CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

NILS WAHL

din 20 octombrie 2016 ( 1 )

Cauza C‑413/14 P

Intel Corporation Inc.

împotriva

Comisiei Europene

„Recurs –Articolul 102 TFUE –Abuz de poziție dominantă –Reduceri de fidelitate –Calificare drept practică abuzivă –Criteriu juridic aplicabil –Încălcare unică și continuă –Dreptul la apărare –Articolul 19 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 –Interviu referitor la obiectul unei investigații –Competența Comisiei –Punere în aplicare –Efecte„

Cuprins

I – Cadrul juridic II – Istoricul cauzei III – Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată IV – Procedura în fața Curții și concluziile recurentei V – Aprecierea motivelor de recurs A – Considerații introductive B – Primul motiv de recurs: criteriul juridic care trebuie aplicat în cazul așa‑numitelor „reduceri de exclusivitate” 1. Principalele argumente ale părților 2. Analiză a) Aprecierea reducerilor și a plăților recurentei efectuată cu titlu principal de Tribunal i) Principiile fundamentale ale jurisprudenței Curții privind reducerile ii) Împrejurările cauzei ca modalitate de stabilire a existenței unui efect probabil al comportamentului incriminat asupra concurenței iii) Potrivit jurisprudenței, există doar două categorii de reduceri – Caracterul irefragabil al unei prezumții de nelegalitate privind forma – Reducerile de fidelitate nu sunt întotdeauna prejudiciabile – Efectele reducerilor de fidelitate depind de context – Practicile conexe impun aprecierea tuturor împrejurărilor iv) Concluzie intermediară b) Aprecierea cu titlu subsidiar a capacității de a restrânge concurența, efectuată de Tribunal i) Capacitate și/sau probabilitate ii) Elemente reținute de Tribunal în susținerea constatării unui abuz iii) Alte împrejurări – Extinderea pe piață – Durata – Performanța pe piață a concurentului și scăderea prețurilor – Testul AEC c) Concluzie C – Al doilea motiv de recurs: luarea în considerare a extinderii pe piață pentru a stabili dacă o întreprindere a abuzat de poziția sa dominantă 1. Principalele argumente ale părților 2. Analiză D – Al treilea motiv de recurs: calificarea anumitor reduceri drept „reduceri de exclusivitate” 1. Principalele argumente ale părților 2. Analiză E – Al patrulea motiv de recurs: dreptul la apărare 1. Principalele argumente ale părților 2. Analiză a) Reuniunea în cauză era un interviu, în sensul articolului 19 din Regulamentul nr. 1/2003 b) Nota internă nu a remediat eroarea procedurală c) Consecința neînregistrării reuniunii în cauză F – Al cincilea motiv de recurs: competența 1. Principalele argumente ale părților 2. Analiză a) Observații generale: punere în aplicare și/sau efecte? b) Aprecierea de către Tribunal a aplicării criteriilor de atribuire a competenței pertinente i) Punerea în aplicare ii) Efectele „calificate” G – Al șaselea motiv de recurs: valoarea amenzii 1. Principalele argumente ale părților 2. Analiză VI – Consecințele aprecierii VII – Concluzie

1. Prin prezentul recurs, Intel Corporation (denumită în continuare „Intel” sau „recurenta”) solicită Curții anularea Hotărârii din 12 iunie 2014, Intel/Comisia ( 2 ), prin care Tribunalul a respins acțiunea sa în anularea Deciziei C(2009) 3726 final a Comisiei din 13 mai 2009 privind o procedură inițiată în temeiul articolului 82 [CE] (în prezent articolul 102 TFUE) și al articolului 54 din Acordul privind SEE (cauza COMP/C‑3/37.990 – Intel) (denumită în continuare „decizia contestată”) ( 3 ).

2. Cauza ridică o serie de chestiuni de principiu importante, inclusiv aplicarea noțiunii „încălcare unică și continuă” în contextul actualului articol 102 TFUE, puterea discreționară care ar trebui să revină Comisiei în ceea ce privește înregistrarea interviurilor pe care le realizează în cadrul investigațiilor sale și întinderea competenței Comisiei de a investiga încălcările săvârșite în străinătate.

3. În plus, cauza oferă Curții posibilitatea de a‑și preciza jurisprudența referitoare la abuzul de poziție dominantă, în sensul articolului 102 TFUE. Mai precis, se pune problema dacă, în lumina jurisprudenței rezultate din Hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia ( 4 ), este justificată stabilirea unei distincții între diferite tipuri de reduceri. Ținând cont de jurisprudența respectivă, Curtea trebuie să stabilească criteriul juridic corect care trebuie aplicat în cazul unei anumite categorii de reduceri, calificate de Tribunal în hotărârea atacată drept „reduceri de exclusivitate”.

4. În special, Curtea este chemată să decidă dacă Tribunalul a considerat în mod corect că reducerile de tipul celor în discuție în prezenta cauză sunt în mod intrinsec anticoncurențiale. Natura intrinsec anticoncurențială a reducerilor menționate ar face inutilă aprecierea tuturor împrejurărilor cauzei pentru a stabili dacă respectivul comportament este efectiv în măsură să restrângă concurența pe o anumită piață.

I – Cadrul juridic

5. Potrivit considerentului (25) al Regulamentului (CE) nr. 1/2003 ( 5 ), Comisia ar trebui, mai ales, să fie împuternicită să intervieveze orice persoană care ar putea fi în posesia unor informații utile și să înregistreze declarațiile făcute.

6. Articolul 19 din regulament se referă la competența Comisiei de a lua declarații. Alineatul (1) al acestui articol prevede: „Pentru a‑și îndeplini îndatoririle atribuite prin prezentul regulament, Comisia poate să intervieveze orice persoană fizică sau juridică care consimte să fie intervievată în scopul obținerii de informații privind obiectul investigației.”

7. Articolul 27 alineatul (2) din regulament prevede: „Drepturile la apărare ale părților în cauză sunt pe deplin garantate în cadrul procedurilor. Acestea au dreptul de acces la dosarul Comisiei, sub rezerva interesului legitim al întreprinderilor de a‑și proteja secretele de afaceri. Dreptul de acces la dosar nu include accesul la informațiile confidențiale și documentele interne ale Comisiei sau ale autorităților de concurență ale statelor membre […]”

8. Considerentul (3) al Regulamentului (CE) nr. 773/2004 ( 6 ) arată că, atunci când Comisia realizează interviuri, persoanele audiate trebuie să fie informate cu privire la scopul audierii și la orice înregistrare care ar putea fi făcută.

9. Articolul 3 din regulamentul menționat se referă la competența Comisiei de a lua declarații. Acesta prevede: „(1) Atunci când Comisia intervievează o persoană cu consimțământul acesteia în conformitate cu articolul 19 din Regulamentul [nr. 1/2003], aceasta indică, la începutul interviului, temeiul juridic și scopul interviului și reamintește natura sa voluntară. De asemenea, Comisia informează persoana intervievată cu privire la intenția de a înregistra interviul. (2) Interviul poate fi luat prin orice mijloace, inclusiv prin telefon sau pe cale electronică. (3) Comisia poate înregistra sub orice formă declarațiile făcute de persoanele intervievate. O copie a oricărei înregistrări trebuie pusă la dispoziția persoanei intervievate pentru aprobare. Dacă este cazul, Comisia stabilește un termen în care persoana intervievată îi poate comunica orice corectare care trebuie făcută în declarație.”

II – Istoricul cauzei

10. Istoricul cauzei, astfel cum este prezentat în hotărârea atacată, poate fi rezumat după cum urmează.

11. Intel este o societate de drept american care asigură proiectarea, dezvoltarea, producția și comercializarea microprocesoarelor (denumite în continuare „UCP”), a „chipset‑urilor” și a altor componente semiconductoare, precum și soluții pentru platforme în cadrul prelucrării datelor și al dispozitivelor de comunicare.

12. La 18 octombrie 2000, Advanced Micro Devices (denumită în continuare „AMD”) a înaintat Comisiei o plângere oficială în temeiul Regulamentului nr. 17 ( 7 ), pe care a completat‑o cu noi fapte și noi afirmații în cadrul unei plângeri suplimentare din 26 noiembrie 2003.

13. În luna mai a anului 2004, Comisia a lansat o serie de investigații având ca obiect afirmațiile cuprinse în plângerea suplimentară a AMD.

14. La 17 iulie 2006, AMD a depus o plângere la Bundeskartellamt (Biroul Federal Anticartel, Germania), în care a afirmat că Intel avea printre altele înțelegeri comerciale care vizau excluderea concurenței cu Media‑Saturn‑Holding GmbH (denumită în continuare „MSH”), un detailist european de dispozitive microelectronice și primul detailist european de calculatoare de birou. Biroul Federal Anticartel și Comisia au făcut schimb de informații pe această temă.

15. La 23 august 2006, Comisia a avut o reuniune cu un înalt responsabil, domnul D1, de la Dell Inc., un client al Intel ( 8 ). Comisia nu a depus lista referitoare la temele acestei reuniuni la dosarul cauzei și nu a întocmit un proces‑verbal. Un membru al echipei Comisiei însărcinat cu dosarul a redactat o notă după această reuniune, care a fost calificată drept internă de Comisie. La 19 decembrie 2008, Comisia a furnizat recurentei o versiune neconfidențială a acestei note.

16. La 26 iulie 2007, Comisia a notificat recurentei o comunicare privind obiecțiunile (denumită în continuare „comunicarea privind obiecțiunile din 2007”) referitoare la comportamentul său în privința a cinci principali producători de echipamente originale („Original Equipment Manufacturer”, denumiți în continuare „OEM”), respectiv Dell, Hewlett‑Packard Company (HP), Acer Inc., NEC Corp. și International Business Machines Corp. (IBM).

17. La 17 iulie 2008, Comisia a trimis recurentei o comunicare suplimentară privind obiecțiunile referitoare la comportamentul său în privința MSH și a Lenovo Group Ltd (denumit în continuare „Lenovo”). Aceasta cuprindea probe noi privind comportamentul Intel față de unii dintre OEM incluși în comunicarea privind obiecțiunile din 2007, probe care au parvenit Comisiei după publicarea acesteia.

18. După mai multe etape procedurale, la 13 mai 2009, Comisia a adoptat decizia contestată, în care a apreciat că Intel a încălcat articolul 82 CE și articolul 54 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), din octombrie 2002 până în decembrie 2007, prin punerea în aplicare a unei strategii care viza excluderea unui concurent, respectiv AMD, de pe piața UCP‑urilor cu arhitectură x86 (denumite în continuare „UCP‑uri x86”).

19. Această decizie cuprindea următoarele considerații.

20. Produsele în discuție sunt UCP‑uri. Arhitectura x86 este este un standard proiectat de Intel pentru UCP‑urile sale, care poate funcționa atât cu sistemul de operare Windows, cât și cu Linux. În principal, Windows este legat de setul de instrucțiuni x86. Înainte de anul 2000, existau mai mulți producători de UCP‑uri x86, însă majoritatea acestora au ieșit de pe piață. Potrivit deciziei atacate, Intel și AMD sunt în esență singurele companii care încă mai produc UCP‑uri x86.

21. În plus, Comisia a concluzionat în decizia contestată că piața relevantă a produselor nu era mai mare decât piața UCP‑urilor x86. Totuși, aceasta nu s‑a pronunțat asupra problemei dacă există o piață unică a UCP‑urilor x86 pentru toate calculatoarele sau dacă se impune să se facă distincția între trei piețe separate de UCP‑uri x86, respectiv cea pentru calculatoare de birou, cea pentru laptopuri și cea pentru servere. Potrivit deciziei contestate, având în vedere cotele de piață ale Intel pentru fiecare dintre aceste segmente, concluziile referitoare la poziția dominantă rămân aceleași.

22. În decizia contestată, piața geografică a fost definită ca fiind mondială.

23. În ceea ce privește poziția dominantă, în perioada de 10 ani examinată de Comisie (1997-2007), Intel a deținut cote de piață de peste sau de aproximativ 70 %. Mai mult, Comisia a identificat pe piața UCP‑urilor x86 bariere semnificative de intrare și de extindere. Aceste bariere rezultă în special din investițiile nerecuperabile în cercetare și dezvoltare, în proprietatea intelectuală și în instalațiile de producție necesare producerii UCP‑urilor x86. Pe baza cotelor de piață Intel și a barierelor de intrare și de extindere pe piața în cauză, Comisia a concluzionat că Intel a deținut o poziție dominantă pe piață cel puțin în perioada care face obiectul deciziei, respectiv octombrie 2002-decembrie 2007.

