CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

ELEANOR SHARPSTON

prezentate la 8 iunie 2017 ( 1 )

Cauza C‑490/16

A. S.

împotriva

Republicii Slovenia

[cerere de decizie preliminară formulată de Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Curtea Supremă a Republicii Slovenia)]

și

Cauza C‑646/16

Jafari

[cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgerichtshof Wien (Curtea Supremă Administrativă din Viena) (Austria)]

„Spațiul de libertate, securitate și justiție – Frontiere, azil și imigrație – Determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate de un resortisant al unei țări terțe – Criterii de determinare a statului membru responsabil de examinarea cererilor de protecție internațională – Interpretarea articolelor 12, 13 și 14 din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 – Interpretarea articolului 5 alineatul (4) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 562/2006”

Introducere

1. Dacă privim harta Europei și suprapunem peste aceasta harta Uniunii Europene, prin trasarea cu atenție a frontierelor externe ale acesteia din urmă ies la iveală câteva realități. Există o extinsă frontieră terestră în partea de est, mărginind nouă state membre ale Uniunii ( 2 ). Pe măsură ce ne deplasăm spre Balcani, geografia – la fel ca istoria – devine puțin mai complicată ( 3 ). Aspectul esențial care trebuie subliniat este acela că un „pod de pământ” duce din Turcia direct în Uniunea Europeană. În partea de sud a teritoriului Uniunii Europene se află Marea Mediterană – care poate fi traversată cu ajutorul bărcilor improvizate atunci când condițiile dintr‑o anumită țară sunt suficient de înspăimântătoare pentru a determina pe cineva să încerce această aventură disperată. Cele mai apropiate puncte de trecere duc la țărmurile Greciei, ale Maltei ori ale Italiei sau, la capătul extremei vestice, la cele ale Spaniei. Prin urmare, frontierele de est și de sud‑est ale Uniunii Europene sunt potențial deschise migrației pe uscat ( 4 ), în timp ce frontiera de sud este potențial deschisă migrației pe Marea Mediterană.

2. Partea de vest a Uniunii Europene este mult mai puțin deschisă migrației. În primul rând, de‑a lungul întregii frontiere de vest a teritoriului Uniunii există coasta Atlanticului. În al doilea rând, la nord, există mai multă mare – Marea Irlandei, Canalul și Marea Nordului ( 5 ), Skagerrak ( 6 ), Kattegat și Marea Baltică ( 7 ). Pe lângă Marea Baltică la frontiera sa de sud, Suedia are în partea de nord o frontieră terestră cu vecina sa Norvegia. Finlanda are atât frontiere maritime ( 8 ), cât și frontiere terestre ( 9 ). Așadar, în partea de vest și în cea de nord, geografia și clima se combină pentru a face migrația mult mai dificilă.

3. Sistemul Dublin ( 10 ) nu ia ca punct de plecare harta Europei pe care tocmai am descris‑o. Mai degrabă acesta presupune în mod tacit că toți solicitanții de protecție internațională vor sosi pe calea aerului. În ipoteza în care aceștia ar proceda astfel, ar exista teoretic ceva mai multe șanse egale ca (foarte probabil) un număr egal de solicitanți să sosească în fiecare dintre cele 28 de state membre ( 11 ). În acest context, sistemul pus în aplicare este foarte bine justificat.

4. Un alt element esențial al sistemului Dublin este că acesta se axează pe solicitantul individual de protecție internațională. Solicitantul individual [astfel cum este definit la articolul 2 litera (c) din Regulamentul Dublin III] este cel care este verificat în funcție de criteriile stabilite în capitolul III din acest regulament în scopul determinării statului membru care este responsabil de examinarea cererii sale de protecție internațională. Întregul regulament este redactat cu titlu individual. Acest lucru este, evident, întemeiat și adecvat. Persoanele care solicită protecție nu reprezintă o statistică; acestea trebuie să fie tratate cu demnitate și cu respectarea drepturilor lor fundamentale. În vremuri normale, punerea în aplicare a abordării consacrate în Regulamentul Dublin III poate necesita coordonarea și cooperarea administrativă între autoritățile competente ale diferitor state membre, însă acest lucru nu prezintă niciun fel de dificultăți intrinseci sau insurmontabile.

5. Între lunile septembrie 2015 și martie 2016, vremurile au fost departe de a fi normale.

6. Iată modul în care vicepreședintele Comisiei Europene a descris cauza migrației bruște și copleșitoare către Uniunea Europeană: „Avem de a face cu iadul pe pământ. Acest iad se numește Siria. Faptul că milioane de oameni încearcă să scape de acest iad este ușor de înțeles. Faptul că aceștia încearcă să rămână cât mai aproape posibil de casele lor este de asemenea ușor de înțeles. Iar în cazul în care asta nu funcționează, este de la sine înțeles că încearcă să găsească un adăpost sigur în altă parte. […] Din ce în ce mai mulți oameni fug. Situația din țările vecine oferă puțină sau uneori nicio speranță. Prin urmare, acești oameni caută un adăpost sigur în Europa [prin tranzitarea Turciei, care adăpostește ea însăși mai mult de două milioane de refugiați]. Problema nu se va rezolva de la sine. Afluxul de refugiați nu va înceta atât timp cât războiul va continua. Multe lucruri trebuie să fie făcute pentru a pune capăt acestui conflict și întreaga lume va fi implicată. Între timp, trebuie să depunem toate eforturile pentru a gestiona afluxul de refugiați, pentru a oferi acestor oameni un loc sigur de ședere în regiune, în Uniunea Europeană și în restul lumii”. ( 12 )

7. Prin urmare, un număr foarte mare de persoane strămutate siriene s‑a alăturat cazurilor existente de persoane care și‑au croit drum spre Uniunea Europeană plecând din alte colțuri ale lumii afectate de război sau lovite de foamete ( 13 ): din Afganistan și din Irak. Tragediile maritime îngrozitoare ale bărcilor gonflabile supraîncărcate care s‑au scufundat cu ocazia traversării Mării Mediterane în cursul lunilor de vară ale anului 2015 au atras cea mai mare parte a atenției mass‑media. A existat însă o doua rută principală a migrației pe uscat către Uniunea Europeană: „ruta Balcanilor de Vest”.

8. Această rută presupunea o călătorie pe mare și/sau pe uscat venind din Turcia spre vest către Grecia, apoi prin Balcanii de Vest. Persoanele au călătorit în principal prin FRI a Macedoniei, prin Serbia, prin Croația, prin Ungaria și prin Slovenia ( 14 ). Ruta a devenit pentru prima dată un drum popular de trecere către Uniune în anul 2012, atunci când restricțiile privind deținerea vizelor Schengen au fost ușurate pentru cinci țări balcanice – Albania, Bosnia și Herțegovina, Muntenegru, Serbia și FRI a Macedoniei. Până în luna martie 2016, multe persoane au putut astfel să călătorească pe o singură rută principală care duce din Turcia în Grecia și apoi spre nord prin Balcanii de Vest ( 15 ).

9. Cei care au călătorit de‑a lungul rutei Balcanilor de Vest nu doreau să rămână în țările prin care trebuiau să treacă pentru a ajunge la destinația lor de alegere. Nici aceste țări nu doreau ca aceștia să rămână pe teritoriul lor. Autoritățile din FRI a Macedoniei și din Serbia au asigurat transportul (care a fost plătit de persoanele care l‑au utilizat) ( 16 ) și au permis persoanelor care au folosit această rută să treacă frontiera în Croația, în special după ce frontiera cu Ungaria a fost închisă. Autoritățile croate și slovene au asigurat de asemenea transportul (de data aceasta cu titlu gratuit) și au permis persoanelor să treacă frontierele lor către Austria și către Germania. Politica statelor din Balcanii de Vest de a le permite acestor resortisanți ai țărilor terțe să intre pe teritoriile lor și de a le asigura facilități precum transportul care să îi ducă la frontieră, în drum spre destinația lor de alegere, a fost descrisă drept „permisivă” sau „de liberă trecere”.

10. La 27 mai 2015, Comisia a propus, printre altele, adoptarea unei decizii a Consiliului, întemeiată pe articolul 78 alineatul (3) TFUE, pentru instituirea unui mecanism de urgență care să sprijine în principal Italia și Grecia, deoarece acestea erau în general primele state membre de intrare și erau astfel confruntate cu un aflux brusc de resortisanți ai țărilor terțe. Aceasta a constituit prima propunere făcută pentru a atrage aplicarea dispoziției respective. La 14 septembrie 2015, Consiliul a adoptat o decizie cu privire la această propunere ( 17 ). Astfel, Consiliul a observat că situația specifică din Grecia și din Italia avea implicații pentru alte regiuni geografice, cum ar fi pentru „ruta de migrație din Balcanii de Vest” ( 18 ). Printre obiectivele Deciziei 2015/1523 se număra transferul solicitanților de protecție internațională care au prezentat cereri de azil în unul dintre aceste state. Un alt obiectiv era de a permite suspendarea temporară a normelor prevăzute în Regulamentul Dublin III, în special a criteriului care atribuia responsabilitatea pentru examinarea cererilor de protecție internațională statului membru de primă intrare, în cazul în care solicitantul a trecut ilegal frontiera venind dintr‑o țară terță. Obiectivul declarat al măsurii a fost acela de a transfera în decurs de doi ani 40000 de solicitanți către alte state membre. Decizia a fost adoptată prin vot unanim.

11. O săptămână mai târziu, Consiliul a adoptat o a doua decizie, care prevedea instituirea unui mecanism de transfer a 120000 de resortisanți ai unor țări terțe care aveau nevoie de protecție internațională ( 19 ). Decizia 2015/1601 a prevăzut de asemenea o soluție de repartizare, care preciza modul în care resortisanții țărilor terțe în cauză urmau să fie repartizați în statele membre ( 20 ). Această decizie a fost controversată din punct de vedere politic și a fost adoptată cu votul majorității calificate ( 21 ). La 25 octombrie 2015, la invitația președintelui Comisiei, a avut loc o reuniune la nivel înalt care a cuprins atât state ale Uniunii, cât și state care nu erau membre ale Uniunii ( 22 ). Participanții au convenit asupra unei serii de măsuri (prezentate într‑o „declarație”) adoptate în scopul de a îmbunătăți cooperarea și de a institui consultarea între țările situate de‑a lungul rutei Balcanilor de Vest. Ei au decis de asemenea cu privire la măsurile (care trebuiau puse în aplicare imediat) ce urmăreau limitarea mișcărilor secundare, asigurarea adăpostului pentru resortisanții țărilor terțe, gestionarea frontierelor și combaterea introducerii clandestine și a traficului de persoane ( 23 ). Atât temeiul juridic concret, cât și efectul juridic precis al acestor măsuri sunt neclare ( 24 ).

12. Între timp, la 21 august 2015, Germania a fost descrisă în presă ca „exceptând” resortisanții sirieni de la aplicarea Regulamentului Dublin III ( 25 ). În luna septembrie 2015, aceasta a reintrodus controalele la frontiera cu Austria, după ce a primit sute de mii de persoane în câteva zile. Germania a eliminat așa‑numita „exceptare” în luna noiembrie 2015.

13. La 15 septembrie 2015, Ungaria și‑a închis frontiera cu Serbia. Consecința acestei închideri a fost aceea că un mare aflux de persoane a fost redirecționat în Slovenia. La 16 octombrie 2015, Ungaria a ridicat un gard de‑a lungul frontierei sale cu Croația. Între lunile noiembrie 2015 și februarie 2016, FRI a Macedoniei a ridicat un gard de‑a lungul frontierei sale cu Grecia.

14. Până la sfârșitul lunii octombrie 2015, aproape 700000 de persoane au călătorit pe ruta Balcanilor de Vest din Grecia către Europa Centrală. Cifrele au fost descrise în diverse moduri, drept „fără precedent”, „un aflux masiv” și „excepționale”. Statisticile referitoare la intrări și la înregistrări variază între țările situate de‑a lungul rutei. În Serbia s‑au înregistrat aproximativ 10000 de sosiri zilnice în luna octombrie și aproximativ 5000 de sosiri zilnice în luna noiembrie ( 26 ).

