În ceea ce privește, în cele din urmă, obiectivele urmărite de Convenția TIR, rezultă din preambulul acesteia că, prin încheierea convenției menționate, părțile contractante au intenționat să „facilit[eze] transporturile internaționale de mărfuri cu vehicule rutiere”, considerând în același timp că„îmbunătățirea condițiilor de transport constituie un factor esențial pentru dezvoltarea cooperării între ele” și declarându‑se „în favoarea simplificării și armonizării formalităților administrative din domeniul transporturilor internaționale, în special la frontiere”. Or, a interpreta articolul 8 alineatul (7) din Convenția TIR în sensul că are drept efect obligarea autorității vamale competente să epuizeze toate posibilitățile de recuperare de la persoana sau de la persoanele care datorează în mod direct sumele respective, înainte de a putea solicita plata lor de la asociația garantă, ar însemna să se aducă atingere însuși echilibrului existent între, pe de o parte, facilitățile acordate la articolul 4 din Convenția TIR și, pe de altă parte, una dintre condițiile esențiale care trebuie să guverneze punerea lor în aplicare, respectiv răspunderea specială care revine asociației garante.

Articolul 203 alineatul (3) a treia liniuță și articolul 213 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1791/2006 al Consiliului din 20 noiembrie 2006, trebuie să fie interpretate în sensul că împrejurarea că un destinatar a dobândit sau a avut în posesie mărfuri despre care știa că fuseseră transportate sub acoperirea unui carnet TIR și faptul că nu s‑a stabilit că aceste mărfuri au fost prezentate și declarate la biroul vamal de destinație nu sunt în sine suficiente pentru a se considera că un astfel de destinatar știa sau ar fi trebuit să știe în mod normal că mărfurile menționate au fost sustrase de sub supravegherea vamală în sensul celei dintâi dintre aceste dispoziții, astfel încât acesta trebuie să fie considerat răspunzător în solidar pentru datoria vamală în temeiul celei de a doua dintre aceste dispoziții.

În cazul unei datorii vamale născute ca urmare a sustragerii ilegale a unor mărfuri de sub supravegherea vamală, persoanele care pot fi debitoare ale acestei datorii vamale sunt enumerate la articolul 203 alineatul (3) din Codul vamal, care distinge patru categorii de debitori potențiali. Printre aceștia se numără, potrivit articolului 203 alineatul (3) a treia liniuță din Codul vamal, orice persoană care a dobândit sau a deținut mărfurile în cauză și care știa sau ar fi trebuit să știe, în mod normal, în momentul cumpărării sau al primirii mărfurilor, că ele au fost sustrase de sub supraveghere vamală.

Articolul 203 alineatul (3) a treia liniuță din Codul vamal vizează astfel o persoană care, deși nu este autoarea actului de sustragere ilegală a unor mărfuri de sub supravegherea vamală, act care a dat naștere datoriei vamale, și nu este obligată ea însăși să efectueze operațiunile de vămuire, a fost totuși implicată în sustragerea ilegală, fie înainte, fie după aceasta, ca urmare a faptului că a dobândit sau a deținut mărfurile (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 ianuarie 2017, Ultra‑Brag, C‑679/15, EU:C:2017:40, punctul 22). Cea de a doua dintre condițiile stabilite astfel la articolul 203 alineatul (3) a treia liniuță din Codul vamal implică concret că, în momentul în care a dobândit sau a deținut mărfurile în cauză, destinatarul știa sau ar fi trebuit să știe, în mod normal, că mărfurile menționate nu fuseseră prezentate biroului vamal de destinație și că, în consecință, drepturile vamale și taxele eventual datorate fuseseră achitate. Astfel, calitatea de „debitor” în sensul articolului 203 alineatul (3) a treia liniuță din Codul vamal este subordonată unor condiții care se întemeiază pe elemente de apreciere subiectivă, respectiv ca persoanele fizice sau juridice să fi participat cu bună știință la operațiunile de dobândire sau de deținere a mărfurilor sustrase de sub supraveghere vamală (a se vedea prin analogie Hotărârea din 3 martie 2005, Papismedov și alții, C‑195/03, EU:C:2005:131, punctul 40, precum și jurisprudența citată).

În speță, întrebarea adresată de instanța de trimitere se referă la aspectul precis dacă împrejurarea că un destinatar a dobândit sau a deținut mărfurile și știa sau ar fi trebuit să știe, pe baza documentației primite sau semnate de acesta la recepția acestor mărfuri, că au fost transportate sub acoperirea unui carnet TIR, în condițiile în care, pe de altă parte, nu s‑a stabilit că aceste mărfuri au fost prezentate și declarate la biroul vamal de destinație, este, în sine, suficientă pentru a considera că destinatarul menționat știa sau ar fi trebuit să știe în mod normal că mărfurile respective au fost sustrase de sub supraveghere vamală, în sensul articolul 203 alineatul (3) a treia liniuță din Codul vamal. Or, reținerea unei astfel de interpretări în ceea ce privește dispoziția menționată ar echivala în esență cu a deduce, prin intermediul unei forme de prezumție irefragabilă, din simpla împrejurare că un destinatar știe sau ar fi trebuit să știe în mod normal că mărfurile pe care le recepționează au fost transportate sub acoperirea unui carnet TIR, că acesta știa sau ar fi trebuit să știe că mărfurile respective nu fuseseră prezentate biroului vamal de destinație, presupunând că acest lucru este adevărat. O astfel de interpretare, care este străină condițiilor subiective enunțate la articolul 203 alineatul (3) a treia liniuță din Codul vamal, nu ar fi conciliabilă nici cu intenția legiuitorului Uniunii, amintită la punctul 95 din prezenta hotărâre, care urmărește să determine în mod complet condițiile de stabilire a persoanelor debitoare ale datoriei vamale, nici cu însăși litera și obiectul acestei dispoziții (a se vedea prin analogie Hotărârea din 23 septembrie 2004, Spedition Ulustrans,C‑414/02, EU:C:2004:551, punctele 39, 40 și 42).

(a se vedea punctele 96, 97, 105, 106, 109-111 și 113 și dispozitiv 3)