24. În decizia contestată, Comisia a identificat două tipuri de comportamente manifestate de Intel față de partenerii săi comerciali: reducerile condiționate și așa‑numitele „restricții propriu‑zise” (naked restrictions).

25. În ceea ce privește primul tip, Intel a acordat reduceri celor patru OEM, în speță Dell, Lenovo, HP și NEC, cu condiția ca aceștia să achiziționeze de la ea totalitatea sau cvasitotalitatea UCP‑urilor x86. De asemenea, Intel a efectuat plăți către MSH, cu condiția ca acesta să vândă exclusiv calculatoare echipate cu UCP‑uri x86 de la Intel.

26. Potrivit deciziei contestate, reducerile condiționate acordate de Intel sunt descrise ca fiind reduceri de fidelitate. În ceea ce privește plățile condiționate efectuate de Intel către MSH, Comisia a concluzionat că mecanismul economic al acestor plăți este echivalent cu cel al reducerilor condiționate acordate OEM.

27. De asemenea, decizia contestată analizează în termeni economici capacitatea reducerilor și a plăților efectuate către MSH de a elimina un concurent care ar fi la fel de eficient ca Intel („as‑efficient‑competitor test” [criteriul concurentului la fel de eficient], denumit în continuare „testul AEC”) ( 9 ).

28. În lumina acestor considerații, Comisia a concluzionat că reducerile și plățile condiționate ale Intel au determinat fidelitatea unor OEM‑cheie și a MSH. Aceste practici ar fi avut efecte suplimentare, reducând în mod semnificativ capacitatea concurenților de a rivaliza în ceea ce privește performanțele UCP‑urilor lor de tip x86. În consecință, comportamentul anticoncurențial al societății Intel a determinat limitarea posibilității de alegere a consumatorilor și o motivație mai scăzută pentru inovații.

29. În ceea ce privește al doilea tip de comportament identificat în decizia contestată, și anume restricțiile propriu‑zise, Comisia a considerat că Intel a efectuat plăți către trei OEM, respectiv HP, Acer și Lenovo, cu condiția ca aceștia să își amâne sau să își anuleze lansarea de produse echipate cu UCP bazate pe tehnologia AMD și/sau să impună restricții în ceea ce privește distribuția acestor produse. Comisia a concluzionat că acest comportament al Intel privind restricțiile propriu‑zise a cauzat un prejudiciu concurenței, întrucât consumatorii au fost privați de o posibilitate de alegere de care ar fi beneficiat în mod normal. În opinia Comisiei, acest comportament nu a constituit o concurență normală, întemeiată pe merite.

30. Comisia a concluzionat în decizia contestată că, în toate situațiile, comportamentul Intel față de OEM sus‑menționați și față de MSH constituie un abuz în sensul articolului 102 TFUE, însă că fiecare dintre aceste abuzuri se înscrie și într‑o strategie de ansamblu care are ca obiectiv excluderea AMD, singurul concurent important al Intel, de pe piața de UCP‑uri x86. Prin urmare, aceste abuzuri ar constitui o încălcare unică în sensul articolului 102 TFUE.

31. Aplicând Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (denumite în continuare „Orientările din 2006”) ( 10 ), Comisia a aplicat recurentei o amendă de 1,06 miliarde de euro.

32. Decizia contestată prevede: „Articolul 1 Intel […] a comis o încălcare unică și continuă a articolului [102 TFUE] și a articolului 54 din Acordul privind SEE, între octombrie 2002 și decembrie 2007, prin punerea în aplicare a unei strategii care are ca obiectiv excluderea concurenților de pe piața de UCP‑uri x86 care a constat în elementele următoare: (a) acordarea de reduceri în favoarea Dell între decembrie 2002 și decembrie 2005, al căror nivel era condiționat de achiziționarea de către Dell a totalității UCP‑urilor x86 de la Intel; (b) acordarea de reduceri în favoarea HP între noiembrie 2002 și mai 2005, al căror nivel era condiționat de achiziționarea de către HP a cel puțin 95 % dintre UCP‑urile x86 destinate calculatoarelor sale de birou pentru întreprinderi de la Intel; (c) acordarea de reduceri în favoarea NEC între octombrie 2002 și noiembrie 2005, al căror nivel era condiționat de achiziționarea de către NEC a cel puțin 80 % dintre UCP‑urile x86 destinate PC‑urilor sale client de la Intel; (d) acordarea de reduceri în favoarea Lenovo între ianuarie 2007 și decembrie 2007, al căror nivel era condiționat de achiziționarea de către Lenovo a totalității UCP‑urilor x86 destinate laptopurilor sale de la Intel; (e) efectuarea de plăți către [MSH] între octombrie 2002 și decembrie 2007, cu condiția ca [MSH] să vândă exclusiv calculatoare echipate cu UCP‑uri x86 de la Intel; (f) efectuarea de plăți către HP între noiembrie 2002 și mai 2005, cu condiția ca: i) HP să îndrepte calculatoarele de birou HP echipate cu UCP‑uri x86 de la AMD destinate întreprinderilor către întreprinderile mici și mijlocii și clienții din sectorul guvernamental, educativ și medical mai degrabă decât marile întreprinderi; ii) HP să interzică partenerilor săi de distribuție să stocheze calculatoarele de birou HP echipate cu UCP‑uri x86 de la AMD destinate întreprinderilor astfel încât aceste calculatoare să fie disponibile pentru clienți doar comandându‑le la HP (fie direct, fie prin intermediul unor parteneri de distribuție ai HP care îndeplinesc funcția de agenți comerciali); iii) HP să întârzie cu șase luni lansarea calculatorului său de birou echipat cu un UCP x86 de la AMD destinat întreprinderilor din regiune [Europa, Orientul Mijlociu și Africa]; (g) efectuarea de plăți către Acer între septembrie 2003 și ianuarie 2004, cu condiția ca Acer să întârzie lansarea unui laptop echipat cu un UCP x86 de la AMD; (h) efectuarea de plăți către Lenovo între iunie 2006 și decembrie 2006, cu condiția ca Lenovo să întârzie și să anuleze în final lansarea laptopurilor sale echipate cu UCP‑uri x86 de la AMD.”

III – Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată

33. Prin cererea introductivă depusă la 22 iulie 2009, recurenta a solicitat Tribunalului anularea deciziei contestate. Association for Competitive Technology, Inc. (denumită în continuare „ACT”) a intervenit în susținerea Intel.

34. Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins acțiunea în totalitate.

IV – Procedura în fața Curții și concluziile recurentei

35. Prin recursul formulat, depus la Curte la 26 august 2014, Intel solicită Curții: — anularea în tot sau în parte a hotărârii atacate; — anularea în tot sau în parte a deciziei contestate; — anularea sau reducerea substanțială a amenzii aplicate; — cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal pentru ca acesta să se pronunțe în conformitate cu hotărârea Curții; — obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată efectuate în prezenta procedură, precum și în procedura în fața Tribunalului.

36. ACT a depus un memoriu în răspuns în susținerea concluziilor recurentei.

37. Comisia solicită Curții respingerea recursului și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

38. Intel, ACT și Comisia au prezentat observații orale în ședința din 21 iunie 2016.

V – Aprecierea motivelor de recurs

39. În susținerea recursului formulat, recurenta invocă șase motive. Primul motiv de recurs se întemeiază pe existența unor erori de drept privind calificarea juridică a reducerilor descrise de Tribunal drept „reduceri de exclusivitate”. Al doilea motiv de recurs se întemeiază pe o eroare de drept în constatarea unei încălcări în cursul anilor 2006 și 2007, precum și în evaluarea extinderii pe piață a comportamentului în cauză. Al treilea motiv privește o eroare de drept privind calificarea drept „reduceri de exclusivitate” a anumitor acorduri privind reduceri care acopereau doar o mică parte din achizițiile unui client. Al patrulea motiv de recurs invocă o eroare de procedură rezultată dintr‑o interpretare incorectă a articolului 19 din Regulamentul nr. 1/2003, coroborat cu articolul 3 din Regulamentul nr. 773/2004, în ceea ce privește lipsa obligației de înregistrare a unui interviu. Al cincilea motiv de recurs se întemeiază pe încălcarea articolului 102 TFUE și se referă la competența Comisiei de a aplica articolul 102 TFUE acordurilor încheiate de recurentă în China cu Lenovo în 2006 și în 2007. În sfârșit, al șaselea motiv privește cuantumul amenzii, al cărei calcul ar rezulta dintr‑o eroare de drept legată de aplicarea retroactivă a Orientărilor din 2006 privind calcularea amenzilor.

40. Înainte de a trata succesiv toate aceste chestiuni, considerăm necesară formularea unor observații preliminare cu privire la structura și la obiectul articolului 102 TFUE. Observațiile respective constituie punctul de plecare pentru analiza ulterioară a primelor trei motive de recurs.

A – Considerații introductive

41. De la bun început, normele Uniunii în materie de concurență au urmărit instituirea unui sistem de concurență nedenaturată, ca parte a pieței interne create de Uniune ( 11 ). În acest sens, nu se poate sublinia îndeajuns faptul că protecția acordată de normele Uniunii în materie de concurență vizează procesul concurențial ca atare, iar nu, de exemplu, concurenții ( 12 ). În aceeași ordine de idei, concurenții care sunt obligați să iasă de pe piață din cauza concurenței acerbe, iar nu din cauza comportamentului anticoncurențial, nu sunt protejați. Prin urmare, nu orice ieșire de pe piață este în mod necesar un semn de comportament abuziv, ci mai degrabă un semn de concurență agresivă, dar sănătoasă și permisă ( 13 ). Motivul este acela că, dat fiind caracterul său economic, dreptul concurenței urmărește, în ultimă instanță, câștiguri de eficiență. De asemenea, importanța acordată eficienței este reflectată clar, în opinia noastră, în jurisprudența instanțelor Uniunii.

42. Din sublinierea menționată rezultă în mod firesc că poziția dominantă ca atare nu este considerată contrară articolului 102 TFUE. Dimpotrivă, doar comportamentul care constituie o expresie a puterii deținute pe piață în detrimentul concurenței și, astfel, al consumatorilor este interzis și sancționat în consecință ca fiind un abuz de poziție dominantă.

43. Corolarul logic al obiectivului privind creșterea eficienței este faptul că efectele anticoncurențiale ale unei anumite practici dobândesc o importanță deosebită. Indiferent dacă avem de a face cu o aplicare simplificată a normelor de concurență prin utilizarea, de exemplu, a noțiunii de „restrângere prin obiect” în contextul articolului 101 TFUE ( 14 ) sau cu comportamentul unei singure societăți care intră în domeniul de aplicare al articolului 102 TFUE, normele Uniunii în materie de concurență urmăresc să cuprindă comportamentul cu efecte anticoncurențiale. Până în prezent, forma unei anumite practici nu a fost considerată importantă.

44. În hotărârea atacată, Tribunalul a făcut distincție între trei categorii de reduceri: reduceri bazate pe volum, „reduceri de exclusivitate” și reduceri bazate pe un mecanism care poate să prezinte un efect de fidelizare. Spre deosebire de un sistem de reduceri bazat doar pe volumul achizițiilor (prima categorie), care reflectă creșteri ale eficienței și economii de scară, sistemele de reduceri de exclusivitate (a doua categorie), potrivit clasificării utilizate de Tribunal, sunt incompatibile cu obiectivul privind competența nedenaturată în cadrul pieței interne. Acordarea unor asemenea reduceri este subordonată condiției ca clientul să se aprovizioneze pentru totalitatea sau pentru o parte importantă a nevoilor sale de la întreprinderea aflată în poziție dominantă ( 15 ).

45. Pe lângă cele două categorii de reduceri menționate anterior, hotărârea atacată face referire la o categorie reziduală de reduceri care includ un mecanism de fidelizare fără a fi legate în mod direct de aprovizionarea exclusivă sau cvasiexclusivă (a treia categorie). Această categorie include reduceri precum reducerile retroactive ( 16 ). Tribunalul a considerat că reducerile din a treia categorie trebuie să fie distinse de „reducerile de exclusivitate” pentru motivul că ele nu sunt direct subordonate condiției de exclusivitate. Pentru acest motiv, Tribunalul a admis că era necesar să fie luate în considerare toate împrejurările pentru a stabili dacă asemenea reduceri sunt în măsură să restrângă concurența ( 17 ).

