ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
61

Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în temeiul articolului 255 alineatele (1) și (2) CE, orice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică ce are reședința sau sediul într‑un stat membru are drept de acces la documentele instituțiilor, sub rezerva principiilor și a condițiilor care sunt stabilite în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 CE. Regulamentul nr. 1049/2001 vizează conferirea către public a unui drept de acces cât mai larg posibil la documentele instituțiilor. De asemenea, rezultă din acest regulament, în special din articolul 4, care prevede un sistem de excepții în această privință, că dreptul de acces este totuși condiționat de anumite limite întemeiate pe considerente de interes public sau privat (a se vedea Hotărârea Comisia/Technische Glaswerke Ilmenau, citată anterior, punctul 51, Hotărârea din 21 septembrie 2010, Suedia și alții/API și Comisia, C-514/07 P, C-528/07 P și C-532/07 P, Rep., p. I-8533, punctele 69 și 70, Hotărârile citate anterior Comisia/Éditions Odile Jacob, punctul 111, și Comisia/Agrofert Holding, punctul 53, precum și Hotărârea din 14 noiembrie 2013, LPN și Finlanda/Comisia, C‑514/11, punctul 40).
33

În plus, trebuie să se constate că, întrucât obiectivele urmărite de articolul 3 alineatul (1) din regulament constau, după cum s‑a amintit la punctul 27 din prezenta hotărâre, în promovarea previzibilității competenței jurisdicționale în materie de faliment și, prin urmare, a securității juridice, acestea militează în favoarea unei interpretări în sensul că această dispoziție creează și o competență de a se pronunța asupra unei acțiuni revocatorii formulate în cadrul unei proceduri de insolvență și îndreptate împotriva unui pârât care are domiciliul într‑un stat terț. Astfel, o armonizare în Uniune a normelor de competență jurisdicțională pentru acțiunile revocatorii formulate în cadrul unei proceduri de insolvență contribuie la realizarea acestor obiective, independent dacă pârâtul are domiciliul într‑un stat membru sau într‑un stat terț.
3

Articolul 10 din Legea privind farmaciile (Apothekengesetz), astfel cum a fost modificată prin legea publicată în BGBl. I, 41/2006 (denumită în continuare „ApG”), prevede: „(1) Autorizația de creare a unei farmacii se acordă atunci când: 1. un medic este deja stabilit în mod permanent în comuna în care are sediul farmacia și 2. există necesitatea creării unei noi farmacii. (2) Nu există această necesitate atunci când: 1. la data introducerii cererii există deja pe teritoriul comunei de la locul preconizat al exploatării o farmacie de cabinet, iar mai puțin de două posturi de medici care au încheiat un contract cu casa de asigurări de sănătate […] (norme întregi) sunt ocupate de medici generaliști sau 2. distanța dintre locul preconizat al exploatării noii farmacii care urmează să fie înființată și locul exploatării celei mai apropiate farmacii existente este sub 500 de metri sau 3. ca urmare a acestei înființări, numărul persoanelor care vor trebui aprovizionate întotdeauna din locul de exploatare al uneia dintre farmaciile existente în împrejurimi se reduce la sub 5500. (3) Necesitatea în sensul alineatului 2 punctul 1 de mai sus nu există nici când, la data introducerii cererii, există, pe teritoriul comunei de la locul preconizat al exploatării farmaciei, 1. o farmacie de cabinet și 2. un cabinet de grup care a încheiat un contract cu casa de asigurări de sănătate […] […] (4) Persoanele care urmează să fie aprovizionate, în sensul alineatului 2 punctul 3 de mai sus, sunt locuitorii permanenți dintr‑un perimetru de maximum 4 kilometri, pe drum, de la locul exploatării farmaciei existente și care, ca urmare a condițiilor locale, vor trebui întotdeauna să se aprovizioneze de la aceasta din urmă. (5) Atunci când numărul locuitorilor permanenți astfel cum sunt definiți la alineatul 4 de mai sus este de maximum 5500, trebuie să se țină seama, cu ocazia verificării existenței unei necesități, de persoanele care trebuie aprovizionate ca urmare a faptului că își desfășoară activitatea, utilizează servicii sau mijloace de transport în această zonă. (6) Distanța vizată la alineatul 2 punctul 2 de mai sus poate în mod excepțional să nu fie respectată atunci când particularități locale impun aceasta în mod presant în interesul unei bune aprovizionări a populației cu medicamente. (7) În vederea înființării unei noi farmacii este necesară o expertiză efectuată de ordinul austriac al farmaciștilor cu privire la aspectul necesității. […] […]”
11

