ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

În acțiunea principală, instanța de trimitere pare să pornească de la premisa potrivit căreia taxele în discuție nu intră nici sub incidența articolului 12 din această directivă, nici sub incidența noțiunii de taxe pentru drepturile de utilizare a frecvențelor radio sau a numerelor în sensul articolului 13 din directiva menționată. În consecință, problema se referă doar la aspectul dacă posibilitatea statelor membre de a impune redevențe pentru „drepturile de instalare a infrastructurii pe, deasupra sau sub proprietăți publice sau private” în temeiul articolului 13 menționat permite aplicarea unor redevențe precum cele în discuție în acțiunea principală, în măsura în care acestea se aplică operatorilor care, fără a fi proprietarii acestor infrastructuri, le utilizează pentru furnizarea serviciilor de telefonie mobilă și exploatează astfel domeniul public respectiv.
7

Articolul 16 alineatele (1) și (2) din Regulamentul Bruxelles I are următorul cuprins: „(1) Un consumator poate introduce o acțiune împotriva celeilalte părți la contract fie înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia partea în cauză își are domiciliul, fie înaintea instanțelor din locul unde consumatorul își are domiciliul. (2) Acțiunea poate fi introdusă împotriva consumatorului de către cealaltă parte la contract numai înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia consumatorul își are domiciliul.”
9

Articolul 8 din Regulamentul privind imigrarea, intitulat „Membrul familiei extinse”, are următorul cuprins: „1) În sensul prezentului regulament, este «membru al familiei extinse» orice persoană care nu este un membru de familie al unui resortisant al SEE în temeiul articolului 7 alineatul 1 litera a), b) sau c) și care îndeplinește condițiile prevăzute la alineatul 2, 3, 4 sau 5. 2) O persoană îndeplinește condiția prevăzută la prezentul alineat dacă este rudă a unui resortisant al SEE, a soțului acestuia sau a partenerului său civil și: a) dacă locuiește într-un stat al SEE în care locuiește și resortisantul SEE și dacă se află în întreținerea acestuia sau este membru al gospodăriei acestuia, b) dacă îndeplinea condiția prevăzută la litera a) și însoțește resortisantul SEE în Regatul Unit sau dorește să i se alăture în acest stat ori c) dacă îndeplinea condiția prevăzută la litera a), s-a alăturat resortisantului SEE în Regatul Unit și continuă să se afle în întreținerea acestuia sau să fie membru al gospodăriei sale. 3) O persoană îndeplinește condiția prevăzută la prezentul alineat dacă este rudă a unui resortisant al SEE, a soțului sau a partenerului civil al acestuia și dacă, din motive grave de sănătate, este necesară în mod imperativ îngrijirea personală a acesteia de către resortisantul SEE, de către soțul sau de către partenerul civil al acestuia. [...] 6) În sensul prezentului regulament, expresia «resortisantul SEE în cauză» desemnează, în raport cu un membru al familiei extinse, resortisantul SEE care este sau al cărui soț sau partener civil este ruda membrului familiei extinse în sensul alineatului 2, 3 sau 4 sau resortisantul SEE care este partenerul membrului familiei extinse în sensul alineatului 5.”
21

În acest context, trebuie menționată existența documentului de orientare elaborat în comun de serviciile Comisiei și de autoritățile competente ale statelor membre referitor la delimitarea dintre Directiva 76/768 privind produsele cosmetice și Directiva 2001/83 privind medicamentele („Guidance Document on the demarcation between the Cosmetic Products Directive 76/768 and the Medicinal Products Directive 2001/83 as agreed between the Commission Services and the competent authorities of Member States”, denumit în continuare „documentul de orientare referitor la delimitarea dintre Directiva privind produsele cosmetice și Directiva privind medicamentele”), în care noțiunea „acțiune farmacologică” este definită în mod identic cu noțiunea „mijloace farmacologice” care figurează în documentul de orientare referitor la dispozitivele medicale.
—

se aplică Regulamentul nr. 1612/68 coroborat cu argumentația Curții din Hotărârea din 17 septembrie 2002, Baumbast și R/Secretary of State for the Home Department (C-413/99, Rec., p. I-7091), din Hotărârea Ibrahim și Secretary of State for the Home Department (C-310/08 [Rec., p. I-1065]), precum și din Hotărârea Teixeira (C-480/08 [Rec., p. I-1107]);
8

