În ceea ce privește o acțiune formulată de un funcționar al Uniunii împotriva Regulamentului nr. 1023/2013 de modificare a Statutului funcționarilor Uniunii Europene și a Regimului aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii Europene, adoptat în temeiul articolului 336 TFUE, în conformitate cu procedura legislativă ordinară, dispozițiile atacate intră în categoria actelor cu aplicabilitate generală, de natură legislativă, în privința cărora articolul 263 al patrulea paragraf TFUE subordonează admisibilitatea acțiunilor în anulare respectării condițiilor privind afectarea directă și individuală.

În această privință, condiția afectării individuale nu poate fi întemeiată pe articolele 27 și 28 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Astfel, faptul că o persoană intervine, într‑un mod sau în altul, în procesul care conduce la adoptarea unui act al Uniunii nu este de natură să individualizeze această persoană în ceea ce privește actul în discuție decât atunci când reglementarea Uniunii aplicabilă îi acordă anumite garanții procedurale. Or, în lipsa unei dispoziții exprese în sens contrar, nici procesul de elaborare a actelor cu aplicabilitate generală, nici actele înseși nu impun, în temeiul principiilor generale ale dreptului Uniunii, cum este dreptul de a fi ascultat, participarea persoanelor afectate, întrucât interesele acestora se consideră a fi reprezentate de organismele politice în sarcina cărora intră adoptarea actelor respective. În această privință, trebuie să se constate că niciun drept procedural nu este prevăzut cu titlu individual în favoarea membrilor personalului instituțiilor Uniunii, nici prin articolul 336 TFUE, nici prin articolul 10 din statut, nici măcar prin articolul 27 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

În plus, deși este adevărat că un act poate să privească în mod individual o persoană pentru că ea face parte dintr‑un cerc restrâns de operatori economici atunci când actul respectiv modifică drepturile dobândite de această persoană anterior adoptării actului, trebuie să se constate că, chiar presupunând că reclamanta aparține unui cerc de funcționari pentru care dispozițiile atacate din Regulamentul nr. 1023/2013 ar avea ca efect să le priveze de beneficiul rambursării cheltuielilor de călătorie și a concediului aferent duratei călătoriei, această împrejurare nu rezultă din suprimarea unui drept dobândit numai de acești funcționari. Or, nu exista un drept dobândit în acest sens, din moment ce, după cum rezultă din articolul 7 din anexa V la statutul aplicabil până la 31 decembrie 2013 și din articolul 8 din anexa VII la același statut, dreptul de a beneficia de cheltuielile de călătorie și de concediul aferent duratei călătoriei, independent de indemnizația de expatriere și de reședință în afara țării de origine, era, în fond, un drept pentru toți funcționarii Uniunii. În această privință, dacă alegerea Parlamentului și a Consiliului de a lega, prin efectul dispozițiilor Regulamentului nr. 1023/2013, beneficiul acestor drepturi de cel la indemnizația de expatriere și de reședință în afara țării de origine are consecința de a o priva pe reclamantă de drepturile respective, ca urmare a situației juridice și de fapt în care se găsește în prezent, asemenea altor funcționari, nu este exclus, pe de altă parte, ca alți funcționari să se găsească, pe viitor, într‑o situație analogă cu a acesteia.

Pe de altă parte, posibilitatea de a determina, în momentul adoptării măsurii contestate, cu mai multă sau mai puțină precizie numărul sau chiar identitatea subiecților de drept cărora li se aplică o măsură nu presupune nicidecum că acești subiecți trebuie să fie considerați ca fiind vizați în mod individual de această măsură, atât timp cât este cert că această aplicare se realizează în temeiul unei situații obiective de drept sau de fapt definite de actul în cauză.

(a se vedea punctele 25, 31, 32, 37, 41 și 45-48)