Articolul 4 din Legea nr. LXXXI din 1996, la care face trimitere articolul 7 din Legea privind impozitul special, definește întreprinderile afiliate după cum urmează: „În scopul prezentei legi, [...] 23. o întreprindere afiliată este constituită din: a) persoana impozabilă și întreprinderea în care persoana impozabilă are direct sau indirect o influență majoritară, în conformitate cu dispozițiile Codului civil; b) persoana impozabilă și întreprinderea care are direct sau indirect o influență majoritară asupra persoanei impozabile, în conformitate cu dispozițiile Codului civil; c) persoana impozabilă și orice altă întreprindere atunci când un terț are direct sau indirect o influență majoritară în ambele întreprinderi, în conformitate cu dispozițiile Codului civil, fiind stabilit că rudele apropiate care au o influență majoritară asupra persoanei impozabile și asupra celeilalte întreprinderi trebuie să fie considerate terți; d) comerciantul străin și sediul său maghiar, sediile comerciantului străin, precum și sediul maghiar al comerciantului străin și orice întreprindere care are cu comerciantul străin unul dintre raporturile definite la literele a)-c); e) persoana impozabilă și sediul său străin, precum și sediul străin al persoanei impozabile și orice întreprindere care are cu persoana impozabilă unul dintre raporturile definite la literele a)-c).”
5

Articolul 2.20 alineatul 1 litera (c) din această convenție, care a înlocuit fostul articol 13 secțiunea A alineatul 1 litera (c) din Legea uniformă Benelux privind mărcile, are următorul cuprins: „1. Marca înregistrată conferă titularului său un drept exclusiv. Fără a aduce atingere unei eventuale aplicări a dreptului comun în materie de răspundere civilă, dreptul exclusiv conferit de o marcă permite titularului său să interzică oricărui terț care nu are consimțământul său următoarele: […] (c) să utilizeze în comerț un semn identic sau similar cu marca pentru produse sau servicii care nu sunt similare cu cele pentru care este înregistrată marca, atunci când această marcă se bucură de renume pe teritoriul Benelux și când prin utilizarea semnului fără un motiv întemeiat se obțin foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii sau se aduce atingere acestora; […]”
9

Până la 28 august 2001, DMC Design for Media and Communication GmbH & Co. KG (denumită în continuare „DMC KG”) era o societate în comandită simplă cu sediul la Hamburg (Germania). În calitate de societate de persoane, comanditarii acesteia erau la data respectivă K‑GmbH și S‑GmbH, fostă Hubert Schillhuber (denumită în continuare „HS”). Comanditatul acesteia era DMC Design for Media and Communication GmbH (denumită în continuare „DMC GmbH”), societate de drept german. Până la 28 noiembrie 2000, jumătate din participațiile în această din urmă societate de capital au fost deținute de K‑GmbH și jumătate de HS, fiecare cu o valoare de 50000 de mărci germane (DEM).
26

Or, trebuie să se constate că această situație nu se regăsește în speță. Astfel, interpretarea solicitată privind domeniul de aplicare al dreptului de deducere a TVA‑ului, precum și a principiilor neutralității fiscale și securității juridice are legătură directă cu obiectul litigiului principal, al cărui caracter real nu pare să poată fi contestat. În plus, decizia de trimitere conține elemente de fapt și de drept suficiente pentru ca Curtea să fie în măsură să răspundă în mod util la întrebările care i‑au fost adresate.
14