46. Având în vedere caracterul condiționat al reducerilor, Tribunalul a calificat reducerile și plățile oferite de recurentă drept „reduceri de exclusivitate”. Pe baza jurisprudenței care rezultă din Hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36), Tribunalul a considerat că, pentru a stabili dacă întreprinderea în cauză a abuzat de poziția sa dominantă, era suficient că reducerile erau „reduceri de exclusivitate” din a doua categorie. Odată stabilit acest fapt, nu mai era necesar să fie luate în considerare „toate împrejurările” pentru a verifica dacă respectivul comportament era în măsură să restrângă concurența. Existența unei asemenea posibilități nu poate fi presupusă doar pe baza formei comportamentului. Potrivit Tribunalului, motivul este acela că astfel de reduceri urmăresc, de regulă, să priveze cumpărătorul de posibilitatea de a‑și alege sursele de aprovizionare sau să îi restrângă această posibilitate și, astfel, să împiedice aprovizionarea clienților de la producători concurenți ( 18 ).

47. În conformitate cu metodologia menționată, premisa că „reducerile de exclusivitate” oferite de o întreprindere dominantă generează întotdeauna și fără excepție o excludere a concurenței se face simțită în întreaga hotărâre atacată. Pe baza acestei premise, argumentele privind pertinența contextului și, prin extindere, necesitatea de a analiza capacitatea comportamentului de a avea efecte anticoncurențiale au fost respinse de Tribunal.

48. În această optică, decizia privind primul, al doilea și al treilea motiv de recurs depinde, în final, de aspectul dacă Curtea consideră corectă premisa respectivă.

B – Primul motiv de recurs: criteriul juridic care trebuie aplicat în cazul așa‑numitelor „reduceri de exclusivitate”

1. Principalele argumente ale părților

49. Intel, susținută de ATC, susține cu titlu principal că Tribunalul a săvârșit o eroare prin calificarea juridică a ceea ce a denumit „reduceri de exclusivitate”, și anume a „reducerilor de fidelitate în sensul jurisprudenței Hoffmann‑La Roche” ( 19 ). În opinia sa, Tribunalul a concluzionat în mod eronat că, spre deosebire de alte reduceri și practici tarifare, asemenea reduceri sunt, prin natura lor, capabile să restrângă concurența și astfel sunt anticoncurențiale fără a fi necesară aprecierea nici a împrejurărilor pertinente ale reducerilor în cauză și nici a probabilității ca reducerile să restrângă concurența ( 20 ). În acest context, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare constatând existența unui abuz fără a analiza probabilitatea unui prejudiciu anticoncurențial. Mai mult, Intel susține că în orice caz Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a considerat, cu titlu subsidiar, că reducerile în discuție în prezenta cauză erau în măsură să restrângă concurența ( 21 ).

50. Comisia solicită respingerea primului motiv de recurs. Aceasta afirmă, în substanță, că acesta se întemeiază pe premisa eronată că „reducerile de exclusivitate” constituie simple practici tarifare. Comisia obiectează că „reducerile de exclusivitate” sunt în mod inerent diferite de alte practici tarifare. În opinia sa, reducerile subordonate condiției de exclusivitate prezintă trăsături care fac să nu fie necesară verificarea aspectului dacă acestea sunt în măsură să restrângă concurența într‑o anumită situație. Comisia consideră în special că jurisprudența Curții privind reducerile nu susține punctul de vedere al recurentei potrivit căruia nu ar trebui să se facă distincție între „reducerile de exclusivitate” și alte reduceri care au efect de fidelizare, nici, de altfel, practicile tarifare.

51. În ceea ce privește aprecierea cu titlu subsidiar a tuturor împrejurărilor, Comisia consideră că recurenta nu a invocat niciun argument care să repună în discuție aprecierea cu titlu subsidiar a capacității, efectuată de Tribunal în hotărârea atacată.

2. Analiză

52. Esența primului motiv de recurs constă în determinarea criteriului juridic corect care trebuie aplicat în cazul așa‑numitelor „reduceri de exclusivitate”. Cu alte cuvinte, problema care se ridică este dacă Tribunalul a statuat în mod întemeiat că nu era necesar să se aprecieze „toate împrejurările” pentru a verifica dacă aceste reduceri pot avea un efect anticoncurențial. Pentru a simplifica, trebuie stabilit dacă Tribunalul a apreciat în mod corect că, dată fiind forma lor, nici chiar contextul nu poate sustrage „reducerile de exclusivitate” de la incriminare.

53. În primul rând, contrar celor sugerate de Comisie în observațiile sale scrise, nu vedem niciun motiv pentru care Curtea nu ar trebui să analizeze primul motiv de recurs în totalitate. Potrivit motivului respectiv, recurenta urmărește în mod clar să conteste erorile de drept care, în opinia sa, au viciat calificarea reducerilor și a plăților realizate de Intel ca fiind „reduceri de exclusivitate”, distincte de alte reduceri cu efect de fidelizare. Mai precis, ea reproșează Tribunalului faptul a considerat că nu este necesară aprecierea tuturor împrejurărilor înainte de a ajunge la concluzia că comportamentul incriminat a constituit un abuz de poziție dominantă în sensul articolului 102 TFUE. Intel contestă de asemenea aprecierea cu titlu subsidiar a „capacității” ( 22 ) efectuată de Tribunal. În opinia sa, aprecierea menționată nu ia în considerare în mod corespunzător mai multe împrejurări care sunt pertinente pentru stabilirea aspectului dacă comportamentul incriminat este în măsură să restrângă concurența. Deși strâns legată de o examinare a faptelor, această chestiune nu poate să se sustragă controlului jurisdicțional, întrucât Curtea este competentă să exercite, în temeiul articolului 256 TFUE, un control asupra calificării juridice a acestor fapte și a consecințelor de drept care au fost deduse din acestea de către Tribunal.

54. În ceea ce privește conținutul primului motiv de recurs, vom începe prin a analiza aspectul dacă Tribunalul în mod corect a considerat că, în aprecierea „reducerilor de exclusivitate” oferite de OEM în cauză și a acordurilor comerciale încheiate cu MSH, aprecierea „tuturor împrejurărilor” nu era necesară pentru a stabili dacă comportamentul incriminat constituie un abuz de poziție dominantă contrar articolului 102 TFUE. În acest context, vor fi prezentate principiile fundamentale ale jurisprudenței pertinente pentru a ilustra faptul că jurisprudența impune o apreciere a tuturor împrejurărilor. Ca un corolar logic al acestei concluzii, vom continua prin a examina aprecierea efectuată cu titlu subsidiar de Tribunal cu privire la capacitatea reducerilor oferite de recurentă de a restrânge concurența.

a) Aprecierea reducerilor și a plăților recurentei efectuată cu titlu principal de Tribunal

55. Astfel cum s‑a arătat mai sus (punctele 44-46), Tribunalul a făcut distincție, pe baza jurisprudenței Curții, între trei categorii de reduceri: reduceri bazate pe volum (prima categorie), „reduceri de exclusivitate” a căror acordare este subordonată condiției ca clientul să se aprovizioneze pentru totalitatea sau pentru o parte importantă a nevoilor sale de la întreprinderea dominantă (a doua categorie) și alte tipuri de reduceri în cazul cărora acordarea unui stimulent financiar nu este legată în mod direct de aprovizionarea exclusivă sau cvasiexclusivă (a treia categorie) ( 23 ).

56. Mai precis, Tribunalul a constatat că reducerile acordate Dell, HP, NEC și Lenovo, la care s‑a referit Comisia, în special la articolul 1 literele (a)-(d) din decizia contestată, sunt „reduceri de exclusivitate” care intră în a doua categorie, pentru motivul că aceste reduceri erau subordonate condiției ca societățile respective să se aprovizioneze de la Intel, cel puțin pe un segment determinat, fie pentru totalitatea nevoilor lor de UCP‑uri x86 (în cazul Dell și Lenovo), fie pentru o parte importantă a nevoilor lor (respectiv 95 % pentru HP și 80 % pentru NEC) ( 24 ). Referitor la plățile acordate MSH, Tribunalul a constatat că Comisia nu era ținută să examineze împrejurările cauzei, ci trebuia doar să demonstreze acordarea de către recurentă a unui stimulent financiar subordonat unei condiții de exclusivitate ( 25 ).

57. În special, pe baza afirmației făcute de Curte în Hotărârea din 13 februarie 1979, Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36) ( 26 ), Tribunalul a statuat că aspectul dacă o „reducere de exclusivitate” poate fi calificată drept abuzivă nu depinde de o analiză a capacității reducerilor de a restrânge concurența din perspectiva împrejurărilor speței ( 27 ).

58. Recurenta susține că această concluzie conține erori de drept. În special, ea consideră că în mod incorect Tribunalul a ignorat afirmațiile pertinente făcute de Curte în alte cauze referitoare la reduceri vizate de articolul 102 TFUE, precum și pe cele privind alte practici tarifare.

59. În continuare, vom arăta motivele pentru care suntem de acord cu recurenta.

i) Principiile fundamentale ale jurisprudenței Curții privind reducerile

60. În general, din jurisprudența Curții reiese neîncrederea față de o varietate de mecanisme diferite de reduceri oferite de întreprinderi dominante. Aceasta se explică prin faptul că în general se consideră că întreprinderilor dominante le revine o răspundere specială de a nu aduce atingere prin comportamentul lor concurenței de pe piața internă ( 28 ). Din acesată răspundere specială rezultă că mecanismele care într‑un fel sau altul obligă clienții să se aprovizioneze de la întreprinderea dominantă se consideră că au efect de fidelizare și, astfel, sunt prezumate ca fiind abuzive.

61. Din jurisprudența rezultată din Hotărârea istorică din 13 februarie 1979, Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36), reiese că reducerile condiționate de aprovizionarea clientului pentru totalitatea sau pentru o parte importantă a nevoilor sale de la întreprinderea dominantă sunt prezumate ca fiind nelegale. Aceeași prezumție de nelegalitate se aplică în cazul altor reduceri, care au de asemenea efect de fidelizare, chiar dacă nu se bazează în mod formal pe exclusivitate. Reducerile, indiferent dacă sunt retroactive și individualizate, precum în cauzele Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Comisia ( 29 ), British Airways/Comisia ( 30 ) și Tomra și alții/Comisia ( 31 ), sau bazate pe cota de piață și individualizate, precum în cauza Hoffmann‑La Roche/Comisia ( 32 ), au fost considerate anticoncurențiale de către Curte. Până în prezent, singurele reduceri care nu au intrat sub incidența prezumției de nelegalitate sunt cele bazate pe volum. Aceste reduceri sunt legate exclusiv de volumul achizițiilor efectuate de la o întreprindere dominantă ( 33 ).

62. Reducerile și plățile oferite de Intel pot fi descrise drept reduceri de fidelitate bazate pe cota de piață ( 34 ). Pentru a putea beneficia de o reducere, clientul trebuie să se aprovizioneze pentru un anumit procent al nevoilor sale de la întreprinderea dominantă. După cum s‑a arătat, pe baza afirmației Curții din cauza Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36), Tribunalul a considerat că, atunci când o reducere este reducere de exclusivitate care intră în a doua categorie, nu este necesară analizarea capacității unei asemenea reduceri de a restrânge concurența în funcție de împrejurările din speță ( 35 ).

63. Cauza Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36) avea ca obiect un sistem de reduceri bazat pe cota de piață care era condiționat de aprovizionarea de către client pentru un anumit procent din nevoile sale de la întreprinderea dominantă. Mai precis, reducerile creșteau în funcție de procentul cifrei de afaceri atins prin achiziții ( 36 ). În cauza respectivă, Curtea a statuat că, sub rezerva unor împrejurări excepționale, reducerile de fidelitate nu se bazează pe o operațiune economică care să justifice sarcina sau beneficiul respectiv. Dimpotrivă, în opinia Curții, ele urmăresc să priveze cumpărătorul de posibilitatea de a‑și alege sursele de aprovizionare sau să îi restrângă această posibilitate și să blocheze accesul pe piață al altor producători ( 37 ). Prin urmare, potrivit Curții, „pentru o întreprindere aflată în poziție dominantă pe o piață, faptul de a lega cumpărătorii […] printr‑o obligație sau printr‑o promisiune de a se aproviziona pentru totalitatea sau pentru o parte considerabilă a necesităților lor exclusiv de la întreprinderea menționată constituie o folosire abuzivă a unei poziții dominante în sensul articolului [102 TFUE], indiferent dacă obligația în cauză este stipulată ca atare sau dacă este asumată în schimbul acordării unor reduceri” ( 38 ). Curtea a statuat în continuare că „situația este identică în cazul în care întreprinderea respectivă, fără a lega cumpărătorii printr‑o obligație formală, aplică, fie în temeiul unor acorduri încheiate cu acești cumpărători, fie în mod unilateral, un sistem de reduceri de fidelitate, și anume reduceri condiționate de aprovizionarea clientului, pentru totalitatea sau pentru o parte importantă a necesităților sale – oricare ar fi, pe de altă parte, cantitatea, considerabilă sau minimă, a achizițiilor sale – de la întreprinderea aflată în poziție dominantă” ( 39 ).