15. La 11 noiembrie 2015, Slovenia a început să ridice un gard de‑a lungul frontierei sale cu Croația. În luna decembrie 2015, Austria a ridicat un gard la principala trecere a frontierei cu Slovenia. Între timp, Austria a reintrodus temporar controalele la frontierele interne, la 16 septembrie 2015.

16. La 14 februarie 2016, Austria a anunțat că primește pe teritoriul său doar persoane originare din Afganistan, din Irak și din Siria. La 18 februarie 2016, șefii mai multor servicii de poliție au ținut o reuniune la Zagreb și a fost emisă o declarație ( 27 ). Politica de liberă trecere a persoanelor pe teritoriul statelor din Balcanii de Vest a încetat atunci când Austria și‑a schimbat politica liberală de azil (și anume în luna februarie 2016).

17. În ceea ce privește celelalte state: Franța a reintrodus temporar controalele la frontierele interne între lunile iulie 2016 și ianuarie 2017. Danemarca a avut o inițiativă similară, prelungind ulterior controalele din 4 ianuarie 2016 până la 12 noiembrie 2016. Norvegia a reintrodus controalele la frontierele interne începând cu data de 26 noiembrie 2015 și până la 11 februarie 2017, iar Suedia a adoptat măsuri de același tip începând cu 12 noiembrie 2015 până la 11 noiembrie 2016.

18. Numărul crescut de persoane care au călătorit de‑a lungul rutei Balcanilor de Vest într‑un interval de timp relativ scurt la sfârșitul anului 2015 și începutul anului 2016, alături de dificultățile de ordin politic care au urmat sunt în mod obișnuit descrise pe scurt drept „criza refugiaților” sau „criza umanitară” din Balcanii de Vest. Aceasta a reprezentat cea mai mare mișcare în masă de persoane din toată Europa de la cel de al Doilea Război Mondial încoace. Și acestea au fost circumstanțele cu totul excepționale care formează contextul acestor două trimiteri preliminare.

Dreptul internațional

Convenția de la Geneva

19. Articolul 31 alineatul (1) din Convenția de la Geneva privind statutul refugiaților ( 28 ) interzice aplicarea de sancțiuni pentru motivul intrării sau al șederii lor ilegale refugiaților care părăsesc un teritoriu în care viața sau libertatea lor a fost amenințată, în cazul în care aceștia sunt prezenți într‑un stat fără autorizație, cu condiția să se prezinte la autorități și să demonstreze temeiuri pentru intrarea sau șederea lor ilegale. Potrivit articolului 31 alineatul (2), statele nu trebuie să aplice alte restricții privind deplasările refugiaților pe teritoriul lor decât cele care sunt necesare. Orice restricții trebuie aplicate numai până la regularizarea statutului refugiaților sau obținerea admiterii în alt stat. Statele trebuie să permită refugiaților o perioadă rezonabilă și toate facilitățile necesare pentru a obține admiterea într‑o altă țară.

Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale

20. Articolul 3 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale ( 29 ) interzice pedepsele sau tratamentele inumane ori degradante.

Legislația Uniunii

Carta

21. Articolul 4 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene ( 30 ) corespunde articolului 3 din CEDO. Articolul 18 din cartă garantează dreptul de azil, cu respectarea normelor Convenției de la Geneva.

Sistemul Dublin

Regulamentul Dublin III

22. Normele care reglementează domeniul de aplicare teritorial al Regulamentului Dublin III sunt complexe. Predecesorul său, Regulamentul Dublin II, s‑a aplicat în Danemarca începând cu anul 2006, în temeiul Acordului dintre Comunitatea Europeană și Regatul Danemarcei privind criteriile și mecanismele de determinare a statului responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate în Danemarca sau în orice alt stat membru al Uniunii Europene și sistemul „Eurodac” pentru compararea amprentelor digitale în vederea aplicării efective a Convenției de la Dublin ( 31 ). Nu există niciun acord corespunzător în ceea ce privește Regulamentul Dublin III. În conformitate cu articolul 3 și cu articolul 4a alineatul (1) din Protocolul nr. 21 privind poziția Regatului Unit și a Irlandei cu privire la spațiul de libertate, securitate și justiție, anexat la TUE și la TFUE, aceste state membre și‑au notificat intenția de a lua parte la adoptarea și la aplicarea Regulamentului Dublin III. Regulamentul se aplică în maniera obișnuită celorlalte state membre, fără rezerve.

23. În temeiul Acordului dintre Uniunea Europeană și Confederația Elvețiană privind criteriile și mecanismele de determinare a statului responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑un stat membru sau în Elveția, Regulamentul Dublin III se aplică acestui stat ( 32 ).

24. Preambulul Regulamentului Dublin III cuprinde următoarele afirmații: – Sistemul european comun de azil (denumit în continuare „SECA”) reprezintă un element constitutiv al obiectivului Uniunii de a crea, în mod treptat, un spațiu de libertate, securitate și justiție deschis celor care, forțați de circumstanțe, caută în mod legitim protecție în Uniune. Acest sistem este întemeiat pe aplicarea integrală și globală a Convenției de la Geneva. SECA ar trebui să includă, pe termen scurt, o metodă clară și operațională pentru determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională ( 33 ). – O astfel de metodă ar trebui să se întemeieze pe criterii obiective și echitabile atât pentru statele membre, cât și pentru persoanele în cauză. Ar trebui, în principiu, să facă posibilă determinarea rapidă a statului membru responsabil, astfel încât să se garanteze accesul efectiv la procedurile pentru acordarea protecției internaționale și să nu compromită obiectivul prelucrării rapide a cererilor de protecție internațională ( 34 ). – Sistemul de la Dublin rămâne piatra de temelie a constituirii SECA, dat fiind faptul că atribuie în mod clar statelor membre responsabilitatea pentru examinarea cererilor de protecție internațională ( 35 ). – În aplicarea sistemului Dublin este necesar să se ia în considerare dispozițiile acquis‑ului Uniunii în materie de azil ( 36 ). – Protejarea interesului superior al copilului și respectul pentru viața de familie ar trebui să primeze în aplicarea Regulamentului Dublin III ( 37 ). Prelucrarea împreună a cererilor de protecție internațională ale membrilor unei familii de către un singur stat membru este conformă cu respectarea principiului unității familiei ( 38 ). – În vederea garantării protecției efective a drepturilor persoanelor vizate, ar trebui stabilite garanții juridice și dreptul la o cale de atac eficientă în ceea ce privește deciziile legate de transferurile către statul membru responsabil, în conformitate în special cu drepturile recunoscute la articolul 47 din cartă. Pentru a se asigura respectarea dreptului internațional, dreptul la o cale de atac eficientă împotriva unor astfel de decizii ar trebui să cuprindă atât examinarea aplicării acestui regulament, cât și a situației de drept și de fapt din statul membru către care solicitantul este transferat ( 39 ). – Crearea progresivă a unui spațiu fără frontiere interne, în care libera circulație a persoanelor este garantată în conformitate cu TFUE, și stabilirea politicilor Uniunii privind condițiile de intrare și de ședere a resortisanților țărilor terțe, inclusiv eforturile comune către gestionarea frontierelor externe, fac necesară stabilirea unui echilibru între criteriile responsabilității în spiritul solidarității ( 40 ). – În ceea ce privește tratamentul persoanelor care intră sub incidența domeniului de aplicare a acestui regulament, statele membre sunt legate prin obligațiile care le incumbă în temeiul instrumentelor de drept internațional, inclusiv jurisprudența relevantă a Curții Europene a Drepturilor Omului ( 41 ). – Regulamentul Dublin III respectă drepturile fundamentale și principiile care sunt recunoscute în special de cartă ( 42 ).

25. Astfel cum se arată în articolul 1, Regulamentul Dublin III „stabilește criteriile și mecanismele de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (denumit în continuare «statul membru responsabil»)”.

26. Următoarele definiții sunt prevăzute la articolul 2: „(a) «resortisant al unei țări terțe» înseamnă orice persoană care nu este cetățean al Uniunii în sensul articolului 20 alineatul (1) al TFUE și care nu este cetățean al unui stat care participă la [Regulamentul Dublin III] în virtutea unui acord cu Uniunea Europeană; (b) «cerere de protecție internațională» înseamnă o cerere de protecție internațională, astfel cum este definită la articolul 2 litera (h) din [Directiva privind calificarea]; (c) «solicitant» înseamnă un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid care a prezentat o cerere de protecție internațională, cu privire la care nu s‑a luat încă o decizie definitivă; (d) «examinarea unei cereri de protecție internațională» înseamnă orice măsură de examinare, decizie sau hotărâre pronunțată cu privire la o cerere de protecție internațională de către autoritățile competente în conformitate cu [Directiva privind procedurile] și cu [Directiva privind calificarea], cu excepția procedurilor de determinare a statului membru responsabil în conformitate cu [Regulamentul Dublin III]; […] (l) «permis de ședere» însemnă orice autorizație eliberată de autoritățile statelor membre care autorizează un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid să stea pe teritoriul [lor], inclusiv documentele care materializează autorizația de a rămâne pe teritoriu în cadrul unui regim de protecție temporară sau până ce încetează circumstanțele care împiedică ducerea la îndeplinire a unui ordin de expulzare, cu excepția vizelor și a autorizațiilor de ședere eliberate în perioada necesară pentru determinarea statului membru responsabil, astfel cum este stabilit prin prezentul regulament sau în timpul examinării unei cereri de protecție internațională sau a unei cereri de permis de ședere; (m) «viză» înseamnă autorizația sau decizia statului membru necesară în vederea tranzitului sau a intrării pentru o ședere intenționată în acel stat membru sau în mai multe state membre. Tipul vizei este determinat în conformitate cu următoarele definiții: – «viză de ședere de lungă durată» înseamnă o autorizație sau o decizie eliberată de unul dintre statele membre în conformitate cu legislația sa națională sau cu legislația Uniunii, necesară în vederea intrării pentru o ședere intenționată în acel stat membru pentru o perioadă care depășește trei luni; – «viză de ședere de scurtă durată» înseamnă o autorizație sau o decizie a unui stat membru în vederea tranzitării sau a unei șederi intenționate pe teritoriul unuia, mai multor sau al tuturor statelor membre pentru o perioadă de cel mult trei luni în oricare perioadă de șase luni care începe la data primei intrări pe teritoriul statelor membre; – «viză de tranzit aeroportuar» înseamnă o viză valabilă pentru tranzitarea zonelor de tranzit internațional ale unuia sau mai multor aeroporturi din statele membre; […]”

27. În temeiul articolului 3 alineatul (1), statele membre trebuie să examineze orice cerere de protecție internațională prezentată de un resortisant al unei țări terțe sau de un apatrid pe teritoriul oricăruia dintre ele, inclusiv la frontieră sau în zonele de tranzit. Orice astfel de cerere trebuie examinată de un singur stat membru, și anume acela pe care criteriile stabilite de capitolul III îl desemnează responsabil.

28. Articolul 3 alineatul (2) prevede: „Atunci când niciun stat membru responsabil nu poate fi desemnat pe baza criteriilor menționate în prezentul regulament, primul stat membru în care a fost prezentată cererea de protecție internațională este responsabil de examinarea acesteia. Atunci când este imposibilă transferarea solicitantului către statul membru desemnat inițial drept responsabil, pentru că există temeiuri substanțiale de a crede că în acel stat membru există deficiențe sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților care duc la un risc de tratament inuman sau degradant în sensul articolului 4 din [cartă], statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil continuă examinarea criteriilor stabilite în capitolul III, pentru a determina dacă alt stat membru poate fi desemnat drept responsabil. Atunci când transferul nu poate fi efectuat în temeiul prezentului alineat către unul dintre statele membre desemnate pe baza criteriilor stabilite în capitolul III și nici către primul stat membru în care a fost prezentată cererea, statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil devine statul membru responsabil.”

29. Criteriile pentru determinarea statului membru responsabil (în sensul articolului 1) sunt stabilite în capitolul III (denumite în continuare „criteriile stabilite în capitolul III”). Articolul 7 alineatul (1) prevede că criteriile sunt aplicate în ordinea în care acestea sunt prezentate în acest capitol. În conformitate cu articolul 7 alineatul (2), statul membru responsabil este determinat pe baza situației existente în momentul în care solicitantul a prezentat prima oară cererea sa de protecție internațională unui stat membru. În topul ierarhiei se află criteriile referitoare la minori (articolul 8) și la membrii de familie (articolele 9, 10 și 11). Aceste criterii nu sunt în mod direct în discuție în niciuna dintre procedurile principale ( 43 ).