Articolul 2 din Ordinul ministrului agriculturii, naturii și calității alimentelor nr. TRCJZ/2006/1978 de reglementare a aplicării cadrului normativ privind ecocondiționalitatea în cazul ajutoarelor directe pentru venit în favoarea agricultorilor în cadrul politicii agricole comune (Regeling van de Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit, nr. TRCJZ/2006/1978, houdende beleidsregels over de toepassing van het normenkader randvoorwaarden in het kader van de directe inkomenssteun aan landbouwers in het kader van het Gemeenschappelijk landbouwbeleid) din 24 iulie 2006 (denumit în continuare „ordinul”) prevede: „1. În cazul unei încălcări a obligațiilor rezultate din articolul 3 din Decretul privind politica agricolă comună – ajutorul pentru venit pentru anul 2006, ajutorul pentru venit se reduce, sub rezerva cazurilor de forță majoră […], cu un procentaj care depinde: — de aprecierea cazului de nerespectare, — de numărul cazurilor de nerespectare și — de domeniul politicii sub incidența căreia intră normele de ecocondiționalitate care nu au fost respectate. 2. Aprecierea nerespectării se realizează pe baza următoarelor patru criterii: a. repetarea; b. amploarea; c. gravitatea; d. persistența. […]”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Onuekwere, pe de o parte, și Secretary of State for the Home Department (ministrul de interne, denumit în continuare „Secretary of State”), pe de altă parte, cu privire la o decizie prin care se refuză domnului Onuekwere acordarea unui permis de ședere permanentă în calitate de membru al familiei unui cetățean al Uniunii.
27

În această privință, trebuie constatat de la bun început că, întrucât orice taxă are în mod necesar un scop bugetar, simpla împrejurare că o taxă precum IVMDH are un obiectiv bugetar nu poate, în sine, fără să golească de orice substanță articolul 3 alineatul (2) din Directiva 92/12, să fie suficientă pentru a exclude ca această taxă să poată fi considerată ca având deopotrivă un scop specific în sensul acestei dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea EKW și Wein & Co., citată anterior, punctul 33).
6

Clauza 2 din acordul‑cadru, intitulată „Concediul pentru creșterea copilului”, are următorul cuprins: „(1) În temeiul prezentului acord, sub rezerva clauzei 2.2, se acordă lucrătorilor, bărbați și femei, un drept individual la concediu pentru creșterea copilului, pe baza nașterii sau adopției unui copil, pentru a le da posibilitatea să îngrijească acel copil, pe o perioadă de cel puțin trei luni, până la o vârstă dată de maximum opt ani care urmează să fie stabilită de statele membre și/sau de partenerii sociali. [...] (3) Condițiile de acces și modalitățile de aplicare a concediului pentru creșterea copilului sunt definite de lege și/sau de convențiile colective din statele membre, cu respectarea cerințelor minime ale prezentului acord. Statele membre și/sau partenerii sociali pot, în special: (a) să hotărască dacă concediul pentru creșterea copilului este acordat integral, parțial, fragmentat sau sub formă de credit de timp; (b) să condiționeze dreptul la concediul pentru creșterea copilului de o perioadă de muncă și de vechime care nu poate depăși un an; [...] (4) Pentru a se asigura că lucrătorii își pot exercita dreptul la concediul pentru creșterea copilului, statele membre sau partenerii sociali iau măsurile necesare pentru a proteja lucrătorii împotriva concedierii pe motiv de solicitare sau efectuare a concediului pentru creșterea copilului în conformitate cu legislația, convențiile colective și practicile la nivel național. (5) La sfârșitul concediului pentru creșterea copilului, lucrătorii au dreptul de a‑și relua același post sau, dacă acest lucru nu este posibil, un post echivalent sau similar care să corespundă contractului sau relației lor de muncă. (6) Drepturile dobândite sau în curs de a fi dobândite de lucrător la data la care începe concediul pentru creșterea copilului se mențin ca atare până la sfârșitul acestui concediu. La sfârșitul concediului pentru creșterea copilului se aplică aceste drepturi, inclusiv orice modificare conformă cu legislația, convențiile colective sau practica la nivel național. [...]”
5