Articolul 204 din Codul vamal prevede: „(1) O datorie vamală la import ia naștere prin: (a) neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din depozitarea lor temporară sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate sau [...] în alte cazuri decât cele [privind sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse taxelor la import] doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză. (2) Datoria vamală ia naștere fie în momentul în care obligația a cărei neexecutare generează datorii vamale încetează a mai fi îndeplinită, fie în momentul în care mărfurile sunt plasate sub regimul vamal în cauză, atunci când se stabilește ulterior că o condiție care reglementează plasarea mărfurilor sub regimul respectiv sau acordarea unei rate reduse sau zero a drepturilor de import ținând seama de destinația mărfurilor nu a fost îndeplinită în fapt. (3) Debitorul vamal este persoana căreia i se solicită, în funcție de împrejurări, fie executarea obligațiilor apărute, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, în urma depozitării lor temporare sau a utilizării regimului vamal sub care au fost plasate, fie respectarea condițiilor care reglementează plasarea mărfurilor sub acel regim.”
4

Articolul 1 alineatul (2) litera (c) din regulament are următorul cuprins: „În sensul prezentului regulament: [...] (c) «bunuri personale» reprezintă orice fel de proprietate destinată uzului personal al persoanelor în cauză sau necesităților casnice. «Bunuri personale» reprezintă, în special, următoarele: — bunuri de uz gospodăresc; — biciclete și motociclete, vehicule particulare cu motor și remorcile lor, rulote de camping, bărci de agrement și avioane particulare. Bunurile de uz gospodăresc destinate cerințelor familiale uzuale, animalele de casă și animalele de călărie, precum și instrumentele portabile utilizate în artele aplicate sau liberale de care persoana respectivă are nevoie în exercitarea ocupației sau profesiei constituie, de asemenea, «bunuri personale». Bunurile personale nu trebuie să indice, prin natură sau cantitate, faptul că sunt importate în vederea comercializării.”
6

Potrivit articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004: „Comisia stabilește, până la 31 mai 2005, pentru fiecare nou stat membru, [...] cantitatea de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, izoglucoză și fructoză care depășește cantitatea considerată ca fiind un stoc reportat normal la 1 mai 2004 și care trebuie eliminată de pe piață pe spezele noilor state membre. Pentru a stabili această cantitate excedentară, se ține cont, în special, de evoluția observată în timpul anului de dinaintea aderării față de anii precedenți în ceea ce privește: (a) cantitățile importate și exportate de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, cum sunt izoglucoza și fructoza; (b) producția, consumul și stocurile de zahăr și de izoglucoză; (c) circumstanțele în care s-au constituit stocurile.”
31

În această privință, trebuie amintit în primul rând că reiese dintr-o jurisprudență constantă a Curții că nu are calitatea de persoană plătitoare de TVA, în sensul articolului 4 din A șasea directivă, și nu are dreptul la deducere, potrivit articolului 17 din A șasea directivă, un holding al cărui unic obiect îl constituie dobândirea de participații în alte întreprinderi fără nicio imixtiune directă sau indirectă a acestuia în administrarea acestor întreprinderi, sub rezerva drepturilor pe care holdingul menționat le deține în calitatea sa de acționar sau de asociat (a se vedea Hotărârea din 20 iunie 1991, Polysar Investments Netherlands, C-60/90, Rec., p. I-3111, punctul 17, Hotărârea din 14 noiembrie 2000, Floridienne și Berginvest, C-142/99, Rec., p. I-9567, punctul 17, precum și Hotărârea din 27 septembrie 2001, Cibo Participations, C-16/00, Rec., p. I-6663, punctul 18).
8

A deține 4093 din totalul de 20743 de acțiuni care constituie capitalul societății de drept finlandez C Oy (denumită în continuare „C”), ceea ce corespunde unei participații de aproximativ 19,7 %. Cealaltă proprietară a C, cu o participație de aproximativ 80,3 % din capitalul acestei societăți, este societatea norvegiană B AS (denumită în continuare „B”). Obiectivul operațiunii care face obiectul acțiunii principale era realizarea unui schimb de acțiuni în sensul articolului 52f din Legea privind impozitul pe profit, prin care A, pe de o parte, a cedat societății B acțiunile pe care le deține din capitalul societății C și, pe de altă parte, a primit drept contraprestație acțiunile noi emise de B până la concurența a aproximativ 6 % din capitalul său. În urma acestei operațiuni, B ar deține, așadar, 100 % din capitalul societății C.
34

