punctual raționamentul avocatului general. Pentru a confirma adeziunea sa la conținutul acestuia, a adăugat că directiva, în versiunea inițială, mai precis Directiva 75/129, a prevăzut la articolul 1 alineatul (2) litera (d) faptul că nu se aplica lucrătorilor afectați de încetarea activității întreprinderii care decurge dintr-o decizie judecătorească. Acest articol prevedea o derogare de la dispoziția prevăzută la articolul 1 alineatul (1) litera (a) din aceeași directivă, care afirma în termeni identici cu aceeași dispoziție din Directiva 98/59, că, în sensul acestei directive, „concedieri colective” reprezintă concedierile efectuate de un angajator dintr-unul sau mai multe motive, fără legătură cu persoana lucrătorului. O astfel de derogare nu ar fi fost necesară dacă noțiunea „concediere” ar însemna „act voluntar al angajatorului” ( 16 ).

71. Or, astfel cum rezultă în mod clar din considerentul (9) al Directivei 98/59, derogarea prevăzută la articolul 1 alineatul (2) litera (d) din Directiva 75/129 a fost abrogată. Din faptul negativ al acestei abrogări și din faptul pozitiv reprezentat de considerentul (9) al Directivei 98/59, evidențiat și de avocatul general, Curtea a dedus că principalul element al definiției concedierii colective în sensul Directivei 98/59 nu este comportamentul angajatorului.

72. Cu toate acestea, abrogarea dispoziției prevăzute la articolul 1 alineatul (2) litera (d) din Directiva 75/129, potrivit căreia încetarea unui raport de muncă ce decurge dintr-o decizie judecătorească nu constituie concediere colectivă în sensul reglementării comunitare în materie, arată numai că o astfel de încetare a raportului de muncă nu mai poate fi considerată exclusă din domeniul de aplicare al reglementării comunitare și nu demonstrează o voință de a stabili că, pentru a defini caracteristicile concedierii necesare pentru aplicarea directivei, nu ar fi relevant niciun element legat, în sens larg, de comportamentul angajatorului.

73. Generalizarea dedusă inițial de avocatul general și ulterior de Curte din elementul nou reprezentat de abrogarea dispoziției articolului 2 alineatul (1) litera (d) din Directiva 75/129, astfel cum am indicat mai sus, a găsit o susținere importantă într-o interpretare teleologică a noii directive, potrivit căreia aceasta urmărește acordarea unei protecții sporite lucrătorilor și îmbunătățirea condițiilor de trai și de muncă ale acestora. Pentru a se admite o astfel de interpretare a directivei, care are drept efect extinderea domeniului său de aplicare ( 17 ), trebuie să se considere că interpretarea teleologică poate depăși, lipsindu-l de orice semnificație, faptul că articolul 1 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din Directiva 98/59 prevede că prin concediere colectivă în sensul acestei directive trebuie să se înțeleagă concedierile efectuate de un angajator.

74. Atât avocatul general, cât și Curtea au apreciat că acest lucru este posibil, întrucât au considerat că noua orientare a reglementării în materie, în urma introducerii în Tratatul CE a articolului 117 (devenit ulterior articolul 136 CE), a putut ajunge până la lipsirea de sens a acestui element ( 18 ).

75. Însă cauza prezentată Curții în prezent nu poate să nu aducă în atenția acesteia că delimitarea domeniului de aplicare al Directivei 98/59 nu rezultă numai din articolul 1 alineatul (1) primul paragraf litera (a), ci și din articolul 1 alineatul (1) al doilea paragraf, care atribuie comportamentului angajatorului o importanță neechivocă pentru extinderea domeniului de aplicare al directivei.

76. Interpretând unul din cele două paragrafe ale unei dispoziții a Directivei 98/59, respectiv articolul 1 alineatul (1) din această directivă, nu se poate să nu ne întrebăm în ce mod putem înțelege dispozițiile acestui paragraf fără a ține seama de referirea, pe care o conține, la necesitatea existenței comportamentului unei persoane – în cazul de față, al angajatorului – pentru aplicarea dispozițiilor acestui paragraf, în timp ce pentru aplicarea celui de al doilea paragraf este prevăzut un comportament al aceleiași persoane.

77. Or, din două, una: ori se face abstracție de comportamentul persoanei în discuție pentru interpretarea ambelor paragrafe, ori i se atribuie o importanță în ambele cazuri, chiar dacă nu neapărat aceeași.