64. Stabilind acest principiu de bază, Curtea nu a menționat necesitatea aprecierii tuturor împrejurărilor pentru a constata dacă un abuz de poziție dominantă a fost stabilit potrivit corespunzător cerințelor legale.

65. Din această perspectivă, poate că nu este surprinzător faptul că Tribunalul a concluzionat astfel.

66. Totuși, trebuie arătat încă de pe acum că, în cauza Hoffmann‑La Roche/Comisia, concluzia referitoare la caracterul nelegal al reducerilor în cauză s‑a bazat însă pe o analiză detaliată privind printre altele condițiile în care au fost acordate reducerile și extinderea pe piață a acestora ( 40 ). Tocmai în temeiul acestei aprecieri, Curtea a statuat că reducerile de fidelitate în cauză au urmărit, în situația respectivă, să împiedice aprovizionarea clienților de la producători concurenți prin intermediul unui avantaj financiar.

67. Începând cu Hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia, după cum în mod corect a arătat Tribunalul ( 41 ), jurisprudența s‑a concentrat în special pe elaborarea criteriilor adecvate pentru stabilirea aspectului dacă o întreprindere a abuzat de poziția sa dominantă prin utilizarea unor sisteme de reduceri care nu sunt direct legate de aprovizionarea exclusivă sau cvasiexclusivă. Acestea sunt reducerile care, în clasificarea utilizată în cuprinsul hotărârii atacate, intră în a treia categorie.

68. În această jurisprudență ulterioară, Curtea și‑a reiterat în mod constant declarația de principiu care își are originea în Hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36), în ceea ce privește prezumția caracterului abuziv al reducerilor de fidelitate. Totuși, după cum în mod corect a arătat ACT în ședință, în practică ea a ținut cont în mod consecvent de „toate împrejurările” atunci când a verificat dacă respectivul comportament incriminat constituie un abuz de poziție dominantă contrar articolului 102 TFUE.

69. În cauza Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Comisia, referitoare la reduceri de obiective, Curtea a statuat că aprecierea tuturor împrejurărilor este necesară atunci când este vorba despre un sistem de reduceri care nu se întemeiază pe un acord de exclusivitate sau pe o obligație de aprovizionare a unei anumite cotități din nevoi de la întreprinderea dominantă ( 42 ). În alte cauze ulterioare referitoare la reduceri care nu sunt direct condiționate de exclusivitate, Curtea a statuat că, pentru a determina dacă o întreprindere a exploatat în mod abuziv poziția sa dominantă, este util să fie apreciate criteriile și modalitățile de acordare a reducerii și aspectul dacă această reducere urmărește, printr‑un avantaj care nu se bazează pe nicio prestație economică care să îl justifice, să priveze cumpărătorul de posibilitatea de a‑și alege sursele de aprovizionare sau să restrângă această posibilitate, să blocheze accesul pe piață al concurenților sau să întărească poziția dominantă printr‑o concurență denaturată ( 43 ).

70. Reiterarea unei declarații de principiu privind prezumția caracterului abuziv nu este însă, după cum arată jurisprudența Curții, echivalentă cu omiterea împrejurărilor dintr‑o cauză concretă. De fapt, hotărârea atacată constituie una dintre foarte puținele hotărâri în care afirmația Curții din cauza Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36) a fost aplicată literal, fără examinarea împrejurărilor cauzei înainte de a concluziona că o întreprindere a abuzat de poziția sa dominantă ( 44 ). Pentru a justifica această abordare strictă privind „reducerile de exclusivitate”, Tribunalul a considerat în hotărârea atacată că reducerile și plățile efectuate de Intel erau condiționate de exclusivitate (în mod similar, dar nu identic, cu poziția adoptată în cauza Hoffmann‑La Roche/Comisia, dată fiind lipsa unei obligații formale de exclusivitate). Împrejurarea respectivă a servit la distingerea prezentei cauze de cele menționate la punctul anterior.

71. Prin urmare, la prima vedere, se poate concluziona cu ușurință că hotărârea atacată pur și simplu reiterează jurisprudența existentă și o aplică în cazul comportamentului Intel.

72. Totuși, o asemenea concluzie ar neglija importanța acordată contextului juridic și economic în în temeiul aceleiași jurisprudențe.

ii) Împrejurările cauzei ca modalitate de stabilire a existenței unui efect probabil al comportamentului incriminat asupra concurenței

73. În prezenta secțiune, vom explica de ce abuzul de poziție dominantă nu este niciodată stabilit in abstracto: chiar și în cazul unor practici prezumate abuzive, Curtea a examinat în mod consecvent contextul juridic și economic al comportamentului incriminat. Prin urmare, examinarea contextului comportamentului în discuție constituie un corolar necesar pentru a stabili dacă a avut loc un abuz de poziție dominantă. Acest fapt nu este surprinzător. Comportamentul în discuție trebuie, cel puțin, să fie în măsură să elimine concurenți de pe piață pentru a intra sub incidența interdicției prevăzute la articolul 102 TFUE ( 45 ).

74. Chiar și o examinare sumară a hotărârilor analizate anterior (punctele 66-69) arată că jurisprudența nu omite să aprecieze contextul juridic și economic al comportamentului – sau, pentru a utiliza formula standard din cauzele referitoare la articolul 102 TFUE, „toate împrejurările” – pentru a stabili dacă o întreprindere a abuzat de poziția sa dominantă. Aceasta este situația atât în cazul reducerilor condiționate de exclusivitate, cât și în cazul altor tipuri de acorduri cu efect de fidelizare.

75. În consecință, în opinia noastră, interpretarea Hotărârii Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36) efectuată de Tribunal neglijează un aspect important. Contrar poziției adoptate în hotărârea atacată ( 46 ), în cauza Hoffmann‑La Roche/Comisia Curtea a apreciat mai multe împrejurări legate de contextul juridic și economic al reducerilor pentru a stabili dacă întreprinderea în cauză a abuzat de poziția sa dominantă. Este adevărat că hotărârea menționată nu afirmă în mod expres că analiza tuturor împrejurărilor este esențială pentru a stabili dacă comportamentul incriminat constituie un abuz de poziție dominantă. Totuși, după cum s‑a arătat mai sus (punctul 66), o analiză mai atentă a hotărârii indică faptul că, în mod lăudabil, Curtea a analizat în detaliu particularitățile pieței produselor farmaceutice în cauză, extinderea pe piață a reducerilor, precum și clauzele și condițiile contractelor dintre întreprinderea dominantă și clienții săi ( 47 ). Pe baza acestei analize detaliate privind contextul juridic și economic al reducerilor, și anume condițiile de acordare a reducerilor, extinderea lor pe piață, precum și durata acordurilor referitoare la reduceri, Curtea a ajuns la concluzia că, sub rezerva unor împrejurări excepționale, reducerile de fidelitate sunt nelegale ( 48 ).

76. Astfel cum Tribunalul a admis în hotărârea atacată ( 49 ), cu excepția Hotărârii Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36), jurisprudența Curții cu privire la sistemele de reduceri (în afară de cele bazate exclusiv pe volumul achizițiilor) a stabilit în mod consecvent și explicit că analiza tuturor împrejurărilor prezintă o importanță deosebită pentru a determina dacă comportamentul incriminat constituie un abuz de poziție dominantă contrar articolului 102 TFUE ( 50 ). Acest fapt, ca atare, nu este surprinzător: în afară de cauza Hoffmann‑La Roche/Comisia, Curtea nu a mai fost sesizată, din cunoștințele noastre, cu alte cauze având ca obiect obligații de aprovizionare exclusivă similare celor în discuție în prezenta cauză. Prin urmare, deloc surprinzător, necesitatea analizării tuturor împrejurărilor a fost încă o dată reiterată în Hotărârea din 6 octombrie 2015, Post Danmark (C‑23/14, EU:C:2015:651), o decizie preliminară ulterioară pronunțării hotărârii atacate, referitoare la reduceri retroactive care nu sunt legate de o obligație de exclusivitate ( 51 ).

77. Dar ce anume presupune o apreciere a „tuturor împrejurărilor”?

78. În opinia noastră, analiza „contextului” – sau a „tuturor împrejurărilor”, potrivit formulării din jurisprudența Curții – urmărește un lucru simplu, dar esențial, și anume să verifice dacă s‑a stabilit, corespunzător cerințelor legale, că o întreprindere a abuzat de poziția sa dominantă ( 52 ). Chiar și în cazul unui comportament de excludere aparent evident, precum stabilirea unor prețuri mai mici decât costurile, contextul nu poate fi ignorat ( 53 ). În caz contrar, un comportament care, în mod ocazional, nu este pur și simplu de natură să restrângă concurența ar intra sub incidența unei interdicții generale. De asemenea, o astfel de interdicție generală ar risca să vizeze și să sancționeze și un comportament favorabil concurenței.

79. Pentru acest motiv, contextul este esențial.

iii) Potrivit jurisprudenței, există doar două categorii de reduceri

80. În sensul articolului 102 TFUE, reducerile de fidelitate constituie – în opinia noastră – aproape echivalentul unei restrângeri prin obiect, în sensul articolului 101 TFUE, aceasta întrucât reducerile de fidelitate, la fel ca restrângerile prin obiect, sunt prezumate nelegale. Totuși, după cum s‑a arătat deja mai sus (punctul 61), reducerile de fidelitate trebuie înțelese în sensul că includ atât reducerile condiționate de aprovizionarea clientului pentru totalitatea sau pentru o parte importantă a nevoilor sale de la întreprinderea dominantă, cât și alte structuri tarifare condiționate de realizarea de către client a unui anumit obiectiv precis.

81. Contrar poziției adoptate de Tribunal în hotărârea atacată, jurisprudența face distincție între două, iar nu trei categorii de reduceri. Pe de o parte, unele reduceri sunt prezumate nelegale, precum reducerile bazate pe volum ( 54 ). Orice investigație privind (ne)legalitatea unor asemenea reduceri impune în mod necesar o examinare completă a efectelor lor efective sau potențiale. Aceste reduceri nu fac obiectul prezentei cauze.

82. Pe de altă parte, în cazul reducerilor de fidelitate (care sunt prezumate nelegale), indiferent dacă sunt sau nu sunt condiționate în mod direct de exclusivitate, Curtea utilizează o metodă care prezintă anumite asemănări cu metoda aplicabilă restrângerilor prin obiect în sensul articolului 101 TFUE. Într‑adevăr, inclusiv potrivit acestei dispoziții, pentru a stabili dacă un anumit comportament constituie o restrângere prin obiect, contextul juridic și economic al comportamentului incriminat trebuie să fie analizat în prealabil pentru a exclude orice altă explicație plauzibilă pentru comportamentul respectiv. Altfel spus, contextul specific al comportamentului incriminat nu este niciodată ignorat.

83. După cum s‑a arătat deja mai sus, în cauza Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36) Curtea nu a luat în considerare toate împrejurările. Ulterior, Curtea a formulat în mod expres o cerință în acest sens în cauza Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Comisia (2/81, EU:C:1983:313) în legătură cu reducerile care nu sunt direct legate de exclusivitate. Cerința respectivă a fost precizată apoi în Hotărârile British Airways/Comisia, Michelin/Comisia (T‑203/01, EU:T:2003:250) și Tomra și alții/Comisia (C‑549/10 P, EU:C:2012:221). Scopul unei analize a tuturor împrejurărilor este de a verifica dacă a fost stabilit un abuz de poziție dominantă corespunzător cerințelor legale și dacă, în consecință, reducerile sunt de natură să conducă la o excludere a concurenței.

84. În hotărârea atacată însă, Tribunalul a mers cu un pas mai departe. Prin aplicarea ad literam a principiului formulat de Curte în Hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36), fără a‑l plasa în contextul corespunzător, acesta a distins un subtip de reduceri de fidelitate, pe care le‑a denumit „reduceri de exclusivitate”, de alte tipuri de reduceri cu efect de fidelizare ( 55 ). Procedând astfel, a creat o „supracategorie” de reduceri în cazul cărora nu este necesară aprecierea tuturor împrejurărilor pentru a stabili dacă comportamentul incriminat constituie un abuz de poziție dominantă contrar articolului 102 TFUE. Mai important este că natura abuzivă a unor asemenea reduceri este prezumată in abstracto, exclusiv pe baza formei lor.