Articolul 57 din directiva menționată are următorul cuprins: „Fără a aduce atingere dispozițiilor [Directivei 68/151] și [ale celei de A doua directive 77/91/CEE a Consiliului din 13 decembrie 1976 de coordonare, în vederea echivalării, a garanțiilor impuse societăților comerciale în statele membre, în înțelesul articolului 58 al doilea paragraf din tratat, pentru protejarea intereselor asociaților sau terților, în ceea ce privește constituirea societăților comerciale pe acțiuni și menținerea și modificarea capitalului acestora (JO 1977, L 26, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 8], statele membre pot să nu aplice dispozițiile prezentei directive privind conținutul, auditarea și publicitatea conturilor anuale societăților care intră sub incidența dreptului lor intern și care sunt filiale în înțelesul [celei de A șaptea directive 83/349/CEE a Consiliului din 13 iunie 1983 în temeiul articolului 54 alineatul (3) litera (g) din tratat, privind conturile consolidate (JO L 193, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 58)], dacă sunt îndeplinite următoarele condiții: (a) întreprinderea‑mamă intră sub incidența legislației unui stat membru; (b) toți acționarii sau asociații filialei s‑au declarat de acord cu exonerarea de obligația în cauză; această declarație trebuie făcută pentru fiecare exercițiu financiar; (c) întreprinderea‑mamă a declarat că garantează angajamentele asumate de filială; (d) declarațiile menționate la literele (b) și (c) fac obiectul unei publicități efectuate de filială în modul prevăzut de legislația statului membru în conformitate cu articolul 3 din Directiva [68/151]; (e) filiala este inclusă în conturile consolidate întocmite de întreprinderea‑mamă în conformitate cu Directiva [83/349]; (f) exonerarea menționată anterior este indicată în anexa la conturile consolidate întocmite de întreprinderea‑mamă; (g) conturile consolidate menționate la litera (e), raportul anual consolidat și raportul întocmit de persoana responsabilă pentru auditarea conturilor respective fac obiectul unei publicități efectuate de filială în modul prevăzut de legislația statului membru, în conformitate cu articolul 3 din Directiva [68/151].”
101

În plus, atunci când se pronunță asupra unui recurs, Curtea nu are nici sarcina de a substitui, pentru motive de echitate, aprecierea Tribunalului cu propria apreciere, atunci când acesta se pronunță, în exercitarea competenței sale de fond, asupra cuantumului amenzii aplicate unei întreprinderi ca urmare a încălcării de către aceasta a normelor de drept al Uniunii (a se vedea în special Hotărârea din 10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia, C-328/05 P, Rep., p. I-3921, punctul 98 și jurisprudența citată). Mai mult, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când stabilește cuantumul unei asemenea amenzi, Comisia nu are obligația să ia în considerare situația economică a întreprinderii în cauză, deoarece recunoașterea unei astfel de obligații ar produce avantaje concurențiale nejustificate întreprinderilor celor mai puțin adaptate la condițiile pieței (a se vedea în special Hotărârea SGL Carbon/Comisia, citată anterior, punctul 100 și jurisprudența citată).
—

pentru Nintendo Co. Ltd, Nintendo of America Inc. și Nintendo of Europe GmbH, de M. Howe, QC, de L. Lane, barrister, de R. Black, de C. Thomas și de D. Nickless, solicitors, de G. Mondini și de G. Bonelli, avvocati;
14