30. Următorul în ierarhie este articolul 12, care stabilește condițiile pentru îndeplinirea criteriilor referitoare la eliberarea permiselor de ședere sau a vizelor. În temeiul articolului 12 alineatul (1), în cazul în care solicitantul se află în posesia unui permis de ședere valabil, statul membru care a eliberat documentul este responsabil de examinarea cererii de protecție internațională. Potrivit articolului 12 alineatul (2), în cazul în care solicitantul deține o viză valabilă, statul membru care a eliberat viza este responsabil de examinarea cererii de protecție internațională, cu excepția cazului în care viza a fost eliberată în numele altui stat membru în temeiul unei înțelegeri de reprezentare, astfel cum este prevăzută la articolul 8 din Regulamentul (CE) nr. 810/2009 ( 44 ). În acest caz, statul membru reprezentat este responsabil de examinarea cererii de protecție internațională.

31. Articolul 13 este intitulat „Intrarea și/sau șederea”. Articolul 13 alineatul (1) prevede: „Atunci când se stabilește, pe baza probelor sau a dovezilor circumstanțiale astfel cum sunt descrise în cele două liste menționate la articolul 22 alineatul (3) din prezentul regulament, inclusiv datele la care face referire Regulamentul (UE) nr. 603/2013[ ( 45 )], că un solicitant a trecut ilegal frontiera într‑un stat membru pe uscat, pe mare sau pe calea aerului venind dintr‑o țară terță, statul membru în care s‑a intrat astfel este responsabil de examinarea cererii de protecție internațională. Această responsabilitate încetează la douăsprezece luni de la data la care a avut loc trecerea ilegală a frontierei.”

32. Penultimul criteriu, stabilit la articolul 14, se referă la „[i]ntrarea fără obligația de a deține viză”. Acesta prevede: „(1) Atunci când un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid intră pe teritoriul unui stat membru în care este exonerat de obligația de a deține viză, acel stat membru este responsabil de examinarea cererii sale de protecție internațională. (2) Principiul menționat la alineatul (1) nu se aplică în cazul în care resortisantul unei țări terțe sau apatridul prezintă cererea sa de protecție internațională în alt stat membru, în care de asemenea este exonerat de obligația de a deține viză. În acest caz, celălalt stat membru este responsabil de examinarea cererii de protecție internațională.”

33. Ultimul criteriu (articolul 15) se referă la cererile de protecție internațională formulate într‑o zonă de tranzit internațional a unui aeroport și nu este relevant pentru prezenta trimitere.

34. În temeiul articolului 17 alineatul (1), statele membre au posibilitatea de a deroga de la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III și pot decide să examineze o cerere de protecție internațională care le este prezentată de un resortisant al unei țări terțe, chiar dacă, în temeiul criteriilor stabilite în capitolul III, această examinare nu este responsabilitatea statului membru în cauză.

35. Capitolul V cuprinde dispoziții care reglementează „[o]bligațiile statului membru responsabil”. În cuprinsul acestui capitol, articolul 18 enumeră anumite obligații, care includ preluarea unui solicitant care a prezentat o cerere într‑un stat membru diferit [articolul 18 alineatul (1) litera (a)] sau reprimirea unui solicitant a cărui cerere se află în curs de examinare și care a depus cererea într‑un alt stat membru sau care se află pe teritoriul altui stat membru fără permis de ședere [articolul 18 alineatul (1) litera (b)].

36. Articolul 20 alineatul (1) prevede că procesul de determinare a statului membru responsabil trebuie să înceapă imediat ce cererea de protecție internațională este prezentată pentru prima oară într‑un stat membru. Cererile de protecție internațională se prezumă că au fost prezentate odată ce un formular depus de solicitant sau un proces‑verbal întocmit de autorități ajunge la autoritățile competente ale statului membru în cauză, astfel cum se prevede la articolul 20 alineatul (2) ( 46 ).

37. În temeiul articolului 21, atunci când un stat membru în care s‑a prezentat o cerere de protecție internațională consideră că alt stat membru este responsabil de examinarea cererii, acesta poate, pe cât de repede posibil și în orice caz în termen de trei luni de la data la care a fost prezentată cererea în sensul articolului 20 alineatul (2), să ceară celuilalt stat membru să preia solicitantul. Potrivit articolului 22 alineatul (1) ( 47 ), statul membru solicitat face cercetările necesare și hotărăște asupra cererii de preluare a solicitantului de azil în termen de două luni de la data la care cererea a fost primită. Articolul 22 alineatul (7) prevede că absența răspunsului la expirarea acestui termen echivalează cu acceptarea cererii ( 48 ).

38. De asemenea, o cerere formulată în temeiul articolului 23 de preluare a unui solicitant care prezintă o nouă cerere de protecție internațională trebuie să fie depusă cât de repede posibil. În temeiul articolului 25, statul membru solicitat trebuie să răspundă cât de curând posibil – cel târziu în termen de o lună de la data primirii cererii. În temeiul articolului 25 alineatul (2), absența unui răspuns este considerată acceptare a cererii.

39. La articolele 26 și 27 sunt prevăzute anumite garanții procedurale. Primul articol prevede că atunci când statul membru solicitat acceptă să preia sau să reprimească solicitantul, statul membru solicitant trebuie să notifice persoanei în cauză decizia de a o transfera către statul membru responsabil. Această decizie trebuie să conțină informații privind căile de atac disponibile.

40. Potrivit articolului 27 alineatul (1), solicitanții au dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer, în fața unei instanțe naționale.

41. Articolul 29 prevede: „(1) Transferul solicitantului sau al altei persoane menționate la articolul 18 alineatul (1) litera (c) sau (d) din statul membru solicitant către statul membru responsabil se face în conformitate cu dreptul intern al statului membru solicitant, după consultări între cele două state membre în cauză, cât de repede posibil, și în cel mult șase luni de la acceptarea cererii de a prelua sau reprimi persoana în cauză sau de la hotărârea definitivă privind apelul sau revizuirea atunci când efectul suspensiv există în conformitate cu articolul 27 alineatul (3). […] (2) Atunci când transferul nu se efectuează în termenul de șase luni, statul membru responsabil este exonerat de obligația de a prelua sau reprimi persoana în cauză și responsabilitatea se transferă statului membru solicitant. Acest termen poate fi prelungit până la maximum un an în cazul în care transferul nu a putut fi efectuat datorită detenției în închisoare a persoanei în cauză sau până la maximum optsprezece luni în cazul în care persoana în cauză se sustrage procedurii. […]” ( 49 )

42. Articolul 33 este intitulat „Un mecanism de alertă timpurie, pregătire și gestionare a crizelor”. Articolul 33 alineatul (1) prevede că, „[î]n cazul în care Comisia stabilește, în special pe baza informațiilor colectate de [Biroul European de Sprijin pentru Azil] (denumit în continuare «EASO») în temeiul Regulamentului (UE) nr. 439/2010[ ( 50 )], că aplicarea prezentului regulament poate fi periclitată de un risc acut de presiune deosebit de mare asupra sistemului de azil al unui stat membru și/sau ca urmare a problemelor survenite în funcționarea sistemului de azil al unui stat membru, aceasta, în cooperare cu EASO, adresează recomandări statului membru vizat invitându‑l să întocmească un plan de acțiune preventivă. […]”

Norme de punere în aplicare a Regulamentului Dublin III

43. Regulamentul (UE) nr. 603/2013 ( 51 ) instituie sistemul Eurodac. Scopul său este de a contribui la determinarea statului membru care este responsabil în temeiul Regulamentului Dublin III de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑un stat membru de către un resortisant al unei țări terțe.

44. Anexa II la Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 118/2014 al Comisiei de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului Dublin III ( 52 ) cuprinde două liste care precizează mijloacele de probă necesare pentru determinarea statului membru responsabil în sensul Regulamentului Dublin III. Lista „A” se referă la elementele de probă formale care determină responsabilitatea atât timp cât nu sunt combătute prin proba contrară. Lista „B” se referă la dovezi circumstanțiale: dovezi indicative care, deși refutabile, pot fi suficiente în anumite circumstanțe pentru a determina responsabilitatea.

Schengen

45. Într‑un fel sau altul, libera circulație între țările europene a avut loc încă din Evul Mediu ( 53 ). Acordul Schengen, semnat la 14 iunie 1985, a vizat eliminarea treptată a frontierelor interne și a asigurat controlul la frontierele externe ale statelor semnatare. La 19 iunie 1990 a fost semnată Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen ( 54 ). Convenția reglementa aspecte precum organizarea și gestionarea frontierelor externe și eliminarea controalelor la frontierele interne, procedurile de eliberare a unei vize uniforme și funcționarea unei singure baze de date pentru toți membrii – Sistemul de Informații Schengen (denumit în continuare „SIS”), precum și crearea unui mijloc de cooperare între serviciile de imigrație ale statelor membre. Aceste aspecte au fost incluse în acquis‑ul Uniunii prin Tratatul de la Amsterdam. Nu toate cele 28 de state membre ale Uniunii participă pe deplin la acquis‑ul Schengen ( 55 ) și există aranjamente speciale pentru Irlanda și pentru Regatul Unit ( 56 ).

Codul Frontierelor Schengen

46. Considerentele Codului Frontierelor Schengen ( 57 ) fac următoarele afirmații pertinente: crearea unui spațiu de liberă circulație a persoanelor trebuie să fie însoțită de alte măsuri, cum ar fi o politică comună în materie de trecere a frontierelor externe ( 58 ). În acest sens, instituirea unui „corpus comun” de legislație este una din componentele esențiale ale politicii comune de gestionare a frontierelor externe ( 59 ). Controlul la frontiere există nu numai în interesul statului membru la ale cărui frontiere externe se aplică, ci și în interesul tuturor statelor membre care au eliminat controlul la frontierele lor interne.

47. Considerentele precizează în continuare că controalele la frontieră ar trebui să contribuie la combaterea imigrației ilegale și a traficului de persoane, precum și la prevenirea oricărei amenințări la adresa siguranței interne, a ordinii publice, a sănătății publice și a relațiilor internaționale ale statelor membre ( 60 ).Verificările la frontiere ar trebui să fie efectuate astfel încât demnitatea umană să fie respectată în totalitate. Controlul la frontiere ar trebui să fie efectuat într‑un mod profesionist și respectuos și să fie proporțional cu obiectivele urmărite ( 61 ). Controlul la frontiere cuprinde nu numai verificările persoanelor la punctele de trecere a frontierei și supravegherea între respectivele puncte de trecere, ci și o analiză a riscurilor pentru siguranța internă și o analiză a amenințărilor susceptibile să compromită siguranța frontierelor externe. Prin urmare, trebuie să se stabilească condițiile, criteriile și normele detaliate care reglementează atât verificările la punctele de trecere a frontierei, cât și supravegherea ( 62 ). Pentru a evita timpul de așteptare excesiv de îndelungat la frontiere, trebuie să se prevadă, în caz de circumstanțe excepționale și neprevăzute, o relaxare a verificărilor la frontierele externe. Ștampilarea sistematică a documentelor resortisanților țărilor terțe rămâne obligatorie chiar și în cazul unei relaxări a verificărilor la frontiere. Ștampilarea permite stabilirea cu certitudine a datei și a locului de trecere a frontierei, fără a stabili în toate cazurile dacă au fost efectuate toate măsurile de control al documentelor de călătorie ( 63 ).

48. Articolul 1 stabilește în mod concret un obiectiv dublu al Codului Frontierelor Schengen. În primul rând, acesta prevede absența controlului la frontiere al persoanelor care traversează frontierele dintre statele membre participante. În al doilea rând, acesta stabilește normele aplicabile controlului asupra persoanelor la trecerea frontierelor externe ale statelor membre ale Uniunii Europene.