85. Acest pas nu este în niciun caz evident necesar din punct de vedere metodologic, pentru următoarele patru motive.

– Caracterul irefragabil al unei prezumții de nelegalitate privind forma

86. În primul rând, dacă s‑ar admite că „reducerile de exclusivitate” constituie o categorie distinctă de reduceri care ar trebui să fie diferențiate de alte tipuri de sisteme de reduceri cu efect de fidelizare, premisa de nelegalitate subiacentă nu ar mai putea fi răsturnată ( 56 ). Motivul este acela că o asemenea interdicție se întemeiază pe forma comportamentului, iar nu pe efectele acestuia.

87. De fapt, hotărârea atacată pare să pornească de la premisa că o „reducere de exclusivitate”, atunci când este oferită de o întreprindere dominantă, nu poate avea în niciun caz efecte benefice asupra concurenței. Motivul este acela că, potrivit Tribunalului, concurența este restrânsă prin simpla existență a unei poziții dominante în sine ( 57 ). Acest punct de vedere echivalează cu negarea posibilității, care a fost deja admisă în cauza Hoffmann‑La Roche/Comisia ( 58 ) și reiterată în hotărârea atacată ( 59 ), de a invoca o justificare obiectivă (favorabilă concurenței) pentru utilizarea reducerilor în cauză.

88. Contrar celor sugerate de Comisie în ședință, o întreprindere nu poate invoca eficiența sau alte considerații pentru a justifica utilizarea unor „reduceri de exclusivitate” atunci când interdicția are în vedere forma, iar nu efectele ( 60 ). Astfel, indiferent de efecte, forma rămâne aceeași. Acest fapt este problematic. Întreprinderea dominantă trebuie să aibă posibilitatea, astfel cum în mod corect a arătat Tribunalul în hotărârea atacată ( 61 ) și astfel cum Comisia însăși a admis în observațiile sale scrise, să justifice utilizarea unui sistem de reduceri prin furnizarea de probe în sensul că efectul de excludere produs poate fi contrabalansat sau chiar depășit prin avantaje în termeni de eficiență ( 62 ).

– Reducerile de fidelitate nu sunt întotdeauna prejudiciabile

89. În al doilea rând, crearea unei „supracategorii” de reduceri este justificată doar dacă se consideră că înțelegerile subordonate unei condiții de exclusivitate nu pot include aspecte compensatoare, indiferent de împrejurările concrete ale cauzei examinate. Totuși, în mod paradoxal, Tribunalul însuși a admis că asemenea condiții de exclusivitate pot avea și efecte benefice. Cu toate acestea, a respins necesitatea de a examina efectele respective pentru motivul că, din cauza poziției dominante a întreprinderii pe piață, concurența este deja restrânsă în mod incontestabil ( 63 ).

90. Experiența și analiza economică nu sugerează în mod neechivoc că reducerile de fidelitate sunt, de regulă, prejudiciabile sau anticoncurențiale, nici chiar atunci când sunt oferite de întreprinderi dominante ( 64 ). Motivul este acela că reducerile cresc rivalitatea, care este însăși esența concurenței.

91. Este adevărat însă că principalul motiv de preocupare legat de concurență în cazul reducerilor se consideră că apare atunci când clienții unei întreprinderi dominante trebuie să accepte un procent din produsele sale și/sau când reducerea este condiționată de aprovizionarea de către client pentru totalitatea (sau pentru o parte importantă) a nevoilor sale de la întreprinderea respectivă. Acest aspect poate fi considerat un argument în favoarea tratării „reducerilor de exclusivitate” într‑un mod mai strict. Totuși, alte tipuri de reduceri pot avea un efect similar de denaturare. Aceasta este situația chiar și atunci când sistemul de reduceri nu este legat în mod expres de exclusivitate ( 65 ).

92. Astfel, după cum rezultă cu claritate din jurisprudență, un mecanism cu efect de fidelizare poate lua forme diferite. Astfel cum s‑a întâmplat în cauzele Hoffmann‑La Roche/Comisia ( 66 ) și Tomra și alții/Comisia ( 67 ), mecanismul de fidelizare poate fi inerent cerinței privind aprovizionarea clientului pentru totalitatea sau pentru o parte importantă a nevoilor sale majore de la întreprinderea dominantă. De asemenea, el poate lua forma obiectivelor de vânzări ( 68 ) sau a primelor ( 69 ) individualizate, care nu sunt în mod necesar legate de o anumită proporție a nevoilor sau a vânzărilor.

93. Din această perspectivă, nu există niciun motiv obiectiv pentru care reducerile din a doua categorie să fie tratate mai strict decât cele care intră în a treia categorie.

– Efectele reducerilor de fidelitate depind de context

94. În al treilea rând, literatura economică actuală subliniază unanim că efectele exclusivității depind de context ( 70 ). Invers, puțini comentatori ar nega faptul că reducerile de fidelitate în special pot avea – în funcție de împrejurări – un efect de excludere a concurenței.

95. Conștientizarea relevanței contextului poate contribui de asemenea la stabilirea motivelor pentru care Curtea, în jurisprudența sa recentă referitoare la articolul 102 TFUE, a subliniat importanța aprecierii tuturor împrejurărilor. Ea a procedat astfel printre altele în cauza Tomra și alții/Comisia. Este adevărat că, astfel cum a observat Tribunalul ( 71 ), reducerile examinate în recursul formulat în cauza Tomra și alții/Comisia priveau reduceri retroactive individualizate, și anume reduceri care intră în a treia categorie din cadrul clasificării utilizate în hotărârea atacată. Totuși, în cauza Tomra și alții/Comisia, Curtea nu a efectuat în mod expres o distincție între reducerile care se încadrează în a doua și în a treia categorie. Ea a observat pur și simplu că atunci când reducerile sunt condiționate de aprovizionarea clientului, pentru totalitatea sau pentru o parte importantă a necesităților sale de la întreprinderea dominantă, este necesară analizarea tuturor împrejurărilor pentru a stabili dacă comportamentul incriminat constituie un abuz de poziție dominantă ( 72 ).

96. Părțile au ajuns la concluzii opuse în ceea ce privește afirmația Curții: ambele părți susțin că aceasta a soluționat în mod definitiv controversa legată de criteriul juridic care trebuie aplicat în cazul „reducerilor de exclusivitate”. Ele au însă în continuare opinii divergente în ceea ce privește criteriul care ar trebui să fie utilizat.

97. În opinia noastră, afirmația Curții din Hotărârea din 19 aprilie 2012, Tomra și alții/Comisia (C‑549/10 P, EU:C:2012:221), nu ne este de ajutor în speță. Astfel cum rezultă din interpretările diametral opuse ale părților, formularea utilizată în hotărârea menționată în legătură cu tipul de reduceri în cazul cărora este necesară aprecierea tuturor împrejurărilor este pur și simplu prea ambiguă.

98. De fapt, este discutabil dacă distincția efectuată de Tribunal în hotărârea atacată, între cauzele Tomra și alții/Comisia (C‑549/10 P, EU:C:2012:221) și Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36), este justificată. În această privință, dorim să atragem atenția asupra a două aspecte.

99. Pe de o parte, în mod similar reducerilor analizate în cauza Tomra și alții/Comisia (C‑549/10 P, EU:C:2012:221), cele din cauza Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36) prezentau anumite caracteristici ale reducerilor retroactive individualizate. Astfel, mai multe contracte analizate în cauza Hoffmann‑La Roche nu includeau doar o clauză de reducere pentru majoritatea necesităților cumpărătorului, ci includeau și clauze de reduceri care prevedeau un rabat al cărui procent urma să crească în funcție de aspectul dacă procentul necesităților estimate ale cumpărătorului a fost atins în cursul perioadei de referință ( 73 ). Pe de altă parte, chiar presupunând că o distincție ar fi justificată ca urmare a unei presupuse diferențe intrinseci între reducerile implicate în cele două cauze – deși considerăm că nu aceasta este situația – Curtea în niciun caz nu a ignorat contextul reducerilor incriminate în Hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia. De ce ar fi procedat astfel în cauza Tomra/Comisia, cu peste trei decenii mai târziu?

100. Eventual, diferența dintre reducerile în litigiu în cauzele Tomra și alții/Comisia (C‑549/10 P, EU:C:2012:221) și Hoffmann‑La Roche/Comisia (85/76, EU:C:1979:36) este una ce ține mai degrabă de grad decât de tip. Același lucru se poate spune despre cauza Post Danmark, în care pertinența contextului și a tuturor împrejurărilor pentru stabilirea aspectului dacă comportamentul incriminat constituie un abuz de poziție dominantă a fost confirmată recent ( 74 ).

– Practicile conexe impun aprecierea tuturor împrejurărilor

101. În sfârșit, în al patrulea rând, jurisprudența referitoare la practicile tarifare și de micșorare a marjei impune, după cum în mod corect a arătat recurenta, aprecierea tuturor împrejurărilor pentru a stabili dacă întreprinderea în cauză a abuzat de poziția sa dominantă ( 75 ).

102. Tribunalul a respins argumentul privind pertinența jurisprudenței menționate pentru motivul că, spre deosebire de un stimulent pentru o aprovizionare exclusivă, un anumit preț nu poate fi abuziv în sine ( 76 ). Totuși, în hotărârea atacată se consideră că reducerile oferite de Intel sunt anticoncurențiale din cauza prețului ( 77 ). În opinia noastră, respingerea argumentului privind pertinența jurisprudenței respective este problematică, întrucât are drept consecință o distincție nejustificată între diferite tipuri de practici tarifare. Astfel, reducerile de fidelitate, practicile de micșorare a marjei, precum și prețurile agresive au drept trăsătură comună faptul că generează „excluderea prin intermediul prețurilor” ( 78 ).

103. Se subînțelege faptul că este de importanță capitală să existe o coerență între criteriile juridice aplicate unei categorii de comportamente și cele utilizate în cazul unor practici comparabile. O clasificare juridică pertinentă și coerentă nu doar că este favorabilă întreprinderilor prin creșterea securității juridice, ci sprijină totodată autoritățile din domeniul concurenței în aplicarea normelor de concurență, contrar clasificărilor arbitrare.

104. Curtea pare să fie de acord. Foarte recent, în cauza Post Danmark (C‑23/14, EU:C:2015:651), Curtea a utilizat jurisprudența referitoare la practicile tarifare și de micșorare a marjei în motivarea constatărilor sale legate de un sistem de reduceri oferit de o întreprindere dominantă ( 79 ). Este adevărat însă că hotărârea pronunțată în această cauză poate fi interpretată și în sensul că susține punctul de vedere potrivit căruia, în cazul „reducerilor de exclusivitate”, este posibil să nu fie necesară aprecierea tuturor împrejurărilor ( 80 ). Motivul este acela că în cauza respectivă Curtea a făcut distincție între reducerile în discuție și cele bazate pe o obligație de exclusivitate înainte de a statua că trebuie apreciate toate împrejurările pentru a determina dacă întreprinderea dominantă a abuzat de această poziție. Astfel, în orice caz, reducerile retroactive analizate de Curte în cauza menționată se aseamănă cu cele care în hotărârea atacată au fost considerate drept reduceri cu efect de fidelizare din a treia categorie ( 81 ).

105. După cum s‑a arătat mai sus, o asemenea distincție este irelevantă (dat fiind că diferența constă în formă, iar nu în efecte). Mai important însă este faptul că o asemenea interpretare a hotărârii respective ar fi în contradicție cu abordarea Curții – întrunită în Marea Cameră – din cauza Post Danmark (C‑209/10, EU:C:2012:172), unde aceasta a statuat că în cazul practicilor tarifare trebuie apreciate toate împrejurările ( 82 ). Astfel, în mod semnificativ, Curtea a reiterat, la un alt punct din Hotărârea Post Danmark (C‑23/14, EU:C:2015:651) – și de această dată fără a face distincție între diferite tipuri de sisteme de reduceri – afirmația că „aprecierea capacității unui sistem de rabaturi de a restrânge concurența trebuie să fie efectuată ținând seama de totalitatea împrejurărilor relevante” ( 83 ). Fără îndoială că, procedând astfel, a urmărit să asigure o abordare jurisprudențială coerentă în ceea ce privește aprecierea comportamentului care intră în domeniul de aplicare al articolului 102 TFUE.

iv) Concluzie intermediară

106. Având în vedere cele ce precedă, „reducerile de exclusivitate” nu trebuie să fie considerate o categorie separată și unică de reduceri care nu necesită aprecierea tuturor împrejurărilor pentru a determina dacă un comportament incriminat constituie un abuz de poziție dominantă. Prin urmare, în opinia noastră, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că „reducerile de exclusivitate” pot fi calificate drept abuzive fără o analiză a capacității reducerilor de a restrânge concurența în funcție de împrejurările cauzei.