În conformitate cu Regulamentul din 1999 privind concediul de maternitate și concediul pentru creșterea copilului etc. (The Maternity and Parental Leave etc. Regulations 1999), o salariată are dreptul la un concediu obișnuit de maternitate și la un concediu suplimentar de maternitate în cazul în care sunt îndeplinite anumite condiții, precum și la protejarea contractului său de muncă în perioada concediului de maternitate. Acest regulament conferă de asemenea salariatei dreptul de a fi reintegrată în funcție, precum și protecție împotriva concedierii abuzive.
—

pentru Government department și Board of management of a community school, de E. Creedon, în calitate de agent, asistată de G. Durcan, SC, și de C. Smith, BL;
49

Aceeași situație se regăsește în ceea ce privește competența de a stabili „condițiile de plată”, care este conferită Comisiei prin articolul 80 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 528/2012. Astfel, articolul 7 alineatul (2) primul paragraf, articolul 13 alineatul (3) al doilea paragraf, articolul 43 alineatul (2) primul paragraf, articolul 45 alineatul (3) al doilea paragraf și articolul 54 alineatul (3) din acest regulament stabilesc ele însele un termen de 30 de zile pentru plata taxei datorate Agenției pentru diferitele intervenții ale acesteia. Potrivit articolului 80 alineatul (3) litera (f), termenele‑limită pentru plata taxelor datorate pentru celelalte intervenții ale Agenției „se fixează ținând seama de termenele limită ale procedurilor prevăzute în [același] regulament”. În ceea ce privește celelalte condiții de plată, articolul 80 alineatul (3) litera (c) menționează „posibilitatea de a achita plățile în mai multe rate și etape” pentru a ține cont de necesitățile specifice ale IMM‑urilor. Exercitarea de către Comisie a competenței care îi este conferită prin articolul 80 alineatul (1) litera (c) se înscrie astfel într‑un cadru normativ stabilit prin însuși actul legislativ, pe care actul de punere în aplicare nu poate nici să îl modifice, nici să îl completeze cu privire la elemente neesențiale.
7

Articolul 7 alineatele (1) și (2) din directiva menționată are următorul cuprins: „(1) Toți cetățenii Uniunii au dreptul de ședere pe teritoriul altui stat membru pentru o perioadă mai mare de trei luni în cazurile în care: (a) sunt lucrători care desfășoară activități salariate sau activități independente în statul membru gazdă sau (b) dispun de suficiente resurse pentru ei și pentru membrii familiilor lor, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii, și dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă sau (c) – sunt înscriși într‑o instituție privată sau publică, acreditată sau finanțată de către statul membru gazdă pe baza legislației sau practicilor sale administrative, cu scopul principal de a urma studii, inclusiv de formare profesională și – dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă și asigură autoritatea națională competentă, printr‑o declarație sau o altă procedură echivalentă la propria alegere, că posedă suficiente resurse pentru ei înșiși și pentru membrii de familie, astfel încât să nu devină o povară pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în timpul perioadei de ședere sau (d) sunt membri de familie care însoțesc ori se alătură unui cetățean al Uniunii care îndeplinește el însuși condițiile menționate la literele (a), (b) sau (c). (2) Dreptul de ședere prevăzut la alineatul (1) se extinde asupra membrilor de familie care nu au cetățenia unui stat membru, în cazul în care îl însoțesc ori i se alătură cetățeanului Uniunii în statul membru gazdă, cu condiția ca cetățeanul Uniunii să îndeplinească condițiile menționate la alineatul (1) literele (a), (b) sau (c).”
28