78. Este evident că, dacă s-ar urma prima posibilitate, ar trebui să se răspundă la întrebarea adresată de instanța de trimitere, astfel cum a fost amintită la punctul 48 din prezentele concluzii, în sensul că Directiva 98/59 este expresia unui standard de tratament privilegiat care se aplică angajaților care se află în situația celor cu privire la care este sesizată instanța de trimitere, mai precis, un standard de care aceasta ar putea ține seama, în sensul indicat la punctul 53 din prezentele concluzii, în interpretarea legislației naționale.

79. Totuși, această interpretare nu poate fi primită. Astfel, deși se acordă importanță eventualului efect al introducerii articolului 136 CE în tratat asupra interpretării articolului 1 alineatul (1) din Directiva 98/59, ținând seama de ambele paragrafe ale acestuia, nu putem ajunge la această concluzie, care ar lipsi de orice efect util diferența de tratament operată – într-un mod pe care nu îl putem considera accesoriu, astfel cum vom arăta în continuare ( 19 ) între o dimensiune și alta a unității angajatorului.

80. Cealaltă interpretare nu înseamnă însă în mod necesar că afirmăm că trebuie să se acorde aceeași importanță comportamentului angajatorului pentru interpretarea articolului 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/59 și a articolului 1 alineatul (1) al doilea paragraf din această directivă.

81. Între semnificația care trebuie dată sintagmei „concediere […] efectuată” și cea care trebuie dată sintagmei „încetarea contractului de muncă care se produce la inițiativa angajatorului”, deși este adevărat că există un element comun între cele două situații deoarece și una și cealaltă trebuie să provină dintr-un comportament sau, în orice caz, dintr-un eveniment legat de angajator, este la fel de adevărat că a doua sintagmă presupune o manifestare directă a voinței acestuia, chiar o manifestare calificată, întrucât se caracterizează printr-un rol foarte activ, constând în o luare de inițiativă.

82. În plus, faptul că legiuitorul comunitar a precizat în mod specific modul în care comportamentul vizat la articolul 1 al doilea paragraf trebuie atribuit angajatorului nu poate să nu reflecte o voință de a le considera specii ale aceluiași gen.

83. În consecință, este de înțeles că în Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior, Curtea a considerat că Republica Portugheză nu și-a îndeplinit obligațiile întrucât, contrar dispozițiilor considerentului (9) al Directivei 98/59, acest stat membru a pus în aplicare directiva neprevăzând respectarea obligațiilor procedurale impuse de aceasta, cel puțin în ceea ce privește încetarea raporturilor de muncă în urma unei decizii judecătorești: în cazul concedierilor sau al încetării raporturilor de muncă în urma unei decizii judecătorești, suntem într-o situație în care judecătorul se substituie angajatorului și care, prin urmare, este asimilabilă în sens larg unei situații în care angajatorul acționează [și putem considera că și pentru acest motiv legiuitorul comunitar, abrogând excluderea din noțiunea de concediere colectivă supusă reglementării comunitare a concedierilor care decurg dintr-o decizie judecătorească, prevăzute de Directiva 75/129, nu a simțit nevoia de a elimina din textul articolului 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 98/59 sintagma „efectuate de angajator”]. În schimb, logic, nu se poate afirma același lucru în legătură cu decesul unui angajator, și în special în legătură cu un caz precum cel cu care este sesizată Curtea, în care – deși nu este precizat în mod expres în întrebările adresate de instanța de trimitere, însă rezultă clar din dosar –, în urma renunțării la succesiune din partea posibililor succesori, nimeni nu preia succesiunea angajatorului și nici autoritatea publică nu i se substituie acestuia, în temeiul unei dispoziții din ordinea juridică a unui stat membru.

84. Dacă examinăm cu atenție nuanțarea de care trebuie să se țină seama pentru a stabili dacă o concediere este imputabilă angajatorului, pe lângă faptul că articolul 1 alineatul (1) al doilea paragraf a fost introdus în Directiva 98/59 odată cu abrogarea excluderii cazurilor de încetare a raporturilor de muncă în urma unei decizii judecătorești, nu se poate să nu distingem în aceste două elemente indicii legate de o voință a legiuitorului comunitar de a acorda o protecție sporită lucrătorilor, însă potrivit unor criterii individualizate în funcție de caracteristicile întreprinderilor în care își desfășoară activitatea.