107. După ce a statuat astfel, Tribunalul a analizat în detaliu, cu titlu subsidiar, capacitatea reducerilor și a plăților oferite de recurentă de a restrânge concurența. Altfel spus, a examinat „toate împrejurările”. Acesta este motivul pentru care constatarea săvârșirii unei erori de drept din cuprinsul punctului anterior nu presupune în mod necesar anularea hotărârii atacate. Dimpotrivă, se poate ajunge la o asemenea concluzie doar în măsura în care aprecierea cu titlu subsidiar efectuată de Tribunal dezvăluie o eroare de drept.

108. În consecință, este necesar să analizăm în continuare aprecierea cu titlu subsidiar.

b) Aprecierea cu titlu subsidiar a capacității de a restrânge concurența, efectuată de Tribunal

109. Recurenta invocă, în substanță, trei serii de argumente care pun sub semnul întrebării aprecierea cu titlu subsidiar efectuată de Tribunal. În primul rând, aceasta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept confirmând constatarea unui abuz din partea Comisiei, fără a analiza probabilitatea unor efecte anticoncurențiale. În al doilea rând, elementele de care Tribunalul a ținut cont au fost fie lipsite de pertinență, fie apreciate în mod eronat. În al treilea rând, Tribunalul nu a apreciat în mod corect alte câteva elemente care sunt esențiale pentru constatarea unui abuz.

110. Comisia susține că nu există un prag de „probabilitate” mai înalt (în comparație cu criteriul „capacității”) care să fie atins pentru stabilirea existenței unui abuz de poziție dominantă, capacitatea fiind suficientă. În opinia sa, argumentele invocate de recurentă nu pun sub semnul întrebării constatările făcute în hotărârea atacată cu privire la capacitatea comportamentului Intel de a restrânge concurența.

111. Prin argumentele sale, recurenta pune la îndoială criteriul juridic care a fost aplicat în hotărârea atacată pentru a verifica dacă comportamentul incriminat are capacitatea să restrângă concurența. Trebuie stabilit, în primul rând, care este nivelul de probabilitate necesar atunci când se apreciază capacitatea, iar în al doilea rând care sunt împrejurările pertinente ce trebuie luate în considerare pentru determinarea capacității comportamentului în cauză de a restrânge concurența. Vom examina pe rând ambele chestiuni.

i) Capacitate și/sau probabilitate

112. Recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a confirmat constatarea unui abuz fără a analiza probabilitatea producerii unui prejudiciu anticoncurențial prin comportamentul incriminat.

113. În cadrul aprecierii efectuate cu titlu subsidiar, Tribunalul a explicat că Comisia se poate mulțumi să constate capacitatea comportamentului în cauză de a restrânge concurența. În plus, acesta a arătat că nu este necesar ca Comisia să dovedească existența unui efect real de excludere a concurenței chiar atunci când analizează toate împrejurările ( 84 ).

114. Desigur, nu este necesar să se facă dovada unor efecte reale. Motivul este acela că, în cazul unui comportament prezumat nelegal, este suficient ca comportamentul incriminat să aibă capacitatea de a restrânge concurența. Important însă este faptul că această capacitate nu poate fi doar ipotetică sau teoretic posibilă. În caz contrar, nici măcar nu ar mai fi necesară aprecierea tuturor împrejurărilor.

115. Este adevărat că în jurisprudență există anumite diferențe în ceea ce privește terminologia utilizată. Jurisprudența face referire la capacitate și probabilitate, uneori chiar în mod interschimbabil ( 85 ). Considerăm că termenii menționați denumesc aceeași etapă obligatorie a unei analize prin care se urmărește să se stabilească dacă utilizarea reducerilor de fidelitate constituie un abuz de poziție dominantă.

116. Dar care este gradul de probabilitate necesar pentru o excludere a concurenței? Această întrebare stă la baza dezacordului dintre recurentă și Comisie referitor la caracterul adecvat al aprecierii capacității de către Tribunal: în timp ce Comisia consideră că aprecierea a fost adecvată, Intel susține că Tribunalul nu a verificat dacă, în împrejurările cauzei, comportamentul recurentei putea restrânge concurența.

117. Aprecierea capacității urmărește să stabilească dacă, după toate probabilitățile, comportamentul incriminat produce un efect de excludere a concurenței. Pentru acest motiv, probabilitatea trebuie să aibă un nivel considerabil superior celui al simplei posibilități ca un anumit comportament să restrângă concurența ( 86 ). Invers, faptul că apariția unui efect de excludere pare mai probabil decât lipsa sa este pur și simplu insuficient ( 87 ).

118. Deși este adevărat că, în jurisprudența sa, Curtea a subliniat în mod consecvent răspunderea specială a întreprinderilor dominante, nu se poate considera că răspunderea respectivă presupune ca pragul de aplicare a interdicției privind abuzul prevăzute la articolul 102 TFUE să fie coborât atât de mult încât să devină practic inexistent. Aceasta ar fi situația dacă nivelul de probabilitate necesar pentru a stabili dacă comportamentul imputat constituie un abuz de poziție dominantă ar fi echivalent cu simpla posibilitate teoretică a unui efect de excludere, după cum pare să sugereze Comisia. Dacă s‑ar accepta un nivel de probabilitate atât de scăzut, ar trebui să se admită că normele UE în materie de concurență sancționează forma, iar nu efectele anticoncurențiale.

119. În mod clar, o asemenea concepție ar stânjeni considerabil atingerea obiectivelor urmărite de normele UE în materie de concurență. Prezumția existenței unui abuz pe baza faptului că, în definitiv, existența unui efect de excludere a concurenței pare mai probabilă decât lipsa sa riscă să vizeze nu doar cazuri izolate de practici, ci un număr deloc neglijabil de practici care ar putea fi, în realitate, favorabile concurenței. Prețul erorilor generate de o asemenea abordare ar fi inacceptabil de mare ca urmare a unei extinderi prea largi a prezumției menționate.

120. Pentru a evita o asemenea extindere prea largă, aprecierea capacității de a restrânge concurența a unui comportament prezumat nelegal trebuie înțeleasă în sensul că urmărește să verifice dacă, având în vedere toate împrejurările, respectivul comportament nu are doar efecte ambivalente asupra pieței sau produce doar efecte restrictive colaterale necesare pentru realizarea unui obiectiv favorabil concurenței, ci efectele restrictive prezumate ale acestuia sunt efectiv confirmate. În lipsa unei asemenea confirmări, este necesar să se procedeze la o analiză completă.

121. Prin urmare, întrebarea care se ridică în speță este dacă aprecierea capacității de a restrânge concurența efectuată de Tribunal este concludentă în măsura în care permite să se confirme că recurenta a abuzat de poziția sa dominantă, încălcând articolul 102 TFUE. În special, trebuie să se verifice dacă, astfel cum impune jurisprudența, aprecierea în cauză poate confirma că reducerile privează cumpărătorul de posibilitatea de a‑și alege sursele de aprovizionare sau îi restrâng această posibilitate, blochează accesul pe piață al concurenților sau întăresc poziția dominantă printr‑o concurență denaturată ( 88 ).

ii) Elemente reținute de Tribunal în susținerea constatării unui abuz

122. În hotărârea atacată, Tribunalul și‑a întemeiat constatarea potrivit căreia reducerile și plățile oferite de recurentă erau în măsură să restrângă concurența pe următoarele elemente: i) recurenta era un partener comercial inevitabil pentru clienții în cauză; ii) marjele operaționale scăzute ale OEM au făcut reducerile atractive și au stimulat suplimentar respectarea condiției de exclusivitate; iii) reducerile recurentei au fost luate în considerare de clienții săi atunci când au luat decizia de a se aproviziona pentru totalitatea sau cvasitotalitatea nevoilor lor de la întreprinderea respectivă; iv) cele două practici diferite ale recurentei se completau și se consolidau reciproc; v) recurenta a vizat întreprinderi care prezentau o importanță strategică deosebită pentru accesul pe piață și, în sfârșit, vi) reducerile recurentei se înscriau într‑o strategie pe termen lung care viza împiedicarea accesului AMD la canalele de vânzare cele mai importante ( 89 ).

123. Intel consideră că aceste elemente nu pot fi invocate pentru a stabili, corespunzător cerințelor legale, că reducerile și plățile efectuate de Intel erau în măsură să producă un efect de excludere a concurenței. Mai precis, recurenta susține că elementele reținute de Tribunal se rezumă la două aspecte: OEM au ținut cont de reducerile oferite de Intel întrucât erau atractive, iar Intel a săvârșit două încălcări complementare pentru excluderea accesului AMD la clienți importanți.

124. Prin urmare, recurenta contestă în primul rând pertinența împrejurării că reducerile și plățile în cauză au fost luate efectiv în considerare în deciziile comerciale ale beneficiarilor ( 90 ).

125. Suntem de acord cu recurenta.

126. O ofertă atractivă, care se manifestă sub forma unui stimulent financiar pentru a păstra furnizorul care face oferta respectivă, poate fi un factor care indică un efect de fidelizare la nivelul unui client individual. Totuși, ea nu este de niciun folos pentru a dovedi că reducerile au un efect probabil de excludere a concurenței. Astfel, după cum în mod corect arată recurenta, esența concurenței constă în luarea în considerare de către clienți a unor prețuri mai mici atunci când iau decizii de cumpărare. Altfel spus, faptul că un preț mai mic este luat în considerare în mod efectiv face posibil efectul de excludere, dar, pe de altă parte, nici nu exclude contrariul. Cu alte cuvinte, acest element este pur și simplu neconcludent pentru a stabili dacă comportamentul incriminat este în măsură să restrângă concurența potrivit gradului de probabilitate cerut.

127. În al doilea rând, recurenta susține că existența unei strategii de ansamblu care include două tipuri de încălcări (reduceri și plăți, precum și restricții propriu‑zise), despre care s‑a considerat că se completează și se consolidează reciproc, nu poate dovedi capacitatea de a restrânge concurența ( 91 ).

128. Deși o strategie de excludere poate oferi, cu siguranță, un indiciu privind intenția subiectivă de excludere a concurenților, simpla intenție de a proceda astfel nu echivalează cu capacitatea de a restrânge concurența. O problemă mai fundamentală poate fi dedusă însă din raționamentul Tribunalului. Astfel, o analiză mai atentă a hotărârii atacate arată că Tribunalul a pus „carul înaintea boilor”: acesta s‑a întemeiat pe existența unei strategii de ansamblu bazate pe două încălcări complementare pentru a stabili capacitatea comportamentului incriminat de a restrânge concurența. Procedând astfel, Tribunalul a pornit de la premisa că strategia analizată este abuzivă, în loc să aprecieze toate împrejurările pentru a stabili dacă existența unei încălcări a fost dovedită corespunzător cerințelor legale.

129. După ce am abordat mai întâi cele două critici menționate, vom analiza acum critica mai generală formulată de recurentă în ceea ce privește aprecierea capacității. Recurenta susține că elementele considerate pertinente nu sunt suficiente pentru a stabili dacă comportamentul incriminat este în măsură să conducă la o excludere a concurenței. În special, Tribunalul nu a considerat pertinenți alți factori care sunt de o importanță fundamentală în cadrul unei asemenea aprecieri.

130. Trebuie amintit că aprecierea tuturor împrejurărilor urmărește să stabilească dacă comportamentul incriminat determină, după toate probabilitățile, o excludere a concurenței. Având în vedere acest fapt, se ridică întrebarea dacă constatările făcute în hotărârea atacată – potrivit cărora Intel era un partener comercial inevitabil, iar reducerile și plățile în litigiu vizau întreprinderi care prezentau o importanță strategică deosebită pentru accesul pe piață – sunt suficiente din punct de vedere juridic pentru a stabili răspunderea Intel. Răspunsul la această întrebare depinde de aspectul dacă împrejurările calificate drept determinante de Intel, dar considerate lipsite de pertinență de Tribunal, pun sub semnul întrebării presupusul caracter anticoncurențial al comportamentului Intel.

