13

În hotărârea atacată, Tribunalul a rezumat cadrul factual de la originea litigiului cu care a fost sesizat după cum urmează: „1 La 20 noiembrie 2001, intervenienta [Société des produits Nestlé] a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene la [EUIPO], în temeiul Regulamentului [nr. 207/2009]. 2 Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul verbal FITNESS. 3 Produsele pentru care a fost solicitată înregistrarea fac parte din clasele 29, 30 și 32 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri: – clasa 29: «Lapte, frișcă, unt, brânzeturi, iaurturi și alte preparate alimentare pe bază de lapte, înlocuitori de produse lactate, ouă, jeleuri, fructe, legume, preparate de proteine pentru consum uman»; – clasa 30: «Cereale și preparate din cereale; cereale gata pentru consum; cereale pentru micul dejun; produse alimentare pe bază de orez sau de făină»; – clasa 32: «Ape necarbogazoase, carbogazoase sau carbonatate, ape de izvor, ape minerale, ape aromatizate, băuturi de fructe, sucuri de fructe, nectare, limonade, ape gazoase și alte băuturi nealcoolice, siropuri și alte preparate pentru fabricarea băuturilor». 4 La 30 mai 2005, marca solicitată a fost înregistrată ca marcă a Uniunii Europene sub numărul 2470326, pentru produsele vizate la punctul 3 de mai sus (denumită în continuare «marca contestată»). 5 La 2 septembrie 2011, reclamanta, [European Food], a depus o cerere de declarare a nulității mărcii contestate în temeiul articolului 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din același regulament. 6 La 18 octombrie 2013, divizia de anulare a respins cererea de declarare a nulității în totalitate. 7 La 16 decembrie 2013, reclamanta a formulat o cale de atac la EUIPO împotriva deciziei diviziei de anulare. 8 Prin decizia din 19 iunie 2015 (denumită în continuare «decizia atacată»), Camera a patra de recurs a EUIPO a respins calea de atac. 9 Camera de recurs a considerat că, în cadrul unei proceduri de anulare, sarcina probei faptului că marca contestată era lipsită de caracter distinctiv sau era descriptivă, în sensul articolului 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul nr. 207/2009, revenea persoanei care a solicitat declararea nulității. Aceasta a adăugat că data relevantă cu privire la care trebuiau aduse dovezi era data depunerii mărcii contestate, și anume 20 noiembrie 2001. Pe de altă parte, în opinia sa, dat fiind că era vorba despre produse puțin oneroase de larg consum, publicul relevant dădea dovadă de un grad de atenție inferior mediei. 10 În ceea ce privește pretinsul caracter descriptiv, camera de recurs a considerat că majoritatea dovezilor prezentate în fața diviziei de anulare erau ulterioare datei relevante sau priveau teritoriul României anterior aderării acesteia la Uniunea Europeană. În ceea ce privește copiile dicționarelor referitoare la termenul „fitness”, aceasta a considerat că termenul menționat nu desemna o caracteristică intrinsecă a produselor în cauză în percepția consumatorilor în anul 2001. Ea a considerat că, pentru produsele în cauză, respectivul termen era sugestiv și reprezenta o evocare vagă. Prin urmare, în opinia sa, probele prezentate în fața diviziei de anulare nu erau suficiente pentru a dovedi caracterul descriptiv al mărcii contestate. 11 Pe de altă parte, camera de recurs a respins ca tardive, fără să le ia în considerare, o serie de probe prezentate pentru prima oară în fața sa. În această privință, ea a aplicat prin analogie norma 50 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul [nr. 2868/95] coroborată cu norma 37 litera (b) punctul (iv) din același regulament. 12 Camera de recurs a apreciat deopotrivă că, întrucât termenul «fitness» are un conținut evocator și ambiguu, acesta era apt să identifice produsele vizate de marca considerată ca provenind de la intervenientă și să le distingă, așadar, de cele ale altor întreprinderi. Prin urmare, aceasta a concluzionat că reclamanta nu demonstrase lipsa de caracter distinctiv al acestei mărci.”