În această privință, s‑a statuat deja că o reglementare națională care este aplicabilă numai participațiilor care permit să se exercite o influență certă asupra deciziilor unei societăți și să se stabilească activitățile acesteia face parte din domeniul de aplicare al articolului 49 TFUE referitor la libertatea de stabilire (a se vedea Hotărârea din 25 octombrie 2012, Comisia/Belgia, C‑387/11, punctul 34, Hotărârea Test Claimants in the FII Group Litigation, citată anterior, punctul 91 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Beker, citată anterior, punctul 25). În schimb, dispozițiile naționale care se aplică participațiilor efectuate numai cu intenția de a realiza un plasament financiar, fără a exista intenția de a influența administrarea și controlul întreprinderii, trebuie examinate exclusiv din perspectiva liberei circulații a capitalurilor (a se vedea Hotărârile citate anterior Comisia/Belgia, punctul 34, Test Claimants in the FII Group Litigation, punctul 92 și jurisprudența citată, precum și Beker, punctul 26).
19

Doamna G., cetățean peruan, s‑a căsătorit la 6 martie 2009 cu un resortisant olandez (denumit în continuare „persoana de referință G”). Doamna G. a susținut în cadrul procedurii principale că are împreună cu persoana de referință G o fiică și că, în plus, are un fiu care face parte din familia formată din ea și persoana de referință G.
24

La punctul 2 din decizia de trimitere, Østre Landsret (Curtea Regională din estul Danemarcei) menționează că Liniile directoare D.A.5.11.9.2 descriu fondurile comune de plasament după cum urmează: „Printr‑un răspuns cu forță obligatorie, Skatterådet [Comisia Fiscală Națională] a urmat Hotărârea Curții [din 28 iunie 2007, JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust și The Association of Investment Trust Companies (C-363/05, Rep., p. I-5517, denumită în continuare Hotărârea „JP Morgan Fleming”)]. În răspunsul său, Skatterådet definește fondurile comune de plasament care, potrivit jurisprudenței daneze, sunt considerate scutite de TVA. A se vedea liniile directoare informative privind interpretarea în materie fiscală 2008 353.SR. Următoarele fonduri comune de plasament sunt scutite de TVA la articolul 13 alineatul 1 punctul 11) litera f) din Legea privind [TVA‑ul]: 1. Fondurile comune de plasament și alte [OPCVM‑uri] care intră în domeniul de aplicare al Directivei [85/611]. 2. Fondurile comune de plasament care administrează conturi; a se vedea articolul 2 din Legea privind impozitarea membrilor fondurilor de plasament care administrează conturi, indiferent dacă fondurile intră sau nu intră în domeniul de aplicare al Directivei [85/611]. 3. Organismele de plasament colectiv cu caracter fiscal care intră sub incidența articolului 16 C alineatul 1 din Legea privind calculul impozitelor [Ligningsloven], indiferent dacă acestea intră sau nu intră în domeniul de aplicare al Directivei [85/611]. 4. Societățile sau fondurile de investiții care intră sub incidența articolului 19 alineatele 2, 3 și 4 din Legea privind tratamentul fiscal al câștigurilor și al pierderilor aferente cesiunii de acțiuni [Aktieavancebeskatningsloven], indiferent dacă acestea intră sau nu intră în domeniul de aplicare al Directivei [85/611]. 5. Fondurile de acumulare prin emitere de certificate care intră sub incidența articolului 1 alineatul 1 punctul 5a) din Legea privind serviciul social [Lov om social service], indiferent dacă acestea intră sau nu intră în domeniul de aplicare al Directivei [85/611]. 6. Societățile fiduciare de investiții, a se vedea [Hotărârea JP Morgan Fleming], indiferent dacă acestea intră sau nu intră sub incidența punctelor 2-5. 7. Alte instituții de plasament colectiv în valori mobiliare care, pe baza unei evaluări concrete, pot fi considerate că oferă servicii similare cu serviciile pe care le oferă fondurile comune de plasament descrise la punctele 1-6 și, în concurență cu aceste servicii, în special membrilor și acționarilor lor în vederea repartizării riscurilor privind investițiile în valori mobiliare.”