131. Vom analiza această chestiune în continuare.

iii) Alte împrejurări

132. Recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare atunci când a analizat împrejurările cauzei, prin faptul că a omis să ia în considerare următoarele împrejurări: i) insuficienta extindere pe piață a reducerilor și a plăților contestate; ii) scurta durată de aplicare a reducerilor în litigiu; iii) performanțele comerciale ale concurentului și scăderea prețurilor și iv) testul AEC efectuat de Comisie.

133. La rândul său, Comisia consideră că hotărârea atacată a stabilit, corespunzător cerințelor legale, că reducerile și plățile oferite de Intel puteau avea efecte de excludere a concurenței. Factorii necontestați sunt suficienți pentru a susține concluzia că reducerile și plățile efectuate de Intel erau în măsură să restrângă concurența.

134. Nu suntem de acord cu Comisia.

135. După s‑a arătat deja, într‑un mod oarecum similar cu aplicarea simplificată a normelor în materie de concurență în cazul restrângerilor prin obiect, în sensul articolului 101 TFUE, aprecierea tuturor împrejurărilor în temeiul articolului 102 TFUE implică examinarea contextului comportamentului incriminat pentru a stabili dacă se poate confirma existența unui efect anticoncurențial al acestuia. Dacă oricare dintre împrejurările astfel examinate pune sub semnul întrebării caracterul anticoncurențial al comportamentului, devine necesară o analiză mai detaliată a efectelor.

136. După cum vom arăta la punctele următoare, aprecierea tuturor împrejurărilor ar fi trebuit să conducă Tribunalul la concluzia că, pentru a stabili dacă comportamentul incriminata constituit un abuz de poziție dominantă contrar articolului 102 TFUE, era necesară o analiză a efectelor reale sau potențiale ale comportamentului menționat.

– Extinderea pe piață

137. Recurenta susține că în aprecierea unei efect probabil asupra concurenței trebuie să se țină cont de extinderea pe piață a reducerilor în cauză. În opinia sa, este improbabil ca reducerile de fidelitate să restrângă concurența atunci când extinderea lor pe piață este scăzută, întrucât concurenții ar putea avea acces la porțiuni mai mari ale pieței fără ca aceștia să trebuiască să ofere reduceri echivalente. Recurenta mai arată că, în cazul său, cota de piață legată era în medie considerabil mai mică în comparație cu cele din cauzele Tomra și alții/Comisia (C‑549/10 P, EU:C:2012:221) și Van den Bergh Foods/Comisia ( 92 ). De exemplu, în cauza Tomra și alții/Comisia, cota de piață legată era (în medie) de 39 % ( 93 ). Comisia, pe de altă parte, consideră că extinderea pe piață nu este relevantă pentru determinarea capacității comportamentului incriminat de a conduce la o excludere a concurenței.

138. În contextul aprecierii cu titlu subsidiar a capacității, Tribunalul a afirmat că extinderea pe piață a reducerilor și a plăților oferite de recurentă era în medie de aproximativ 14 % pe durata totală a încălcării (în cazul în care calculul nu se limitează doar la partea disputabilă a cererii) ( 94 ). El a considerat acest aspect ca fiind semnificativ ( 95 ). Potrivit hotărârii atacate, reducerile și plățile efectuate de Intel pot fi distinse de împrejurările care au stat la baza cauzei Van den Bergh Foods/Comisia (T‑65/98, EU:T:2003:281) dat fiind că forma sistemului analizat era diferită de cea în discuție în prezenta procedură ( 96 ).

139. Nu avem convingerea că jurisprudența menționată de recurentă este lipsită de pertinență, după cum a afirmat Tribunalul. Astfel, mecanismul de exclusivitate din cauza Van den Bergh Foods/Comisia (T‑65/98, EU:T:2003:281) a funcționat într‑adevăr prin furnizarea unui congelator gratuit. Dar această distincție nu prezintă nicio diferență. Furnizarea congelatorului respectiv era condiționată de utilizarea acestuia exclusiv pentru stocarea înghețatei întreprinderii dominante. În consecință, 40 % din ansamblul punctelor de vânzare de înghețată erau supuse unei condiții de exclusivitate a produsului ( 97 ).

140. După cum s‑a arătat, normele Uniunii în materie de concurență au pus în mod consecvent accentul pe efecte, iar nu pe formă. Din această perspectivă, dimensiunea cotei de piață legate este în egală măsură relevantă, indiferent de forma sistemului. De aceea se admite în general că probabilitatea unor efecte negative asupra concurenței crește odată cu dimensiunea cotei de piață legate ( 98 ).

141. Astfel, definirea nivelului de extindere pe piață care poate avea efecte anticoncurențiale nu este în niciun caz un exercițiu aritmetic. Prin urmare, nu este surprinzător că Curtea a respins ideea potrivit căreia este necesară stabilirea unui prag precis de blocare a pieței dincolo de care practicile în cauză pot fi considerate abuzive în sensul aplicării articolului 102 TFUE. Această poziție a fost confirmată de Curte în cauza Tomra și alții/Comisia ( 99 ).

142. Este, desigur, adevărat că pragurile se pot dovedi problematice date fiind particularitățile diferitelor piețe și împrejurările fiecărei cauze în parte. De exemplu, atunci când reducerile de fidelitate vizează clienți care prezintă o importanță deosebită pentru intrarea sau extinderea pe piață a concurenților, chiar și o extindere pe piață modestă poate conduce cu siguranță la o excludere a concurenței. Producerea efectului menționat depinde de o serie de factori specifici.

143. Din această perspectivă, o extindere pe piață de 14 % poate să producă sau să nu producă un efect de excludere a concurenței. Cert este însă că o asemenea extindere pe piață nu poate exclude posibilitatea ca reducerile în cauză să nu producă un efect de excludere a concurenței. Situația este aceeași chiar dacă se presupune că reducerile și plățile respective vizează clienți‑cheie ( 100 ). Pe scurt, o proporție de 14 % este neconcludent.

144. Acest caracter neconcludent nu este remediat prin întemeierea hotărârii atacate pe faptul stabilit că recurenta era un partener comercial inevitabil pe piața UCP‑urilor. Trebuie amintit că, potrivit Tribunalului, faptul că o întreprindere constituie un partener comercial inevitabil indică, cel puțin, că o „reducere de exclusivitate” sau o plată oferită de o asemenea întreprindere este în măsură să restrângă concurența ( 101 ).

145. Această concluzie este corectă doar dacă se admite că gradul de probabilitate necesar nu presupune nimic mai mult decât simpla posibilitate ca un anumit comportament să aibă efecte anticoncurențiale. Totuși, astfel cum s‑a arătat anterior, aprecierea tuturor împrejurărilor are drept scop verificarea aspectului dacă, după toate probabilitățile, comportamentul incriminat are un efect anticoncurențial.

146. Pe acest temei, concluzionăm că aprecierea extinderii pe piață efectuată în hotărârea atacată este neconcludentă. Este important de menționat că ea nu poate stabili, corespunzător cerințelor legale, că acea cotă de piață afectată de reduceri și plăți era suficientă pentru a conduce la o excludere a concurenței.

– Durata

147. Recurenta consideră că durata unei practici privind reducerile este esențială pentru analiza capacității de a restrânge concurența. În special, ea repune în discuție aprecierea duratei efectuată în hotărârea atacată, care s‑a bazat pe cumulul mai multor acorduri pe termen scurt.

148. Comisia, pe de altă parte, susține că Intel consideră în mod eronat că efectele potențiale de excludere ale reducerilor de fidelitate pot rezulta doar dintr‑o obligație contractuală: dimpotrivă, puterea de piață a întreprinderii dominante face să nu fie necesare asemenea obligații contractuale. Pe scurt, durata este irelevantă.

149. Tribunalul a considerat în special că criteriul pertinent nu este durata termenului de reziliere a unui contract și nici durata determinată a unui contract individual integrat într‑o serie de contracte consecutive, ci, în opinia sa, durata totală în care recurenta aplică reduceri și plăți de exclusivitate față de un client ( 102 ). Perioada respectivă a fost de aproximativ cinci ani în cazul MSH, de trei ani în cazul Dell și NEC, de peste doi ani în cazul HP și de aproximativ un an în cazul Lenovo. Acordarea de „reduceri de exclusivitate” și de plăți pe asemenea perioade a fost considerată ca fiind în general susceptibilă să restrângă concurența și aceasta, în opinia Tribunalului, cu atât mai mult pe piața UCP‑urilor, care este extrem de dinamică și se caracterizează prin cicluri scurte de viață a produselor ( 103 ).

150. De la bun început observăm că durata scurtă a unui acord nu exclude capacitatea acestuia de a avea efecte anticoncurențiale. În mod similar, chestiunea dacă durata totală este scurtă sau lungă in abstracto este irelevantă.

151. Atunci când, precum în speță, exclusivitatea depinde în ultimă instanță de alegerea clientului de a se aproviziona, pentru majoritatea nevoilor sale, de la întreprinderea dominantă, nu se poate presupune pur și simplu – ex post facto – că din cumulul acordurilor pe termen scurt rezultă că reducerile respective sunt în măsură să restrângă concurența.

152. Există cel puțin două motive pentru aceasta.

153. În primul rând, spre deosebire de situația unor acorduri de exclusivitate, schimbarea furnizorilor nu implică penalități. Această afirmație este valabilă cu condiția ca un concurent să poată cel puțin compensa, în principiu, reducerea pierdută. Dacă însă concurentul nu poate vinde produsele în cauză fără a suferi o pierdere, clientul este legat de facto de întreprinderea dominantă. Din această perspectivă, valoarea reducerii nu poate fi considerată nici ca fiind complet nesemnificativă.

154. Mai concret, în cadrul unei analize ex post a duratei, precum în speță, este necesar să se stabilească dacă un alt furnizor ar fi putut compensa pierderea reducerilor. În caz contrar, alegerea clientului de a păstra relația cu întreprinderea dominantă ar fi considerată în mod automat ca indicând un abuz, chiar dacă clienții ar putea renunța la acordurile încheiate cu aceasta fără restrângeri.

155. Este clar că nu se poate presupune, pur și simplu, pe baza alegerii clientului de a păstra relația cu întreprinderea dominantă, că alegerea respectivă constituie o expresie a unui comportament abuziv și aceasta deoarece pot exista alte explicații plauzibile pentru alegerea în cauză. Acestea includ, nelimitativ, considerente legate de calitate, de siguranța aprovizionării și de preferința utilizatorilor finali.

156. În al doilea rând, o durată globală îndelungată a acordului poate indica, desigur, un efect de fidelizare al mecanismului de reduceri la nivelul clientului individual. Totuși, în afară de cazul în care sunt aduse și alte dovezi solide în acest sens, faptul că un client a decis să păstreze relația cu întreprinderea dominantă nu poate fi suficient pentru a stabili că reducerile oferite sunt în măsură să restrângă concurența corespunzător cerințelor legale. Astfel, trebuie să avem în vedere că atunci când clientul are opțiunea să schimbe furnizorii periodic, chiar dacă opțiunea respectivă nu a fost exercitată, reducerile de fidelitate cresc totodată rivalitatea. Astfel, ele pot avea de asemenea un efect favorabil concurenței.

157. Prin urmare, considerăm că aprecierea duratei efectuată în hotărârea atacată – care s‑a limitat să ia în considerare durata globală a acordurilor examinate – este neconcludentă. Aprecierea în cauză pur și simplu nu contribuie la determinarea împrejurării dacă respectivul comportament are, după toate probabilitățile, un efect anticoncurențial.

– Performanța pe piață a concurentului și scăderea prețurilor

158. Recurenta contestă respingerea de către Tribunal a argumentelor referitoare la performanța pe piață a AMD și dovezile privind lipsa excluderii (scăderea prețurilor UCP‑urilor x86) ca fiind lipsite de pertinență în contextul aprecierii capacității.

159. Potrivit Tribunalului, succesul concurentului și scăderea prețurilor nu puteau exclude că practicile recurentei erau lipsite de efecte. Acesta a arătat că, în lipsa practicilor menționate, se poate considera în mod legitim că sporirea cotei de piață a concurentului și a investițiilor sale în cercetare și dezvoltare, precum și scăderea prețului UCP‑urilor x86 ar fi putut fi mai mari ( 104 ).

160. În opinia noastră, Tribunalul a considerat în mod corect că performanța pe piață a societății AMD și scăderea prețului UCP‑urilor x86 sunt neconcludente pentru stabilirea capacității comportamentului incriminat de a restrânge concurența. Totuși, aceeași concluzie s‑ar impune chiar dacă performanța concurentului ar fi slabă. În opinia noastră, luarea în considerare a unor asemenea elemente de fapt poate fi utilă doar în cadrul unei aprecieri detaliate a efectelor reale sau potențiale asupra concurenței. Ea nu contribuie la determinarea capacității unui sistem de reduceri prezumat nelegal de a restrânge concurența.