85. Astfel, este posibil să se rețină că, definind procedurile de concediere a lucrătorilor, legiuitorul comunitar nu a adoptat un standard uniform pentru abordarea acestora, de care legiuitorul național ar putea ține seama atunci când interpretează reglementarea, rămasă în competența sa exclusivă, a indemnizațiilor datorate lucrătorilor concediați, ci a exprimat o orientare potrivit căreia protecția acestora trebuie sau cel puțin poate fi diferită în funcție de caracteristicile și/sau de comportamentul angajatorului și, în orice caz, atunci când motivul încetării raportului de muncă nu este nicidecum imputabil angajatorului, precum în cazul avut în vedere de instanța de trimitere.

B — Concluzie parțială cu privire la prima și la a doua întrebare preliminară, examinate împreună

86. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunal Superior de Justicia poate fi considerată admisibilă numai dacă se consideră că urmărește interpretarea noțiunii „concediere” în sensul articolului 1 din Directiva 98/59, cu condiția – a cărei temeinicie Curtea nu este competentă să o verifice – ca Estatuto de los Trabajadores, care reglementează indemnizațiile de concediere, să fi preluat această noțiune.

87. Directiva 98/59 nu se opune dispozițiilor articolului 51 din Estatuto de los Trabajadores, întrucât se limitează la stabilirea aproprierii legislațiilor statelor membre în materia concedierilor colective în ceea ce privește procedura care trebuie urmată în aceste cazuri, lăsând reglementarea indemnizațiilor datorate lucrătorilor în competența exclusivă a statelor membre.

88. În cadrul interpretării Directivei 98/59, nu se poate face abstracție de faptul că aceasta are drept obiectiv stabilirea procedurilor aplicabile concedierilor care sunt imputabile, în sens larg, unui angajator, precum cele care decurg dintr-o decizie a unui judecător care se substituie acestuia din urmă. Nu se poate considera că impune procedura de concediere pe care o instituie în cazul în care încetarea raportului de muncă are loc în urma decesului angajatorului persoană fizică a cărui succesiune rămâne vacantă după renunțarea succesorilor și fără ca angajatorului să i se substituie o autoritate publică, în temeiul unei dispoziții din ordinea juridică a unui stat membru.

89. Directiva 98/59, care prevede că statele membre impun aplicarea procedurilor prevăzute de aceasta pentru concedierile din întreprinderile care încadrează un anumit număr de lucrători și care nu limitează acest număr decât în cazurile în care concedierea are loc la inițiativa expresă a acestora, exclude aplicarea acestor proceduri – și, prin urmare, dovedește o atitudine mai puțin rigidă – în situații precum încetarea raporturilor de muncă în urma decesului angajatorului persoană fizică ai cărui succesori au renunțat la succesiune fără ca angajatorului să i se substituie o autoritate publică, în temeiul unei dispoziții din ordinea juridică a unui stat membru.

C — Cu privire la a treia întrebare preliminară

90. Prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare, interpretate în lumina deciziei de trimitere, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la conformitatea reglementării spaniole privind concedierea colectivă cu articolul 30 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene ( 20 ) și cu Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, în măsura în care această reglementare determină o diferență de tratament între lucrători în ceea ce privește indemnizația de concediere.

91. Potrivit celor arătate anterior în legătură cu primele două întrebări preliminare, a treia întrebare, astfel cum este formulată, nu poate fi luată în considerare, întrucât obiectul acesteia, astfel cum am arătat la punctele 49 și 50, nu este reglementat de Directivele 98/59 și 75/129 și în plus, astfel cum a subliniat Comisia, principiile egalității de tratament și nediscriminării nu îi sunt aplicabile, întrucât stabilirea indemnizațiilor de concediere datorate lucrătorilor concediați este de competența exclusivă a statelor membre. A treia întrebare ar putea fi luată în considerare numai dacă s-ar solicita să se stabilească importanța care trebuie acordată articolului 30 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și Cartei comunitare a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor pentru clarificarea tipului de tratament favorabil pe care angajatorii trebuie să îl acorde lucrătorilor în temeiul dreptului comunitar, în ceea ce privește procedurile care trebuie urmate în cazul concedierilor colective.

92. Însă aceste acte, deși pot prezenta importanță în cadrul interpretării dreptului comunitar, nu sunt relevante pentru a se răspunde la întrebare, nu numai în considerarea precizărilor de la punctul 85 din prezentele concluzii, ci și având în vedere că nu conțin dispoziții referitoare la aceste proceduri.