49. Următoarele definiții sunt stabilite la articolul 2: „[…] 2. «frontiere externe» înseamnă frontierele terestre ale statelor membre, inclusiv frontierele fluviale și pe lacuri, frontierele maritime, precum și aeroporturile, porturile fluviale, porturile maritime și pe lacuri, cu condiția să nu fie frontiere interne; […] 5. «persoane care beneficiază de dreptul […] la liberă circulație» înseamnă: (a) cetățenii Uniunii, în sensul [articolului 20 alineatul (1) TFUE], precum și resortisanții țărilor terțe care sunt membri ai familiei unui cetățean al Uniunii, care își exercită dreptul la liberă circulație, cărora li se aplică Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului[ ( 64 )]; (b) resortisanții țărilor terțe și membrii familiilor lor, indiferent de cetățenie, care, în temeiul acordurilor încheiate între Uniune și statele membre, pe de o parte, și respectivele țări terțe, pe de altă parte, beneficiază de drepturi în materie de liberă circulație echivalente cu cele ale cetățenilor Uniunii; 6. «resortisant al unei țări terțe» înseamnă orice persoană care nu este cetățean al Uniunii în sensul articolului 20 alineatul (1) din tratat și care nu face obiectul punctului 5 din [articolul 2]; 7. «persoană semnalată ca inadmisibilă» înseamnă orice resortisant al unei țări terțe semnalat în Sistemul de Informații Schengen (SIS) în conformitate cu articolul 96 din [CISA] și în scopurile prevăzute la articolul respectiv; 8. «punct de trecere a frontierei» înseamnă orice punct de trecere autorizat de autoritățile competente pentru trecerea frontierelor externe; […] 9. «control la frontiere» înseamnă activitățile efectuate la frontiere, în conformitate cu prezentul regulament și în sensul acestuia, ca răspuns exclusiv la intenția de a trece o frontieră sau la trecerea unei frontiere, indiferent de orice alte considerente, constând în verificări la frontiere și în supravegherea frontierelor; 10. «verificări la frontiere» înseamnă verificările efectuate la punctele de trecere a frontierei pentru a garanta că persoanele, inclusiv mijloacele acestora de transport și obiectele aflate în posesia lor, pot fi autorizate să intre pe teritoriul statelor membre sau să îl părăsească; 11. «supravegherea frontierelor» înseamnă supravegherea frontierelor dintre punctele de trecere a frontierei și supravegherea punctelor de trecere a frontierei în afara orarului de funcționare stabilit, în vederea împiedicării persoanelor să se sustragă de la verificările la frontiere; […] 13. «polițist de frontieră» înseamnă orice agent public desemnat, în conformitate cu legislația internă, la un punct de trecere a frontierei sau de‑a lungul frontierei sau în imediata apropiere a acesteia și care exercită, în conformitate cu prezentul regulament și cu legislația internă, sarcini de control la frontiere; […] 15. «permis de ședere» înseamnă: (a) orice permis de ședere eliberat de statele membre în conformitate cu modelul uniform stabilit prin Regulamentul (CE) nr. 1030/2002 al Consiliului[ ( 65 )] și permisele de ședere eliberate în conformitate cu Directiva 2004/38/CE; (b) toate celelalte documente emise de un stat membru resortisanților țărilor terțe, care le autorizează șederea pe teritoriul său și care au făcut obiectul unei notificări și al publicării ulterioare în conformitate cu articolul 34, cu excepția: (i) permiselor temporare eliberate în cursul examinării primei cereri de eliberare a unui permis de ședere astfel cum se menționează la litera (a) sau a unei cereri de azil; și (ii) vizelor eliberate de statele membre în formatul uniform stabilit de Regulamentul (CE) nr. 1683/95 al Consiliului; […]” ( 66 )

50. În temeiul articolului 3, Codul Frontierelor Schengen se aplică „oricărei persoane care trece frontiera internă sau externă a unui stat membru, fără a aduce atingere: (a) drepturilor persoanelor care beneficiază de dreptul comunitar la liberă circulație și (b) drepturilor refugiaților și ale persoanelor care solicită o protecție internațională, în special în ceea ce privește principiul nereturnării (non‑refoulement).

51. În temeiul articolului 3a, statele membre trebuie să acționeze cu respectarea deplină a dreptului Uniunii, inclusiv a cartei, a Convenției de la Geneva și a drepturilor fundamentale atunci când aplică regulamentul. Acest lucru include obligația de a lua decizii cu titlu individual.

52. Articolul 5 este intitulat „Condiții de intrare pentru resortisanții țărilor terțe”. Potrivit articolului 5 alineatul (1), condițiile pentru o astfel de persoană a cărei ședere intenționată nu depășește 90 de zile pe o perioadă de 180 de zile ( 67 ) sunt următoarele: (a) să fie în posesia unui document de călătorie valabil care permite trecerea frontierei, (b) să fie în posesia unei vize valabile, (c) să justifice obiectul și condițiile șederii și să dispună de mijloace de subzistență suficiente, atât pentru durata șederii, cât și pentru întoarcerea în țara de origine sau pentru tranzitul către o țară terță în care admisia este garantată sau să fie în măsură să dobândească legal respectivele mijloace, (d) să nu fie o persoană pentru care s‑a dat o alarmă în cadrul SIS în scopul refuzului intrării și (e) să nu fie considerată, printre altele, o amenințare pentru ordinea publică sau pentru siguranța internă ( 68 ).

53. Prin derogare de la aceste cerințe, articolul 5 alineatul (4) litera (c) prevede că „resortisanții țărilor terțe care nu îndeplinesc una sau mai multe dintre condițiile prevăzute la alineatul (1) pot fi autorizați de un stat membru să intre pe teritoriul său din motive umanitare, din motive de interes național sau din cauza obligațiilor internaționale. În cazul în care resortisantul țării terțe în cauză este semnalat ca inadmisibil, astfel cum se menționează la alineatul (1) litera (d), statul membru care autorizează intrarea acestuia pe teritoriul său informează celelalte state membre în acest sens”.

54. Articolul 8 permite polițiștilor de frontieră să relaxeze verificările care trebuie să fie efectuate la frontierele externe în cazul unor circumstanțe excepționale și neprevăzute. Respectivele circumstanțe excepționale și neprevăzute sunt considerate a fi acele evenimente imprevizibile care provoacă o intensificare a traficului astfel încât timpul de așteptare la punctul de trecere a frontierei devine excesiv de îndelungat și au fost epuizate toate resursele în ceea ce privește personalul, mijloacele și organizarea.

55. Articolul 8 alineatul (3) prevede însă că, chiar și în cazul relaxării verificărilor la frontiere, polițistul de frontieră trebuie totuși să ștampileze documentele de călătorie ale resortisanților țărilor terțe la intrare și la ieșire, în conformitate cu articolul 10 alineatul (1), care prevede că se ștampilează sistematic toate documentele de călătorie ale resortisanților țărilor terțe, la intrare și la ieșire. Ștampilele trebuie să fie aplicate pe: (a) documentele care conțin o viză valabilă, permițând resortisanților țărilor terțe să treacă frontiera, (b) documentele care permit resortisanților țărilor terțe pentru care s‑a eliberat o viză la frontieră de către un stat membru să treacă frontiera și (c) documentele care permit resortisanților țărilor terțe care nu fac obiectul unei obligații de viză să treacă frontiera.

56. Articolul 13 prevede că intrarea pe teritoriul statelor membre se refuză resortisanților țărilor terțe care nu îndeplinesc ansamblul condițiilor de intrare definite la articolul 5 alineatul (1) și care nu aparțin niciuneia din categoriile de persoane menționate la articolul 5 alineatul (4). Respectiva dispoziție nu aduce atingere aplicării dispozițiilor speciale privind dreptul la azil și la protecție internațională sau eliberarea unei vize de lungă ședere.

SIS

57. SIS este în esență un sistem de informații care susține cooperarea privind controlul la frontierele externe și aplicarea legii în statele care sunt parte la Codul Frontierelor Schengen (denumite în continuare „statele Schengen”). Scopul său principal este acela de a contribui la menținerea siguranței interne în aceste state în lipsa controalelor la frontierele interne ( 69 ). Acest lucru este asigurat printre altele printr‑o procedură de căutare automată care permite accesul la semnalările privind persoanele, în scopul efectuării controalelor la frontieră. În ceea ce privește resortisanții țărilor terțe (și anume persoanele care nu sunt cetățeni ai Uniunii sau resortisanți ai statelor care se bucură, în temeiul acordurilor dintre Uniunea Europeană și statele respective, de drepturi de liberă circulație echivalente cu cele ale cetățenilor Uniunii) ( 70 ), statele membre trebuie să introducă o semnalare în SIS în cazul în care o autoritate sau o instanță judecătorească competentă ia o decizie de refuz al intrării sau al șederii întemeiată pe amenințarea la adresa ordinii sau a securității publice sau la adresa securității naționale pe care o poate constitui prezența respectivei persoane ( 71 ). Semnalările pot fi de asemenea introduse atunci când astfel de decizii se întemeiază pe faptul că resortisantul dintr‑o țară terță a făcut obiectul unei măsuri de îndepărtare, de refuz al intrării sau de expulzare care nu a fost abrogată sau suspendată ( 72 ).

Regulamentul (CE) nr. 1683/95

58. Regulamentul (CE) nr. 1683/95 al Consiliului ( 73 ) prevede un model uniform (autocolant) pentru vizele eliberate de statele membre, care trebuie să fie conforme cu specificațiile prevăzute în anexa la acesta. Specificațiile cuprind „elemente de securizare”, cum ar fi inserarea unei fotografii, un semn cu variație optică, o siglă a statului membru emitent, cuvântul „viză” și un număr național de nouă cifre.

Regulamentul (CE) nr. 539/2001

59. Anexa I la Regulamentul (CE) nr. 539/2001 al Consiliului ( 74 ) stabilește lista țărilor terțe ai căror resortisanți trebuie să dețină viză pentru trecerea frontierelor externe și lista țărilor terțe ai căror resortisanți sunt exonerați de această obligație. Această cerință nu aduce atingere Acordului european privind suprimarea vizelor pentru refugiați ( 75 ). Resortisanții țărilor terțe care figurează în lista din anexa II sunt exonerați de obligația de a deține viză de scurtă ședere. Statele membre pot de asemenea să prevadă excepții de la obligația de a deține viză pentru anumite categorii limitate de persoane ( 76 ).

Sistemul de informații privind vizele

60. Sistemul de informații privind vizele (denumit în continuare „VIS”) a fost instituit prin Decizia 2004/512/CE a Consiliului ( 77 ). În conformitate cu articolul 1 din Regulamentul (CE) nr. 767/2008 ( 78 ), VIS permite statelor Schengen să facă schimb de date cu privire la cererile de viză de scurtă ședere și cu privire la deciziile luate în legătură cu acestea. Articolul 2 litera (f) prevede că printre obiectivele VIS se numără facilitarea aplicării Regulamentului Dublin II. În conformitate cu articolul 4, noțiunea „viză” este definită prin trimitere la CISA. Un autocolant de viză se referă la modelul uniform de viză definit în Regulamentul nr. 1683/95. Expresia „document de călătorie” înseamnă pașaportul sau alt document similar care îi dă dreptul titularului să treacă frontierele externe și pe care se poate aplica o viză.

61. Articolul 21 prevede că autoritățile competente sunt autorizate să efectueze căutări cu ajutorul datelor privind amprentele digitale ale solicitantului de azil în cauză numai în scopul stabilirii statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil atunci când acest lucru implică să se stabilească dacă un stat membru a eliberat o viză sau dacă solicitantul de protecție internațională „a trecut ilegal frontiera unui stat membru” (în temeiul a ceea ce constituie în prezent articolele 12 și 13 din Regulamentul Dublin III).

Regulamentul nr. 810/2009

62. Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 810/2009, acest regulament stabilește procedurile și condițiile de eliberare a vizelor de tranzit sau de ședere pe teritoriul statelor membre pentru o perioadă care să nu depășească 90 de zile într‑o perioadă de 180 de zile. Cerințele se aplică tuturor resortisanților țărilor terțe care trebuie să dețină o viză valabilă la trecerea frontierelor externe ale unui stat membru.