În ceea ce privește excepția de la principiul egalității de tratament prevăzută la articolul 24 alineatul (2) din Directiva 2004/38, de care se prevalează Republica Austria, Comisia consideră că aceasta trebuie interpretată în mod restrictiv. Excepția în cauză nu s-ar aplica decât în cazul „ajutoarelor pentru studii, inclusiv pentru formare profesională, [care se prezintă sub forma unor] burse de studiu sau împrumuturi”. Contrar argumentelor invocate de acest stat membru, principiul egalității de tratament prevăzut la alineatul (1) al aceluiași articol s-ar extinde la toate prestațiile în favoarea studenților care nu sunt acordate sub forma unei burse de studiu sau a unui împrumut. Având în vedere forma acestora, tarifele de transport reduse nu ar intra sub incidența excepției prevăzute la alineatul (2) menționat. Interpretarea acestei excepții preconizată de Republica Austria nu ar putea fi reținută întrucât ar fi contrară dreptului primar și jurisprudenței Curții referitoare la articolele 18 TFUE și 21 TFUE.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Field Fisher Waterhouse LLP (denumită în continuare „FFW”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), pe de altă parte, având ca obiect restituirea taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) aplicabile prestărilor de servicii aferente spațiilor de birouri închiriate de FFW.
4

Articolul 13 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Reguli generale”, prevede: „(1) Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. (2) Sub rezerva articolelor 14-17: (a) persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă își are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată își are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru; (b) persoana care desfășoară o activitate independentă pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv, chiar dacă are reședința pe teritoriul altui stat membru; [...]”
16

Articolul 19 din Regulamentul nr. 343/2003, care prevede termene pentru realizarea transferului solicitantului de azil, are următorul cuprins: „(1) Atunci când statul membru solicitat acceptă să preia solicitantul, statul membru în care s-a prezentat cererea de azil notifică solicitantului de azil decizia de a nu examina cererea, precum și obligația de a-l transfera către statul membru responsabil. (2) Decizia menționată la alineatul (1) stabilește motivele pe care este întemeiată. Aceasta conține detalii privind termenul de realizare a transferului și, dacă este necesar, conține informații referitoare la locul și data la care solicitantul trebuie să se prezinte, în cazul în care acesta se deplasează către statul membru responsabil prin mijloace proprii. Această decizie poate face obiectul unei căi de atac sau al unei revizuiri. Această cale de atac sau revizuire nu are efect suspensiv asupra executării transferului, cu excepția cazului în care instanțele judecătorești sau organele competente hotărăsc aceasta, de la caz la caz, dacă legislația internă o permite. (3) Transferul solicitantului din statul membru în care s-a prezentat cererea de azil către statul membru responsabil se face în conformitate cu dreptul intern al primului stat membru, după consultări între cele două state membre în cauză, cât de repede posibil și în cel mult șase luni de la acceptarea cererii de a prelua solicitantul sau de la decizia privind calea de atac sau revizuirea atunci când acestea au efect suspensiv. [...] (4) Atunci când transferul nu se efectuează în termenul de șase luni, responsabilitatea aparține statului membru în care s-a prezentat prima dată cererea. Acest termen poate fi prelungit până la maximum un an în cazul în care transferul nu a putut fi efectuat datorită reținerii în închisoare a solicitantului de azil sau până la 18 luni în cazul în care solicitantul de azil se sustrage procedurii. [...]”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Philips Electronics UK Ltd (denumită în continuare „Philips Electronics UK”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs, pe de altă parte, în legătură cu aplicarea legislației privind degrevarea la nivelul grupului acordată anumitor societăți membre ale unui consorțiu.
„1.

Contribuabilii prevăzuți la alineatul 1 primul paragraf punctul 2, care se angajează să înregistreze, prin alocarea din profitul dintr-un an fiscal determinat, o rezervă în bilanț pentru a fi menținută în cursul următorilor cinci ani fiscali, beneficiază, pe baza unei cereri depuse împreună cu declarația privind impozitul pe venit, de o reducere a impozitului pe avere datorat pentru același an fiscal. Această reducere se ridică la o cincime din rezerva constituită, fără să depășească totuși impozitul pe venitul colectivităților, majorat cu contribuția la fondul pentru ocuparea forței de muncă, datorat înaintea eventualelor imputări pentru același an fiscal. Rezerva trebuie să fie constituită cu ocazia aplicării rezultatului exercițiului de exploatare, însă cel târziu la încheierea exercițiului de exploatare care urmează celui care a dat dreptul la reducere. [...]
13