V — Concluzie

93. În lumina considerațiilor precedente, sugerăm Curții să răspundă la întrebările adresate de Tribunal Superior de Justicia în modul următor: „1) Noțiunea «concediere» utilizată la articolul 1 din Directiva 98/59/CE a Consiliului din 20 iulie 1998 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la concedierile colective nu cuprinde și ipoteza încetării contractului de muncă în urma decesului unui angajator persoană fizică ai cărui succesori legali renunță la succesiune, atunci când acest deces determină încetarea completă a activității întreprinderii fără ca angajatorului să i se substituie o autoritate publică, în temeiul unei dispoziții din ordinea juridică a unui stat membru. 2) Directiva 98/59 se limitează la stabilirea aproprierii legislațiilor statelor membre în materia concedierilor colective în ceea ce privește procedura care trebuie urmată în aceste cazuri, lăsând reglementarea indemnizațiilor datorate lucrătorilor în competența exclusivă a statelor membre. În consecință, Directiva 98/59 nu se opune unei dispoziții de drept național care prevede în cazul încetării contractului de muncă în urma decesului angajatorului plata unei indemnizații pentru încetarea raportului de muncă inferioare celei pe care un lucrător ar primi-o în cazul concedierii colective. 3) Articolul 30 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la Nisa la 7 decembrie 2000 și Carta comunitară a drepturilor sociale fundamentale ale lucrătorilor, adoptată cu ocazia reuniunii Consiliului European de la Strasbourg din 9 decembrie 1989, având în vedere caracterul general al principiilor pe care le conțin, nu sunt utile pentru interpretarea domeniului de aplicare al procedurilor de concediere prevăzute de Directiva 98/59, întrucât aceste acte nu conțin dispoziții referitoare la aceste proceduri.”

( 1 ) Limba originală: italiana.

( 2 ) JO L 225, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 95.

( 3 ) JO L 48, p. 29. Această directivă a fost modificată prin Directiva 92/56/CEE a Consiliului din 24 iunie 1992 (JO L 254, p. 3).

( 4 ) A se vedea considerentele (2) și (3).

( 5 ) Mai precis: (a) concedierilor colective efectuate în cadrul contractelor de muncă încheiate pe perioade limitate sau pentru sarcini specifice, cu excepția cazurilor în care aceste concedieri au loc înainte de data expirării sau realizării acestor contracte; (b) lucrătorilor din administrația publică sau din instituțiile de drept public (sau, în statele membre în care acest concept nu este cunoscut, de organisme echivalente); (c) echipajelor navelor maritime.

( 6 ) Hotărârea din 12 octombrie 2004, Comisia/Portugalia (C-55/02, Rec., p. I-9387).

( 7 ) În realitate, articolul 51 alineatul 1 al treilea paragraf din Estatuto de los Trabajadores se referă la „încetări ale contractelor de muncă”, și nu la „concedieri”.

( 8 ) Hotărârea din 7 septembrie 2006, Agorastoudis și alții (C-187/05-C-190/05, Rec., p. I-7775).

( 9 ) Cu privire la acest aspect, a se vedea Hotărârea Agorastoudis și alții (citată la nota de subsol 8, punctul 24), precum și Coursier, P., „Une fermeture spontanée d'établissement constitue un cas de licenciement pour motif économique”, La Semaine Juridique – Édition Sociale, nr. 47, 21 noiembrie 2006, p. 23 și 24, și Lafuma, E., „L'actualité de la jurisprudence communautaire et internationale”, în Revue de Jurisprudence sociale, 2007, p. 17-19.

( 10 ) A se vedea punctul 50 din hotărâre.

( 11 ) Citată la nota de subsol 6.

( 12 ) A se vedea punctele 32-37 din Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior.

( 13 ) A se vedea punctul 33 din concluzii.

( 14 ) A se vedea punctul 35 din concluzii.

( 15 ) A se vedea punctul 36 din concluzii.

( 16 ) A se vedea punctul 55 din Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior.

( 17 ) A se vedea Dorssement F., „Case C-55/02, Commission of the European Communities v. Portuguese Republic, judgment of the Second Chamber of the Court of Justice of 12 October 2004”, în Common Market Law Rev., 2006, p. 225 și 231.

( 18 ) Pentru o interpretare a atitudinii Curții drept „reminiscent of the legislature's implicit intention to prevent social dumping, interweaving the two ideas of strengthening the protection of workers and of harmonising the social costs which such preventive rules entail”, a se vedea Dorssemont F., op. cit. la nota de subsol 17, p. 231.

( 19 ) A se vedea mai jos, punctul 85 din prezentele concluzii.

( 20 ) Citată anterior.