63. Articolul 2 definește noțiunea de resortisant al unei țări terțe ca însemnând orice persoană care nu este cetățean al Uniunii. O viză înseamnă o autorizație eliberată de un stat membru în scopul tranzitării teritoriului statelor membre sau al efectuării unei șederi pe teritoriul acestora, pentru o perioadă care să nu depășească trei luni într‑o perioadă de șase luni cu începere de la data primei intrări pe teritoriul statelor membre sau în scopul tranzitării zonelor de tranzit internațional din aeroporturile statelor membre. Un „autocolant de viză” înseamnă modelul uniform de viză, astfel cum este definit de Regulamentul nr. 1683/95. Documente de călătorie recunoscute înseamnă documentele de călătorie recunoscute de unul sau mai multe state membre în scopul aplicării vizelor ( 79 ).

Directiva privind procedurile

64. După cum sugerează titlul său, Directiva privind procedurile stabilește procedurile comune de acordare și de retragere a protecției internaționale în conformitate cu Directiva privind calificarea. Articolul 3 prevede că directiva se aplică tuturor cererilor de acest fel depuse pe teritoriul Uniunii Europene.

65. Potrivit articolului 31, statele membre trebuie să se asigure că cererile de protecție internațională sunt prelucrate cât mai repede posibil în conformitate cu procedura de examinare prevăzută de directivă ( 80 ). Regula generală este aceea că procedura de examinare trebuie să se încheie în termen de șase luni de la depunerea unei cereri. Cu toate acestea, în situațiile în care cererile fac obiectul procedurii prevăzute în Regulamentul Dublin III, termenul de șase luni începe să curgă din momentul în care este determinat statul membru responsabil de examinarea cererii unei persoane în conformitate cu respectivul regulament ( 81 ). Statele membre pot prevedea accelerarea procedurii de examinare și/sau efectuarea acesteia la frontieră sau în zonele de tranzit în cazul în care, printre altele, un solicitant intră pe teritoriul statului membru în cauză „în mod ilegal” sau refuză să respecte obligația de a i se lua amprentele în conformitate cu Regulamentul Eurodac ( 82 ).

Directiva privind returnarea

66. Articolul 1 din Directiva 2008/115/CE ( 83 ) prevede că această directivă stabilește standarde și proceduri comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, în conformitate cu drepturile fundamentale ca principii generale ale dreptului Uniunii, precum și cu dreptul internațional, inclusiv obligațiile în materie de protecție a refugiaților și de drepturi ale omului.

67. Articolul 2 prevede că directiva se aplică resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru. Statele membre pot decide să nu aplice directiva resortisanților țărilor terțe care fac obiectul unui refuz de intrare, în conformitate cu articolul 13 din Codul Frontierelor Schengen, sau care sunt reținuți sau prinși de autoritățile competente în cazul unei treceri ilegale pe cale terestră, maritimă sau aeriană a frontierei externe a unui stat membru și care nu au obținut ulterior o autorizație sau un drept de ședere în statul membru respectiv.

68. În conformitate cu articolul 3, un resortisant al unei țări terțe înseamnă orice persoană care nu este cetățean al Uniunii și care nu beneficiază de dreptul la liberă circulație astfel cum este definit la articolul 2 alineatul (5) din Codul Frontierelor Schengen. Noțiunea „ședere ilegală” este definită ca „prezența pe teritoriul unui stat membru a unui resortisant al unei țări terțe care nu îndeplinește sau nu mai îndeplinește condițiile de intrare, astfel cum sunt stabilite la articolul 5 din Codul Frontierelor Schengen, sau alte condiții de intrare, ședere sau reședință în acel stat membru” ( 84 ).

Cererile de decizie preliminară

69. În aceste două cereri de decizie preliminară, i se solicită Curții să ofere clarificări cu privire la interpretarea Regulamentului Dublin III și a Codului Frontierelor Schengen. În cauza A. S. ( 85 ) a fost formulată o trimitere de către Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Curtea Supremă a Republicii Slovenia). Trimiterea din cauza Jafari ( 86 ) a fost formulată de Verwaltungsgerichtshof Wien (Curtea Administrativă Supremă din Viena, Austria).

70. Întrebările adresate de cele două instanțe de trimitere sunt legate una de cealaltă și se suprapun pe fond. Prin urmare, vom aborda ambele cauze în cadrul acelorași concluzii. Vom utiliza în mod generic noțiunea „migrație” pentru a descrie afluxul de resortisanți ai țărilor terțe care a avut loc în perioada cuprinsă între lunile septembrie 2015 și martie 2016 (denumită în continuare „data faptelor”). Acest aflux a cuprins atât persoane care erau refugiați sau care intenționau să solicite protecție internațională pe teritoriul Uniunii, cât și migranți în sensul mai general al acestei noțiuni ( 87 ).

Cauza C‑490/16, A. S.

Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare

71. Instanța de trimitere arată că domnul A. S., resortisant sirian, a părăsit Siria pentru a ajunge în Liban și de acolo a călătorit în Turcia, apoi în Grecia, în FRI a Macedoniei, în Serbia, în Croația și în Slovenia. Părțile nu contestă faptul că acesta a călătorit prin Serbia în mod organizat, cu ajutorul a ceea este descris drept „trenul migranților”, că a intrat în Croația venind din Serbia și că a fost însoțit de autoritățile statului sârb la punctul desemnat de trecere a frontierei naționale. Acesta a fost transferat autorităților croate de control la frontierele naționale. Acestea din urmă nu l‑au împiedicat să intre în Croația, nu au inițiat o procedură de expulzare a acestuia de pe teritoriul croat și nu au stabilit dacă acesta îndeplinea condițiile de intrare legală în Croația. Dimpotrivă, autoritățile croate au organizat transportul în continuare până la frontiera națională slovenă.

72. La 20 februarie 2016, domnul A. S. a intrat în Slovenia odată cu afluxul de persoane care utilizau „trenul migranților”, pe la punctul de frontieră din Dobova, unde a fost înregistrat. În ziua următoare (la 21 februarie 2016), acesta și alți resortisanți ai țărilor terțe care călătoreau prin Balcanii de Vest au fost conduși la autoritățile de securitate austriece situate la frontiera Sloveniei cu Austria, care i‑au trimis înapoi în Slovenia. La 23 februarie 2016, domnul A. S. a prezentat autorităților slovene o cerere de protecție internațională. În aceeași zi, autoritățile slovene au transmis o scrisoare autorităților croate, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) din acordul încheiat între cele două țări privind extrădarea și returnarea persoanelor care au intrat sau care s‑au aflat în mod ilegal pe teritoriul sloven (un acord internațional). Slovenia a solicitat Croației să reprimească 66 de persoane, una dintre acestea fiind domnul A. S. Prin scrisoarea din 25 februarie 2016, autoritățile croate au confirmat faptul că vor reprimi aceste persoane. La 19 martie 2016, Slovenia a prezentat o cerere oficială de preluare în temeiul Regulamentului Dublin III. La 18 mai 2016, autoritățile croate au confirmat că acceptă faptul că Croația era statul membru responsabil.

73. Prin decizia din 14 iunie 2016, Ministerul de Interne al Sloveniei (denumit în continuare „ministerul sloven”) l‑a informat pe domnul A. S. că cererea sa de protecție internațională nu va fi examinată de Slovenia și că acesta va fi transferat în Croația, în calitate de stat membru responsabil (în continuare, „decizia ministerului sloven”).

74. Această decizie s‑a întemeiat pe criteriul stabilit la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III. În conformitate cu această dispoziție, atunci când un resortisant al unei țări terțe a trecut ilegal frontiera unui stat membru, acest stat membru este responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională. Împrejurarea dacă a avut loc o trecere ilegală a frontierei în fiecare caz în parte se stabilește pe baza probelor sau a dovezilor circumstanțiale, astfel cum sunt descrise în cele două liste menționate în anexa II la Regulamentul de punere în aplicare a Regulamentului Dublin, care cuprinde toate datele disponibile în sistemul Eurodac.

75. Ministerul sloven a considerat că domnul A. S. a intrat ilegal în Croația în cursul lunii februarie 2016. Acesta a luat de asemenea în considerare faptul că, la 18 mai 2016, autoritățile croate au răspuns afirmativ la solicitarea autorităților slovene de a examina cererea prezentată de domnul A. S. în temeiul Regulamentului Dublin III, pe baza criteriului stabilit la articolul 13 alineatul (1) din acest regulament, în sensul că Croația este statul membru responsabil de examinarea cererii domnului A. S. ( 88 ). Sistemul Eurodac nu a oferit în Croația un rezultat pozitiv în privința lui A. S., însă acest lucru nu este decisiv pentru interpretarea articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III. Acțiunea autorităților naționale atunci când persoanele aflate în „trenul migranților” au trecut frontiera națională în Croația a fost aceeași ca în situațiile în care migranții fuseseră înregistrați în sistemul Eurodac.

76. La 27 iunie 2016, domnul A. S. a contestat această decizie în fața Upravno sodišče Republike Slovenije (Tribunalul Administrativ al Republicii Slovenia) pentru motivul că criteriul stabilit la articolul 13 alineatul (1) a fost aplicat în mod eronat. Comportamentul autorităților statului croat trebuie interpretat în sensul că domnul A. S. a intrat în mod legal în Croația.

77. La 4 iulie 2016, această contestație a fost respinsă, însă domnul A. S. a reușit să obțină suspendarea deciziei ministerului.

78. La 7 iulie 2016, el a formulat la instanța de trimitere o cale de atac împotriva deciziei primei instanțe. Instanța de trimitere consideră că, pentru a determina statul membru responsabil de examinarea cererii de protecție internațională a domnului A. S., are nevoie de clarificări cu privire la interpretarea condiției, prevăzută la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, „că un solicitant a trecut ilegal frontiera într‑un stat membru”. Instanța de trimitere dorește să afle în special dacă expresia „a trecut ilegal” trebuie să fie interpretată în mod independent sau prin coroborare cu articolul 3 punctul 2 din Directiva privind returnarea și cu articolul 5 din Codul Frontierelor Schengen. Instanța de trimitere urmărește de asemenea să se stabilească dacă faptul că domnul A. S. a trecut frontiera din Serbia în Croația sub supravegherea autorităților croate, deși nu îndeplinea cerințele prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Codul Frontierelor Schengen (deoarece nu deținea documentele necesare, cum ar fi o viză valabilă), este relevant pentru a stabili dacă intrarea sa pe teritoriul Uniunii a fost ilegală.

79. Instanța de trimitere solicită totodată clarificări cu privire la aplicarea anumitor aspecte procedurale ale Regulamentului Dublin III, și anume dacă dreptul domnului A. S. la o cale eficientă de atac în temeiul articolului 27 din acest regulament include aprecierea juridică a modului în care trebuie să fie utilizate noțiunile „ilegal” sau „intrare ilegală” într‑un stat membru, care figurează la articolul 13 alineatul (1). În cazul în care răspunsul la această întrebare este afirmativ, atunci este necesar să se stabilească modul în care se aplică termenele prevăzute la articolul 13 alineatul (1) și la articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III. În esență, instanța de trimitere dorește să afle dacă termenele continuă să curgă în cazul formulării unei contestații în temeiul articolului 27 alineatul (1), în special în cazul refuzului unui transfer în temeiul articolului 27 alineatul (3).