Articolul 176 alineatul 1 din WBR prevede: „În măsura în care într-un tratat sau într-un regulament al Uniunii nu se prevede altfel, în cazul în care martorul are domiciliul în străinătate, instanța poate să solicite unei autorități, pe care urmează să o stabilească, din statul în care are reședința martorul să efectueze audierea, dacă este posibil sub jurământ, sau să atribuie sarcina acestei audieri funcționarului consular olandez în a cărui competență intră domiciliul martorului.”
45

Or, guvernul francez arată că, potrivit dreptului său intern în vigoare, acesta se poate angaja să execute pedeapsa aplicată unei persoane condamnate numai dacă aceasta are cetățenia franceză. Astfel, spre deosebire de alte state membre, Republica Franceză nu este parte la Convenția europeană privind valoarea internațională a hotărârilor represive, semnată la Haga la 28 mai 1970, sau la Convenția dintre statele membre ale Comunităților Europene privind executarea hotărârilor judecătorești [penale] străine din 13 noiembrie 1991. În schimb, ca toate celelalte state membre, Republica Franceză a ratificat Convenția asupra transferării persoanelor condamnate, semnată la Strasbourg la 21 martie 1983, al cărei articol 3 alineatul (1) litera (a) prevede că o transferare în vederea executării unei pedepse poate fi avută în vedere numai către statul a cărui cetățenie o are persoana condamnată.
37

Este în special obligația fiecărui stat membru de a organiza, cu respectarea dreptului Uniunii, propriul sistem de impozitare a beneficiilor distribuite și de a defini, în acest cadru, baza impozabilă, precum și cota de impozitare care se aplică acționarului beneficiar (a se vedea printre altele Hotărârea Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, citată anterior, punctul 50, Hotărârea Test Claimants in the FII Group Litigation, citată anterior, punctul 47, Hotărârea din 20 mai 2008, Orange European Smallcap Fund, C-194/06, Rep., p. I-3747, punctul 30, Hotărârea din 16 iulie 2009, Damseaux, C-128/08, Rep., p. I-6823, punctul 25, și Hotărârea Comisia/Germania, citată anterior, punctul 45).
23

În plus, din al doisprezecelea considerent al Directivei 89/104 rezultă că dispozițiile acestei directive trebuie „armoniza[te] complet [...] cu cele ale Convenției de la Paris”. În consecință, articolul 10 alineatul (2) litera (a) din această directivă trebuie interpretat conform articolului 5 C alineatul (2) din această convenție. Or, nimic din această din urmă dispoziție nu lasă să se înțeleagă că înregistrarea unui semn ca marcă are drept consecință faptul că utilizarea acestuia nu mai poate fi invocată pentru a dovedi utilizarea unei alte mărci înregistrate de care se diferențiază numai într-un astfel de mod încât caracterul distinctiv al acesteia din urmă nu este alterat.
23