80. Prin urmare, la 13 septembrie 2016, instanța de trimitere a adresat următoarele întrebări preliminare: „1) Protecția jurisdicțională în temeiul articolului 27 din [Regulamentul Dublin III] privește și interpretarea condițiilor privind criteriul prevăzut la articolul 13 alineatul (1), atunci când este vorba despre o decizie că un stat membru nu va examina cererea de protecție internațională, iar un alt stat membru și‑a asumat deja responsabilitatea pentru examinarea cererii solicitantului pe același temei și atunci când solicitantul contestă acest lucru? 2) Condiția privind trecerea ilegală în temeiul articolului 13 alineatul (1) din [Regulamentul Dublin III] trebuie interpretată în mod independent și autonom sau prin coroborare cu articolul 3 punctul 2 din [Directiva privind returnarea] și cu articolul 5 din Codul Frontierelor Schengen, care definesc trecerea ilegală a frontierei, iar această interpretare trebuie aplicată în privința articolului 13 alineatul (1) din [acest regulament]? 3) În lumina răspunsului la cea de a doua întrebare, noțiunea de trecere ilegală prevăzută la articolul 13 alineatul (1) din [Regulamentul Dublin III] trebuie interpretată, în circumstanțele prezentei cauze, în sensul că nu are loc o trecere ilegală a frontierei atunci când autoritățile publice ale unui stat membru organizează trecerea frontierei în scopul unui tranzit către un alt stat membru al UE? 4) În ipoteza în care s‑ar răspunde afirmativ la a treia întrebare, articolul 13 alineatul (1) din [Regulamentul Dublin III] trebuie interpretat, în consecință, în sensul că interzice trimiterea unui resortisant al unui stat terț către statul [membru] prin care a intrat inițial pe teritoriul UE? 5) Articolul 27 din [Regulamentul Dublin III] trebuie interpretat în sensul că termenele prevăzute la articolul 13 alineatul (1) și la articolul 29 alineatul (2) nu curg atunci când solicitantul își exercită dreptul la protecție jurisdicțională, a fortiori atunci când aceasta implică și o întrebare preliminară sau atunci când instanța națională așteaptă răspunsul [Curții] la o astfel de întrebare care a fost adresată în altă cauză? Cu titlu subsidiar, termenele ar curge într‑o asemenea situație, statul membru responsabil neavând însă dreptul de a refuza primirea?”

Procedura în fața Curții

81. Instanța de trimitere a solicitat Curții să aplice procedura preliminară de urgență. Curtea a respins această cerere prin Ordonanța din 27 septembrie 2016. Cu toate acestea, cauzei i s‑a acordat ulterior tratament prioritar prin decizia din 22 decembrie 2016, întrucât aceasta ridică probleme comune cu cauza Jafari (C‑646/16), care face obiectul unei proceduri accelerate.

82. Domnul A. S., Grecia, Ungaria, Slovenia, Regatul Unit, Elveția, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Având în vedere asemănările cu cauza Jafari (C‑646/16), Curtea a decis să organizeze o ședință comună în aceste două cauze ( 89 ).

Cauza C‑646/16, Jafari

Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare

83. Doamna Khadija Jafari și doamna Zainab Jafari sunt resortisanți ai Afganistanului. Ele sunt surori. Doamna Khadija Jafari are un fiu, născut în anul 2014, iar doamna Zainab Jafari are două fiice, născute în anii 2007 și 2011. Copiii sunt de asemenea resortisanți afgani.

84. Cele două surori împreună cu copiii lor (denumite în continuare „familiile Jafari”) au fugit din Afganistan deoarece soții lor au fost capturați de talibani și au fost obligați să lupte în armata acestora din urmă. Ei au refuzat să facă acest lucru și au fost uciși de talibani. Ulterior, socrii celor două surori Jafari au sechestrat cele două femei: unul dintre aceștia a considerat că a‑și ține nora sechestrată era adecvat din motive religioase; celălalt credea că era mai sigur pentru nora sa să fie ținută ascunsă. Tatăl surorilor Jafari a reușit să organizeze plecarea lor din Afganistan. Surorile se tem de faptul că, dacă se vor întoarce în Afganistan, vor fi din nou sechestrate de familiile lor, existând de asemenea riscul de a fi ucise cu pietre.

85. Familiile Jafari au părăsit Afganistanul în cursul lunii decembrie 2015. Cu ajutorul unui „traficant de persoane”, acestea au călătorit mai întâi prin Iran (unde au petrecut trei luni) și prin Turcia (unde au petrecut aproximativ 20 de zile) până în Grecia (unde au petrecut trei zile). Autoritățile elene au prelevat date biometrice de la doamna Zainab Jafari și au transmis amprentele sale digitale prin intermediul sistemului Eurodac. Familiile Jafari au călătorit ulterior prin FRI a Macedoniei, prin Serbia, prin Croația și prin Slovenia, înainte de a ajunge, în cele din urmă, în Austria. Între data plecării lor din Grecia și data reintrării lor pe teritoriul Uniunii nu au trecut mai mult de cinci zile.

86. Începând cu 18 noiembrie 2015, Croația a început să filtreze afluxul de resortisanți din țările terțe. Aceasta a permis doar resortisanților originari din Afganistan, din Irak și din Siria – care erau susceptibili să îndeplinească condițiile pentru obținerea statutului de refugiat – să treacă pe teritoriul său. Familiile Jafari îndeplineau aceste condiții. În Croația, acestea au solicitat accesul la serviciile unui medic, la care trebuiau să ajungă cu una dintre fiicele doamnei Zainab Jafari, însă nu au obținut niciun fel de ajutor. Acestea au petrecut o oră în așteptarea unui autobuz și au fost trecute ulterior de partea cealaltă a frontierei, în Slovenia.

87. La 15 februarie 2016, autoritățile competente din Slovenia au întocmit un document care înregistra datele personale ale familiilor Jafari. Acest document menționa în privința doamnei Zainab Jafari textul „NEMČIJA/DEU” („destinație de călătorie Germania”). În ceea ce o privește pe doamna Khadija Jafari, literele „DEU” au fost șterse și înlocuite de mână cu literele „AUT” (textul „NEMČIJA/AUT” însemnând astfel „destinație de călătorie Austria”) ( 90 ). În aceeași zi, surorile au trecut împreună frontiera austriacă și au prezentat în acest stat, pentru ele însele și pentru copiii lor, cererile de protecție internațională. Autoritățile austriece declară că ele au precizat inițial că intenționau să călătorească în Suedia. Acest lucru este însă contestat de către surori.

88. Autoritatea competentă austriacă [Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl, Biroul federal austriac pentru imigrație și azil (denumit în continuare „biroul federal” sau „BFA”)] nu a verificat versiunea plecării surorilor din Afganistan deoarece a considerat că Croația era statul membru responsabil de examinarea cererii lor de protecție internațională. După ce a abordat mai întâi autoritățile slovene, prin scrisoarea din 16 aprilie 2016, BFA a cerut autorității competente croate să preia surorile și copiii acestora în temeiul articolului 18 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul Dublin III. BFA a susținut că, având în vedere faptul că familiile Jafari au intrat în mod ilegal pe teritoriul statelor membre prin Croația, acest stat membru era responsabil de examinarea cererilor lor. Autoritatea competentă croată nu a răspuns la această cerere. Ca urmare a acestui fapt, prin scrisoarea din 18 iunie 2016, BFA a informat autoritatea croată că, potrivit articolului 22 alineatul (7) din Regulamentul Dublin III, responsabilitatea de a examina cererea de azil revine în prezent în mod irevocabil Croației.

89. Prin deciziile din 5 septembrie 2016, biroul federal a respins cererile de protecție internațională ca fiind „inadmisibile”, a constatat că Croația era responsabilă de examinarea cererilor în temeiul articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III și a emis un ordin de expulzare în sensul că familiile Jafari trebuie să fie returnate în Croația. În motivarea sa, biroul federal a plecat de la premisa că surorile și copiii lor au intrat pentru prima dată pe teritoriul Uniunii prin Grecia. Potrivit BFA, ulterior acestea au părăsit însă din nou teritoriul Uniunii și au reintrat apoi pe teritoriul statelor membre prin Croația. S‑a constatat că intrările pe teritoriul Greciei și al Croației au fost ilegale. Pe de altă parte, în Grecia existau în continuare deficiențe sistemice cu privire la procedura de azil. Prin urmare, în aplicarea articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, Croația trebuia considerată statul membru responsabil. S‑a afirmat că nu au existat deficiențe sistemice în ceea ce privește sistemul de azil din acest stat. Surorile contestă această concluzie ( 91 ).

90. Atât autoritățile administrative, cât și Bundesverwaltungsgericht (Curtea Federală Administrativă, Austria), care s‑au pronunțat cu privire la cererea lor de contestare a deciziilor atacate, au considerat că situația familiilor Jafari și informațiile furnizate cu privire la călătoria lor din Afganistan erau plauzibile. Nu se contestă nici faptul că această călătorie a familiilor Jafari a avut loc în perioada afluxului masiv de resortisanți ai țărilor terțe pe teritoriul Uniunii din Balcanii de Vest în perioada cuprinsă între lunile septembrie 2015 și martie 2016.

91. Prin deciziile din 10 octombrie 2016, Bundesverwaltungsgericht (Curtea Federală Administrativă) a respins acțiunile formulate de familiile Jafari. Procedând astfel, aceasta a admis în esență constatările efectuate de BFA. Această instanță a constatat că, atunci când familiile Jafari au intrat în Croația venind din Serbia, ele au trecut frontiera fără să dețină o viză de intrare, deși, în calitate de resortisanți afgani, ar fi trebuit să dețină o astfel de viză. Așadar, trecerea acestei frontiere a fost ilegală. Atât cât s‑a putut stabili, și intrarea în Austria fusese efectuată fără deținerea unei vize și era, prin urmare, tot „ilegală”.

92. Cele două surori (dar nu și copiii lor) au contestat această hotărâre în cadrul recursului pe care l‑au introdus la instanța de trimitere. Ele susțin că trebuie luate în considerare circumstanțele specifice ale cauzelor lor pentru a determina statul membru care este responsabil de examinarea cererilor lor de protecție internațională. Susțin că au intrat pe teritoriul Uniunii în temeiul articolului 5 alineatul (4) litera (c) din Codul Frontierelor Schengen (și anume din motive umanitare). Prin urmare, trecerea frontierei nu constituia o „trecere ilegală” în sensul articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III. Acesta a fost raționamentul care a stat la baza acordului din 18 februarie 2016, care permite resortisanților țărilor terțe să intre pe teritoriul Uniunii pentru a traversa statele membre în scopul de a ajunge în statul în care doresc să solicite azil ( 92 ). Prin urmare, în temeiul articolului 14 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, Austria este statul membru responsabil de examinarea cererilor lor de protecție internațională.

93. Instanța de trimitere avea cunoștință de faptul că Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Curtea Supremă a Republicii Slovenia) formulase deja o trimitere în cauza A. S., C‑490/16. Ea este însă de părere că circumstanțele care au stat la baza cererilor de protecție internațională prezentate de familiile Jafari diferă de cele care au stat la baza cererii prezentate în cauza A. S. În cazul familiilor Jafari, autoritatea croată competentă nu a răspuns la cererea de preluare formulată în temeiul articolului 18 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul Dublin III. Instanța de trimitere consideră că articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III constituie criteriul relevant stabilit în capitolul III care se aplică pentru a determina statul membru responsabil. Acest regulament nu definește însă noțiunea „trecere ilegală” a frontierei. În consecință, instanța de trimitere solicită clarificări cu privire la aspectul dacă această noțiune trebuie să fie interpretată în mod independent sau prin trimitere la alte acte ale Uniunii care stabilesc norme de reglementare a cerințelor referitoare la resortisanții țărilor terțe care trec frontiera externă a Uniunii, așa cum sunt cele existente în Codul Frontierelor Schengen. În măsura în care autoritățile croate au permis familiilor Jafari să intre în țara lor și au supravegheat transportul acestora până la frontiera slovenă, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă un astfel de comportament echivalează de fapt cu eliberarea unei „vize” în sensul articolului 2 litera (m) și al articolului 12 din Regulamentul Dublin III.

94. Familiile Jafari susțin că criteriul relevant stabilit în capitolul III îl constituie articolul 14 (exonerarea de obligația de a deține viză). Instanța de trimitere nu este convinsă că acest punct de vedere este corect. Prin urmare, dorește să afle dacă această dispoziție sau articolul 13 alineatul (1) reprezintă criteriul adecvat pentru a determina statul membru responsabil. Având în vedere Hotărârile Ghezelbash și Karim ( 93 ), pronunțate de Curte, instanța de trimitere observă că un solicitant poate invoca aplicarea eronată a criteriilor stabilite în Regulamentul Dublin III în cadrul unei căi de atac formulate împotriva unei decizii de transfer adoptate în temeiul acestui regulament. Prin urmare, este necesar să se determine care este criteriul corect care trebuie aplicat.

95. Instanța de trimitere pune de asemenea sub semnul întrebării afirmația familiilor Jafari conform căreia acestea intră în domeniul de aplicare al articolului 5 alineatul (4) litera (c) din Codul Frontierelor Schengen. Prin urmare, dorește să afle și opinia Curții cu privire la corecta interpretare a acestei dispoziții.

96. Astfel, instanța de trimitere adresează următoarele întrebări: „1) Pentru înțelegerea sensului articolului 2 litera (m) și al articolelor 12 și 13 din [Regulamentul Dublin III] trebuie să fie avute în vedere și alte acte juridice la care face trimitere acest regulament sau trebuie să se atribuie dispozițiilor acestui regulament un înțeles propriu, independent de prevederile altor acte juridice? 2) În cazul în care dispozițiile Regulamentului Dublin III trebuie interpretate independent de alte acte juridice: a) În împrejurările din litigiul principal, caracterizate de faptul că s‑au produs într‑o perioadă în care autoritățile naționale ale statelor membre implicate în principal s‑au confruntat cu un număr neobișnuit de ridicat de persoane care au solicitat permisiunea de a tranzita teritoriul lor național, intrarea de fapt permisă de un stat membru pe teritoriul său național, al cărei singur scop a fost acela de a tranzita tocmai acest stat membru și de a prezenta o cerere de protecție internațională într‑un alt stat membru, trebuie considerată «viză» în sensul articolului 2 litera (m) și al articolului 12 din Regulamentul Dublin III? În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea 2.a): b) Având în vedere permisiunea de intrare de fapt în scopul tranzitării, trebuie să se considere că «viza» și‑a pierdut valabilitatea odată cu părăsirea statului membru respectiv? c) Având în vedere permisiunea de intrare de fapt în scopul tranzitării, trebuie să se considere că «viza» este în continuare valabilă în cazul în care nu a fost părăsit statul membru în cauză sau că această «viză» își pierde valabilitatea indiferent dacă a fost sau nu a fost părăsit teritoriul național al acestui stat în momentul în care un solicitant renunță definitiv la intenția de a pleca în alt stat membru? d) Renunțarea solicitantului la intenția de a pleca în statul membru avut în vedere inițial ca punct de destinație are drept consecință faptul că trebuie să se ia în considerare comiterea unei fraude după eliberarea «vizei» în sensul articolului 12 alineatul (5) din Regulamentul Dublin III, astfel încât statul membru care a emis «viza» nu este responsabil? În cazul unui răspuns negativ la întrebarea 2.a): e) Sintagma de la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III «a trecut ilegal frontiera într‑un stat membru pe uscat, pe mare sau pe calea aerului venind dintr‑o țară terță» trebuie să fie înțeleasă în sensul că, în împrejurările speciale ale litigiului principal, nu se poate constata existența unei treceri ilegale a frontierei externe? 3) În cazul în care dispozițiile Regulamentului Dublin III trebuie interpretate ținând seama de alte acte juridice: a) Pentru aprecierea aspectului dacă, în sensul articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, există o «trecere ilegală» a frontierei, trebuie să se țină seama în special de aspectul dacă, potrivit Codului Frontierelor Schengen – în special conform articolului 5 din [acest act], relevant în litigiul principal datorită momentului în care a avut loc intrarea –, sunt îndeplinite condițiile de intrare? În cazul unui răspuns negativ la întrebarea 3.a): b) Care sunt dispozițiile din dreptul Uniunii care trebuie avute în vedere în principal la aprecierea problemei dacă există o «trecere ilegală» a frontierei în sensul articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III? În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea 3.a): c) În împrejurările din litigiul principal, caracterizate de faptul că s‑au produs într‑o perioadă în care autoritățile naționale ale statelor membre implicate în principal s‑au confruntat cu un număr neobișnuit de ridicat de persoane care au solicitat permisiunea de a tranzita teritoriul lor național, intrarea de fapt permisă de un stat membru pe teritoriul său național fără a examina împrejurările cazului concret în care se acordă această permisiune, al cărei singur scop a fost acela de a tranzita tocmai acest stat membru și de a prezenta o cerere de protecție internațională într‑un alt stat membru, trebuie considerată autorizație de intrare în sensul articolului 5 alineatul (4) litera (c) din Codul Frontierelor Schengen? În cazul unui răspuns afirmativ la întrebările 3.a) și 3.c): d) Autorizarea de intrare potrivit articolului 5 alineatul (4) litera (c) din Codul Frontierelor Schengen implică faptul că trebuie să se considere existența unei permisiuni asimilate unei vize în sensul articolului 5 alineatul (1) litera (b) din codul citat și deci a unei «vize» în sensul articolului 2 litera (m) din Regulamentul Dublin III, astfel încât, la aplicarea dispozițiilor relevante pentru determinarea statului membru responsabil potrivit Regulamentului Dublin III, trebuie avut în vedere și articolul 12 din acesta? În cazul unui răspuns afirmativ la întrebările 3.a), 3.c) și 3.d): e) Având în vedere permisiunea de intrare de fapt în scopul tranzitării, trebuie să se considere că «viza» și‑a pierdut valabilitatea odată cu părăsirea statului membru respectiv? f) Având în vedere permisiunea de intrare de fapt în scopul tranzitării, trebuie să se considere că «viza» este în continuare valabilă în cazul în care titularul acesteia nu a părăsit încă statul membru respectiv sau că – independent de părăsirea sau nepărăsirea statului membru – «viza» își pierde valabilitatea în momentul în care solicitantul renunță în mod definitiv la intenția de a pleca într‑un alt stat membru? g) Renunțarea solicitantului la intenția de a pleca în statul membru avut în vedere inițial ca punct de destinație implică faptul că trebuie să se ia în considerare comiterea unei fraude după eliberarea «vizei» în sensul articolului 12 alineatul (5) din Regulamentul Dublin III, astfel încât statul membru care a emis «viza» nu este responsabil? În cazul unui răspuns afirmativ la întrebările 3.a) și 3.c) și al unui răspuns negativ la întrebarea 3.d): h) Sintagma de la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III «a trecut ilegal frontiera într‑un stat membru pe uscat, pe mare sau pe calea aerului venind dintr‑o țară terță» trebuie interpretată în sensul că, în împrejurările speciale ale litigiului principal, trecerea frontierei care trebuie calificată drept autorizație de intrare în sensul articolului 5 alineatul (4) litera (c) din Codul Frontierelor Schengen nu reprezintă o trecere ilegală a frontierei externe?”

Procedura în fața Curții

97. În temeiul articolului 105 din Regulamentul de procedură, instanța de trimitere a solicitat ca această cauză să facă obiectul procedurii accelerate. Această cerere a fost admisă prin Ordonanța președintelui din 15 februarie 2017.

98. Familiile Jafari, Austria, Franța, Ungaria, Italia, Elveția și Comisia Europeană au depus observații scrise.

99. În ședința din 28 martie 2017, care s‑a desfășurat în comun cu cauza A. S. (C‑490/16), în temeiul articolului 77 din Regulamentul de procedură, domnul A. S., familiile Jafari, precum și Austria, Franța, Grecia, Italia, Regatul Unit și Comisia au prezentat observații orale.

Apreciere

Observații preliminare

Sistemul Dublin: scurtă prezentare

100. Sistemul Dublin stabilește o procedură de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională ( 94 ). Posibilitatea ca resortisanții unor țări terțe să poată călători liber în spațiul Schengen ( 95 ) a creat potențiale dificultăți, astfel încât a fost conceput un mecanism care să garanteze faptul că, în principiu, doar un stat participant va fi responsabil de examinarea fiecărei cereri de azil în parte. Obiectivele sunt, printre altele, de a determina rapid statul membru responsabil, de a preveni și de a descuraja fenomenul de „forum shopping” ( 96 ), de a preveni și de a descuraja mișcările secundare ( 97 ), precum și de a evita fenomenul solicitanților de azil „în buclă” – adică de a evita situația în care fiecare stat membru afirmă că nu are nicio responsabilitate, deoarece un alt stat membru constituie o țară terță sigură și trebuie, prin urmare, să fie responsabil ( 98 ). Regulamentul Eurodac stă la baza Regulamentului Dublin III.

101. Primul set de criterii stabilit în capitolul III din Regulamentul Dublin III atribuie responsabilitatea examinării cererilor pe baza garantării respectului pentru unitatea familiei ( 99 ). Criteriile următoare au ca scop determinarea statului care a contribuit în cea mai mare măsură la intrarea sau la șederea solicitantului pe teritoriul statelor membre prin eliberarea unei vize sau a unui permis de ședere, prin lipsa diligenței cu ocazia efectuării controlului la frontiere sale sau prin exonerarea resortisantului țării terțe în cauză de obligația de a deține viză ( 100 ).

Schengen

102. În conformitate cu Codul Frontierelor Schengen, statele membre au obligația de a menține integritatea frontierelor externe ale Uniunii, care trebuie să fie trecute numai pe la anumite puncte autorizate. Resortisanții țărilor terțe trebuie să îndeplinească anumite cerințe ( 101 ). Un resortisant al unei țări terțe care a trecut ilegal frontiera și care nu are dreptul de ședere pe teritoriul statului membru în cauză trebuie să fie reținut și trebuie să facă obiectul procedurilor de returnare ( 102 ). În practică, resortisanții țărilor terțe care sosesc la frontierele externe ale statelor membre adesea nu doresc să solicite azil în aceste state și refuză să li se preleveze amprentele digitale, atunci când autoritățile competente solicită într‑adevăr acest lucru ( 103 ). În principiu, din acel moment, persoanele în cauză ar putea fi desemnate resortisanți ai țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală care nu îndeplinesc condițiile de intrare stabilite la articolul 5 alineatul (1) din Codul Frontierelor Schengen, potrivit articolului 3 punctul 2 din Directiva privind returnarea ( 104 ).

103. Procedura preferată potrivit Directivei privind returnarea este cea a returnării voluntare. În caz de returnare forțată, statul membru în cauză trebuie să emită o interdicție de intrare la nivelul întregii Uniuni și poate înscrie această informație în SIS.

104. Sistemul Dublin, acquis‑ul Schengen și Directiva privind returnarea par să furnizeze un pachet cuprinzător de măsuri. Cu toate acestea, cele două cauze pe care le analizăm scot la iveală lacunele și dificultățile practice în aplicarea unor astfel de norme în cazul în care un număr extraordinar de mare de persoane călătoresc spre Uniunea Europeană pe uscat, mai degrabă decât pe calea aerului, într‑un interval de timp relativ scurt, pentru a căuta adăpost. Am descris deja circumstanțele care existau în perioada cuprinsă între lunile septembrie 2015 și martie 2016 ( 105 ).

Aspectele comune ale întrebărilor instanțelor de trimitere

105. Întrebările adresate de cele două instanțe de trimitere se referă la o serie de aspecte comune.

106. În primul rând, care este metoda generală care trebuie să fie aplicată la interpretarea criteriilor prevăzute la articolele 12, 13 și 14 din Regulamentul Dublin III? Mai precis, aceste dispoziții trebuie interpretate prin coroborare cu acquis‑ul Schengen ( 106 )? În al doilea rând, cooperarea și facilitățile asigurate de statele de tranzit ale Uniunii (în special Croația și Slovenia) echivalează în fapt cu eliberarea unor vize în sensul articolului 2 litera (m) și al articolului 12 din regulamentul menționat (această întrebare nu este adresată în mod expres în cauza A. S., însă răspunsul Curții ar putea fi totuși de ajutor instanței de trimitere în soluționarea procedurii principale) ( 107 )? În al treilea rând, care este modul în care trebuie să fie interpretat articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III? Mai precis, care este semnificația expresiei „a trecut ilegal frontiera” și care este raportul (dacă acesta există) dintre această dispoziție și articolul 5 alineatul (1) din Codul Frontierelor Schengen și, respectiv, articolul 3 punctul 2 din Directiva privind returnarea ( 108 )? În al patrulea rând, resortisanții țărilor terțe cărora li s‑a permis să intre în spațiul Schengen în timpul crizei umanitare din Balcanii de Vest intră sub incidența excepției prevăzute la articolul 5 alineatul (4) litera (c) din Codul Frontierelor Schengen, referitoare la condițiile de intrare pentru resortisanții țărilor terțe ( 109 )? În al cincilea rând, ce anume constituie o „intrare fără obligația de a deține viză” în sensul articolului 14 din Regulamentul Dublin III?