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) consideră că o interpretare corectă a punctului 31 din anexa I la Directiva privind practicile comerciale neloiale este necesară, deoarece legislațiile statelor membre prin care se transpune această dispoziție sunt divergente. Prin urmare, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Practica interzisă prevăzută la punctul 31 din anexa I la [Directiva privind practicile comerciale neloiale] interzice comercianților să informeze consumatorii că au câștigat un premiu sau un avantaj similar, în condițiile în care, în fapt, consumatorul este invitat să suporte un cost, chiar și un cost neglijabil, pentru a pretinde atribuirea premiului sau a avantajului similar? 2) Atunci când comerciantul oferă consumatorului mai multe metode posibile pentru a pretinde premiul sau avantajul similar, punctul 31 din anexa I [la Directiva privind practicile comerciale neloiale] este încălcat dacă acțiunea pe care ar trebui să o întreprindă prin orice metodă de solicitare [a premiului sau a avantajului similar] este condiționată de suportarea de către consumator a unui cost, inclusiv a unui cost neglijabil? 3) În ipoteza în care punctul 31 din anexa I [la Directiva privind practicile comerciale neloiale] nu este încălcat atunci când metoda utilizată pentru a pretinde [premiul sau avantajul similar] implică doar suportarea unui cost neglijabil, care este modul în care instanța națională stabilește dacă un astfel de cost este neglijabil? În special, un astfel de cost trebuie să fie necesar în totalitate: a) pentru ca organizatorul promoției să identifice consumatorul ca fiind câștigătorul premiului; b) pentru ca respectivul consumator să intre în posesia premiului și/sau c) pentru ca respectivul consumator să beneficieze de experiența prezentată drept premiu? 4) Utilizarea termenilor «falsa impresie» din cuprinsul punctului 31 [din anexa I la Directiva privind practicile comerciale neloiale] impune vreo cerință suplimentară față de cerința de a plăti o sumă de bani sau de a suporta un cost pentru a pretinde premiul pentru ca instanța națională să ajungă la concluzia că dispozițiile punctului 31 [menționat] au fost încălcate? 5) În ipoteza unui răspuns afirmativ, care este modul în care instanța națională stabilește dacă o astfel de «falsă impresie» a fost creată? În special, pentru a hotărî dacă o «falsă impresie» a fost creată, instanța națională trebuie să ia în considerare valoarea relativă a premiului prin comparație cu costul suportat pentru a pretinde atribuirea acestuia? În ipoteza unui răspus afirmativ, «valoarea relativă» trebuie să fie apreciată având în vedere: a) costul unitar suportat de organizatorul promoției pentru a achiziționa premiul; b) costul unitar suportat de organizatorul promoției pentru a oferi premiul consumatorului sau c) valoarea pe care consumatorul ar putea să o atribuie premiului în funcție de evaluarea «valorii de piață» a unui produs similar la cumpărare?”
—

pentru Football Dataco Ltd, Scottish Premier League Ltd, Scottish Football League și PA Sport UK Ltd, de J. Mellor și de L. Lane, barristers, mandatați de S. Levine și de R. Hoy, solicitors;
25

În plus, Comisia subliniază că, pentru ca un produs care nu îndeplinește criteriile prevăzute la punctul I subpunctul 2 din anexa XV la Regulamentul nr. 1234/2007, interpretat în coroborare cu punctul 1 din partea A din apendicele la anexa menționată, să fie comercializat sub denumirea „unt”, acesta trebuie înscris în anexa I la Regulamentul nr. 445/2007. Or, nu ar fi cazul pomazánkové máslo.
7

Articolul 13, intitulat „Reguli generale”, din cadrul titlului II, „Stabilirea legislației aplicabile”, din regulament, prevede: „(1) Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. (2) Sub rezerva articolelor 14-17: (a) persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru; [...] (f) persoana căreia nu îi mai este aplicabilă legislația unui stat membru, fără ca legislația altui stat membru să îi fie aplicabilă în conformitate cu una dintre regulile stabilite în paragrafele anterioare sau în conformitate cu una dintre excepțiile sau dispozițiile speciale stabilite la articolele 14-17, face obiectul legislației statului membru pe teritoriul căruia are reședința în conformitate exclusiv cu dispozițiile legislației respective”.
5

Articolul 4 din Legea din 1993 privind impozitul pe cifra de afaceri (Umsatzsteuergesetz 1993, denumită în continuare „UStG”), în versiunea în vigoare pe parcursul anilor în litigiu, 1993 și 1994, prevedea: „Printre operațiuni [...] sunt scutite: [...] 16. operațiunile care sunt strâns legate de administrarea [...] [de] unități care permit acordarea de servicii de îngrijire ambulatorie unor persoane bolnave sau care necesită astfel de îngrijiri cu condiția ca: a) aceste unități să fie administrate de persoane juridice de drept public sau [...] e) în cazul […] unităților care acordă servicii de îngrijire ambulatorie unor persoane bolnave sau care necesită îngrijire, costurile de îngrijire să fi fost suportate, în anul calendaristic precedent, în cel puțin două treimi din cazuri, în totalitate sau în cea mai mare parte, de instituțiile legale de asigurări sociale sau de ajutor social; [...] 18. prestările de servicii ale asociațiilor de asistență socială voluntară recunoscute oficial și ale persoanelor juridice, ale organizațiilor și ale fondurilor destinate asistenței sociale, care au calitatea de membru al unei asociații caritabile, în cazul în care a) acești întreprinzători urmăresc în mod exclusiv și direct interese publice, caritabile sau ecleziastice; b) de aceste prestații beneficiază în mod direct persoanele indicate în statut, în actul de constituire sau în orice alt act de înființare și c) contravaloarea prestațiilor în cauză este sub media celor solicitate pentru prestații similare de întreprinderi cu scop lucrativ. […]”