107. În cauza A. S., Curtea este de asemenea invitată să examineze anumite aspecte procedurale ale Regulamentului Dublin III ( 110 ). În sfârșit, este necesar să se analizeze consecințele practice ale interpretării dispozițiilor în discuție în cele două cauze ( 111 ).

108. Aceste întrebări sunt adresate în contextul în care un stat membru a fost descris ca suspendând aplicarea Regulamentului Dublin III pentru o perioadă, în timp ce altele au fost descrise ca „suspendând aplicarea Convenției Schengen”, în măsura în care au ridicat bariere de‑a lungul frontierelor lor interne cu alte state membre ale Uniunii care se află tot în spațiul Schengen ( 112 ).

109. Rolul Curții este exclusiv judiciar: de a asigura, în conformitate cu articolul 19 alineatul (1) TUE, „respectarea dreptului în interpretarea și aplicarea tratatelor”. Este evident că nu este sarcina Curții de a intra pe scena politică pentru a rezolva spinoasa problemă a modului în care, având în vedere geografia Europei, trebuie să se repartizeze solicitanții de protecție internațională între statele membre ale Uniunii. Situația fără precedent care a existat în Balcanii de Vest între lunile septembrie 2015 și martie 2016 a adus însă în centrul atenției lipsa de concordanță între geografie și criteriile detaliate stabilite în capitolul III din Regulamentul Dublin III. Mai direct spus, Curtea este rugată acum să furnizeze o soluție juridică și să o adapteze retroactiv la o situație de fapt în raport cu care normele juridice aplicabile nu sunt adecvate pentru a o soluționa. Oricare ar fi soluția aleasă, este posibil ca aceasta să fie controversată într‑o anumită măsură.

Primul aspect: metoda care trebuie aplicată la interpretarea criteriilor prevăzute la articolele 12, 13 și 14 din Regulamentul Dublin III

110. Instanțele de trimitere din cauzele A. S. și Jafari solicită să se stabilească dacă este necesar să se ia în considerare alte acte ale Uniunii care au legătură cu Regulamentul Dublin III sau dacă acest regulament [în special articolul 2 litera (m), articolul 12, articolul 13 și articolul 14] trebuie să fie interpretat independent de asemenea acte. Este cert că tranzitul a fost organizat cu cooperarea statelor în cauză. Astfel, se ridică în mod necesar problema dacă normele referitoare la resortisanții țărilor terțe care traversează frontierele externe ale Uniunii au influență asupra interpretării Regulamentului Dublin III.

111. Reclamanții din cauza Jafari, alături de Austria, Franța, Grecia, Ungaria, Elveția și Comisia, susțin că criteriile stabilite în capitolul III trebuie să fie interpretate prin coroborare cu alte acte, și anume cu Codul Frontierelor Schengen și cu Directiva privind returnarea.

112. Domnul A. S. susține că interpretarea criteriilor stabilite în capitolul III nu trebuie să se întemeieze exclusiv pe norme naționale sau internaționale. Aceasta trebuie să ia în considerare situația de fapt și obligațiile statelor de tranzit ale Uniunii care au acționat în conformitate cu articolul 33 din Convenția de la Geneva și cu articolul 3 din CEDO (interzicerea torturii), precum și în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) și cu articolul 5 alineatul (4) din Codul Frontierelor Schengen.

113. Italia consideră că aspectul esențial nu este dacă abordarea generală în ceea ce privește interpretarea ia sau nu ia în considerare alte acte ale Uniunii. Susține, în primul rând, că, între lunile septembrie 2015 și martie 2016, statele de tranzit ale Uniunii nu au eliberat vize celor care au trecut pe teritoriul lor. În al doilea rând, subliniază că articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III trebuie interpretat în lumina Convenției de la Geneva.

114. În opinia Regatului Unit, Codul Frontierelor Schengen și Directiva privind returnarea nu au nicio incidență juridică asupra noțiunii „trecere ilegală” care figurează la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III. Acesta din urmă trebuie, așadar, să fie interpretat independent de aceste acte.

115. Nu considerăm că abordarea cu privire la interpretarea criteriilor stabilite în capitolul III presupune o alegere binară între două opțiuni: interpretarea Regulamentului Dublin III complet autonom sau interpretarea acestuia într‑un mod care are drept rezultat definirea termenilor acestui regulament prin trimitere la dispozițiile în vigoare alte altor acte ale Uniunii.

116. Potrivit unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de termenii utilizați, ci și de contextul în care apare aceasta, precum și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție ( 113 ). Primul dintre „principiile generale” cuprinse în Orientările practice comune pentru redactarea legislației Uniunii ( 114 ) prevede că legislația trebuie să fie clară, simplă și precisă, nelăsând nicio incertitudine în mintea cititorului. Atunci când un act prezintă definiții comune cu alte dispoziții legislative ale Uniunii, ar fi rezonabil să se preconizeze o trimitere expresă, deoarece ideea unei definiții care trebuie adoptată implicit este incompatibilă cu principiul securității juridice ( 115 ). Nici Codul Frontierelor Schengen, nici Directiva privind returnarea nu cuprind definiții care să facă trimitere la criteriile stabilite în capitolul III din Regulamentul Dublin III.

117. Modul de redactare a articolului 12 din Regulamentul Dublin III diferă de cel al articolelor 13 și 14, în măsura în care acesta face în mod expres trimitere la Codul de vize care face parte din acquis‑ul Schengen. Această trimitere este suficient de clară, de simplă și de precisă pentru a indica faptul că Codul de vize este relevant pentru interpretarea acestei dispoziții ( 116 ). Acestea fiind spuse, nu rezultă că noțiunea „viză” care figurează la articolul 12 se limitează la definiția care intră sub incidența domeniului de aplicare al Codului de vize ( 117 ).

118. În primul rând, Regulamentul Dublin III se aplică statelor membre care nu fac parte din acquis‑ul Schengen, în special Irlandei și Regatului Unit. În raport cu aceste state, noțiunea „viză” trebuie să se refere la un document recunoscut ca atare în temeiul normelor naționale. În al doilea rând, noțiunea „viză” se referă la categorii de documente în afara vizei de scurtă ședere, care se încadrează în domeniul de aplicare al Codului de vize. Din modul de redactare a articolului 2 litera (m) din Regulamentul Dublin III reiese clar că acest act se aplică în privința a trei tipuri diferite de viză ( 118 ).

119. Acest raționament se aplică și în ceea ce privește articolul 14, în cuprinsul căruia este de asemenea utilizată noțiunea „viză”. Din motive de coerență și consecvență, această noțiune trebuie să fie interpretată tot în același mod ca cea menționată la articolul 12.

120. Rezultă că acquis‑ul Schengen reprezintă un element important care trebuie luat în considerare atunci când se interpretează noțiunea „viză”, însă acesta nu determină semnificația acestei noțiuni în sensul articolului 2 litera (m) și al articolului 12 din Regulamentul Dublin III.

121. Articolul 13 din Regulamentul Dublin III nu face nicio trimitere expresă la vreo măsură cuprinsă în acquis‑ul Schengen sau în Directiva privind returnarea.

122. Cu toate acestea, contextul legislativ indică faptul că Regulamentul Dublin III face parte integrantă din SECA, sistem ce se bazează pe aplicarea integrală și globală a Convenției de la Geneva ( 119 ). Această convenție asigură cadrul internațional pentru protecția refugiaților și a celor care solicită statutul de refugiat. În conformitate cu articolul 31 alineatul (2) din aceasta, statele nu trebuie în principiu să restricționeze circulația refugiaților pe teritoriul lor, iar orice restricții care sunt considerate necesare trebuie aplicate numai până la regularizarea statutului refugiaților sau până la obținerea admiterii acestora în altă țară. Statele trebuie să acorde refugiaților un termen rezonabil și toate facilitățile necesare pentru ca aceștia să obțină admiterea în altă țară. Este necesar să se țină seama de această dispoziție atunci când se interpretează Regulamentul Dublin III ( 120 ). Prin urmare, regulamentul trebuie să fie interpretat în lumina contextului și a obiectivului său și într‑un mod care este conform cu Convenția de la Geneva. Acest aspect rezultă din articolul 78 alineatul (1) TFUE. Din considerentul (39) al acestuia reiese de asemenea că Regulamentul Dublin III trebuie interpretat într‑un mod care respectă drepturile recunoscute de cartă ( 121 ).

123. Întrucât Regulamentul Dublin III face parte integrantă din SECA, acquis‑ul Uniunii în materie de azil constituie de asemenea un element important ( 122 ). Există trimiteri exprese la Directiva privind calificarea, la Directiva privind primirea și la Directiva privind procedurile ( 123 ). SECA a fost conceput într‑un context în care era rezonabil să se presupună că toate statele participante, indiferent dacă sunt state membre sau state terțe, respectă drepturile fundamentale, inclusiv drepturile care își au temeiul în Convenția de la Geneva și în Protocolul din 1967, precum și în CEDO ( 124 ), și că statele membre își pot acorda, prin urmare, încredere reciprocă în această privință ( 125 ). „Tocmai în temeiul principiului încrederii reciproce, legiuitorul Uniunii a adoptat [Regulamentul Dublin II], pentru a raționaliza soluționarea cererilor de azil și pentru a evita aglomerarea sistemului prin obligarea autorităților statelor să soluționeze cereri multiple introduse de același solicitant, pentru a întări securitatea juridică în ceea ce privește determinarea statului responsabil de soluționarea cererii de azil și pentru a evita astfel «forum shoppingul», sistemul având ca obiectiv principal accelerarea soluționării cererilor atât în interesul solicitanților de azil, cât și al statelor participante” ( 126 ). Aceste aspecte sunt centrate pe conceptul de „spațiu de libertate, securitate și justiție” ( 127 ) și mai ales pe SECA, ce se bazează pe încrederea reciprocă și pe prezumția de respectare de către celelalte state membre a dreptului Uniunii, în special a drepturilor fundamentale ( 128 ).

124. Obiectivele principale ale Regulamentului Dublin III atestă intenția legiuitorului Uniunii de a prevedea, în ceea ce privește determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil, norme cu caracter organizatoric care să guverneze relațiile dintre statele membre, la fel ca în cazul primei Convenții de la Dublin ( 129 ). Considerentele (4), (5) și (7) ale Regulamentului Dublin III se referă și la instituirea unei metode clare și operaționale care să facă posibilă determinarea rapidă a statului membru responsabil de soluționarea unei cereri de azil, astfel încât să se garanteze accesul efectiv la procedurile pentru determinarea statutului de refugiat și să nu se compromită obiectivul prelucrării rapide a cererilor de azil ( 130 ).

125. În ce măsură sunt relevante pentru interpretarea criteriilor stabilite în capitolul III la articolul 12, la articolul 13 alineatul (1) și la articolul 14 măsurile care nu fac parte din SECA, cum ar fi Codul Frontierelor Schengen și Directiva privind returnarea?

126. Am explicat deja că suntem de părere că articolele 12 și 14 ar trebui să fie interpretate în mod autonom, deși Codul de vize este relevant în anumite privințe pentru semnificația noțiunii „viză” ( 131 ).

127. În ceea ce privește interpretarea noțiunii „trecere ilegală” de la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, nu există niciun termen corespunzător în Codul Frontierelor Schengen. Prin urmare, nici nu poate fi vorba să se încerce transpunerea acestei noțiuni din Codul Frontierelor Schengen la Regulamentul Dublin III.

128. În plus, domeniul de aplicare personal al normelor prevăzute în titlul II capitolul I din Codul Frontierelor Schengen, referitoare la condițiile de intrare a resortisanților țărilor terțe care traversează frontiera externă a Uniunii, nu este același cu cel al Regulamentului Dublin III. Acesta din urmă se aplică numai resortisanților țărilor terțe care solicită protecție internațională ( 132 ): o categorie de persoane care beneficiază de un statut special în temeiul dreptului internațional, potrivit Convenției de la Geneva.

129. Istoricul legislativ arată că modalitățile de determinare a responsabilității pentru examinarea cererilor de azil pe care le‑a înlocuit Convenția de la Dublin au făcut inițial parte din C