– Testul AEC

161. Recurenta consideră că, atunci când, precum în speță, Comisia efectuează o analiză de fond a împrejurărilor economice în contextul unui comportament presupus abuziv, aceasta săvârșește o eroare dacă ignoră această analiză pentru simplul motiv că nu contribuie la stabilirea unei încălcări.

162. Comisia susține că testul AEC nu este relevant pentru a stabili capacitatea comportamentului incriminat de a restrânge concurența. În opinia sa, jurisprudența Curții nu susține argumentul recurentei potrivit căruia testul AEC trebuie să constituie o parte integrantă a unei aprecieri a tuturor împrejurărilor.

163. În hotărârea atacată, Tribunalul a respins argumentul referitor la pertinența testului AEC pentru stabilirea, în contextul unei aprecieri a tuturor împrejurărilor, a capacității comportamentului incriminat de a restrânge concurența. În consecință, acesta nu a verificat testul aplicat de Comisie în decizia contestată. În primul rând, a considerat că testul AEC era lipsit de pertinență întrucât, ținând cont de forma lor, Comisia nu este ținută să dovedească capacitatea de excludere a „reducerilor de exclusivitate” de la caz la caz. În hotărârea atacată, Tribunalul a respins argumentul privind pertinența testului AEC, în esență pentru motivul că acesta servește doar la stabilirea aspectului dacă un comportament incriminat face imposibil accesul pe piață. Potrivit hotărârii atacate, „reducerile de exclusivitate” pot împiedica accesul pe piață al concurenților întreprinderii aflate în poziție dominantă, chiar dacă accesul pe piață nu este cu totul imposibil din punct de vedere economic, ci este doar făcut mai dificil ( 105 ). În al doilea rând, aceasta a arătat că jurisprudența nu impune utilizarea unui test AEC nici chiar în cazul reducerilor care se încadrează în a treia categorie. În al treilea rând, a arătat că testul AEC a fost considerat pertinent de către Curte doar în cauzele privind practicile tarifare și de micșorare a marjei, care sunt inerent diferite de cele privind „reducerile de exclusivitate” ( 106 ).

164. În primul rând, după cum am demonstrat mai sus (punctele 122-160), este necesară luarea în considerare a tuturor împrejurărilor pentru a stabili dacă comportamentul în cauză este în măsură să excludă concurenții și în cazul „reducerilor de exclusivitate”. Cu alte cuvinte, capacitatea de excludere trebuie dovedită în fiecare situație în parte. Desigur, testul AEC poate fi respins ca fiind lipsit de pertinență dacă se admite că simpla posibilitate ipotetică sau teoretică a producerii unui efect de excludere a concurenței prin comportamentul incriminat este suficientă pentru stabilirea existenței unui abuz. Astfel, teoretic, orice reducere oferită de o întreprindere dominantă poate avea, în unele împrejurări, un efect anticoncurențial.

165. Totuși, întrucât este necesar să existe un efect de excludere, testul AEC nu poate fi ignorat. Astfel cum a remarcat Tribunalul, testul servește la identificarea comportamentului care face să fie imposibil din punct de vedere economic ca un concurent la fel de eficient să își asigure partea disputabilă a cererii unui client. Cu alte cuvinte, el poate contribui la identificarea comportamentului care, după toate probabilitățile, are un efect anticoncurențial. În schimb, atunci când testul arată că un concurent la fel de eficient poate să își acopere costurile, probabilitatea unui efect anticoncurențial scade în mod semnificativ. De aceea, din perspectiva identificării unui comportament care să aibă un efect de excludere a concurenței, testul AEC este deosebit de util.

166. În legătură cu a doua și cu a treia considerație, am arătat mai sus (punctele 101-105) motivul pentru care jurisprudența referitoare la practicile tarifare și la practicile de micșorare a marjei nu trebuie să fie ignorată. În orice caz, orice incertitudine rămasă în această privință a dispărut odată cu pronunțarea Hotărârii Post Danmark (C‑23/14, EU:C:2015:651), care demonstrează că jurisprudența care are ca obiect alte tipuri de excludere bazată pe preț nu poate fi ignorată pur și simplu în contextul cauzelor privind reducerile. Astfel cum a confirmat Curtea, făcând trimitere printre altele la jurisprudența respectivă, testul AEC se poate dovedi util și în cadrul analizei unui sistem de reduceri ( 107 ).

167. Totuși, merită de asemenea să arătăm că, în cauza Post Danmark (C‑23/14, EU:C:2015:651), Curtea a avut grijă să își nuanțeze poziția privind testul AEC. Ea a arătat în special că, deși testul AEC se poate dovedi util în anumite situații, nu există obligația legală de a utiliza testul respectiv ( 108 ). Această afirmație este în concordanță cu cea făcută de Curte în același sens în cauza Tomra și alții/Comisia (C‑549/10 P, EU:C:2012:221). În cauza respectivă, Curtea a considerat că nu este necesară demonstrarea de către Curte a faptului că reducerile de fidelitate obligă concurenții întreprinderii dominante să practice prețuri inferioare prețului de cost pentru a putea să o concureze pentru partea disputabilă a pieței. Dimpotrivă, potrivit Curții, Comisia poate stabili că reducerile în cauză au capacitatea să restrângă concurența pe baza unor elemente calitative care indică natura lor anticoncurențială ( 109 ).

168. În acest sens, pare, cu siguranță, tentant să concluzionăm că, în prezenta cauză, nu este necesară recurgerea la un test AEC. Urmând aceeași logică, după cum a susținut Comisia, aprecierea capacității efectuată de Tribunal nu ar conține o eroare de drept prin considerarea testului AEC drept lipsit de pertinență.

169. Totuși, punctul de vedere menționat neglijează două aspecte. Spre deosebire de abordarea din cauza Tomra și alții/Comisia (C‑549/10 P, EU:C:2012:221), Comisia a efectuat de fapt o analiză AEC extinsă în decizia contestată. Încă și mai important, celelalte împrejurări apreciate de Tribunal nu susțin în mod neechivoc constatarea unui efect asupra concurenței. În aceste împrejurări, este clar, în opinia noastră, că testul AEC nu poate fi ignorat pur și simplu ca o chestiune lipsită de pertinență.

170. Prin urmare, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a luat în considerare, ca element de apreciere a tuturor împrejurărilor, analiza privind AEC efectuată de Comisie în decizia contestată.

171. Pentru a încheia analiza noastră privind aprecierea cu titlu subsidiar a capacității efectuată de Tribunal, facem observațiile care urmează.

172. Împrejurările examinate în cadrul aprecierii respective nu pot confirma existența unui efect asupra concurenței. Cel mult, aprecierea menționată arată că un efect de excludere a concurenței atribuit comportamentului incriminat este posibil teoretic, dar efectul ca atare nu a fost confirmat. În principiu, o apreciere a tuturor împrejurărilor trebuie, cel puțin, să țină cont de extinderea pe piață și de durata comportamentului incriminat. În plus, poate fi necesară luarea în considerare a altor împrejurări care este posibil să fie diferite de la caz la caz. În prezenta cauză, testul AEC, tocmai întrucât a fost efectuat de Comisie în decizia contestată, nu poate fi ignorat în stabilirea capacității comportamentului incriminat de a avea un efect de excludere a concurenței. Aprecierea împrejurărilor pertinente, în ansamblul său, ar trebui să ne permită să stabilim, cu gradul de probabilitate necesar, că întreprinderea în cauză a abuzat de poziția sa dominantă, contrar articolului 102 TFUE. În lipsa unei asemenea confirmări, ca urmare, de exemplu, a extinderii reduse pe piață, a unei durate scurte a practicilor incriminate sau a unui rezultat pozitiv la testul AEC, este necesară o analiză economică mai detaliată a efectelor reale sau potențiale asupra concurenței pentru stabilirea existenței unui abuz.

c) Concluzie

173. Am concluzionat că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, în primul rând, atunci când a stabilit că „reducerile de exclusivitate” constituie o categorie separată și unică de reduceri care nu necesită luarea în considerare a tuturor împrejurărilor pentru a stabili existența unui abuz de poziție dominantă contrar articolului 102 TFUE. În al doilea rând, acesta a săvârșit o eroare de drept în cadrul aprecierii cu titlu subsidiar a capacității, prin faptul că nu a stabilit, pe baza tuturor împrejurărilor, dacă reducerile și plățile oferite de recurentă au avut, după toate probabilitățile, un efect de excludere a concurenței.

174. Rezultă că primul motiv trebuie să fie admis.

C – Al doilea motiv de recurs: luarea în considerare a extinderii pe piață pentru a stabili dacă o întreprindere a abuzat de poziția sa dominantă

1. Principalele argumente ale părților

175. Prin al doilea motiv de recurs, recurenta susține că, indiferent de concluzia la care se va ajunge cu privire la primul motiv, extinderea pe piață a comportamentului Intel nu i‑a permis în niciun caz să restrângă concurența în anii 2006 și 2007. În perioada respectivă, încălcarea a implicat doar societățile MSH și Lenovo. În opinia recurentei, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând că, întrucât Comisia a constatat o încălcare unică și continuă în decizia contestată pentru anii 2002-2007, constatarea unei încălcări pentru anii 2006 și 2007 se poate întemeia pe extinderea medie pe piață de‑a lungul întregii perioade 2002-2007 (mai degrabă decât pe extinderea pe piață a comportamentului în cei doi ani în cauză) ( 110 ).

176. Comisia arată că al doilea motiv de recurs este o simplă completare a celui dintâi. El se bazează în totalitate pe aceleași premise ca primul motiv. Instituția consideră că extinderea pe piață este irelevantă pentru determinarea capacității reducerilor oferite de Intel de a restrânge concurența: extinderea pe piață a practicilor Intel prezintă relevanță doar în măsura în care practicile în cauză au restrâns în mod efectiv concurența. Având în vedere însemnătatea strategică a OEM vizați în 2006 și 2007, importanța practicilor Intel nu poate fi măsurată pur și simplu în funcție de extinderea pe piață. În acest context, Comisia susține că extinderea pe piață în cursul celor doi ani ar trebui să fie văzută din perspectiva unei încălcări unice și continue care este legată de existența unei strategii de ansamblu privind eliminarea AMD de pe piața mondială a UCP‑urilor.

2. Analiză

177. Am concluzionat mai sus că Tribunalul a săvârșit o eroare în cadrul aprecierii cu titlu subsidiar a capacității, în funcție de ansamblul împrejurărilor. În special, acesta a apreciat în mod eronat extinderea pe piață prin faptul că nu a admis că o cotă de piață legată de 14 % nu poate dovedi, corespunzător cerințelor legale, capacitatea comportamentului incriminat de a restrânge concurența. Al doilea motiv ar trebui să fie admis chiar numai pentru acest motiv.

178. Totuși, considerăm că acest motiv merită o scurtă analiză proprie, întrucât constatările Tribunalului privind existența unei încălcări unice și continue constituie temeiul pentru constatarea unei încălcări pentru anii 2006 și 2007. Astfel, Tribunalul a considerat că, în contextul unei încălcări unice și continue bazate pe o strategie de ansamblu de excludere, aprecierea globală a cotei de piață legate medii era suficientă pentru stabilirea capacității comportamentului în cauză de a exclude concurența ( 111 ).

179. Astfel, elementul esențial al prezentului motiv de recurs constă în definirea rolului noțiunii de încălcare unică și continuă în aprecierea capacității comportamentului unei singure societăți de a restrânge concurența. Mai precis, se ridică întrebarea dacă recurgerea la această noțiune poate remedia faptul că extinderea pe piață este prea redusă pentru a stabili în sine capacitatea comportamentului incriminat de a restrânge concurența într‑o anumită perioadă.

180. În jurisprudența Curții, noțiunea de încălcare unică și continuă a fost utilizată în special în contextul articolului 101 TFUE pentru a include, în scopuri represive, mai multe componente ale unui comportament anticoncurențial sub umbrela unei încălcări unice și continue. Logica care stă la baza acestui fapt este de a asigura aplicarea efectivă a normelor de concurență în cauze în care încălcările sunt constituite dintr‑un complex de practici anticoncurențiale care pot lua diferite forme și chiar evolua în timp ( 112 ).

181. Cu alte cuvinte, obiectivul urmărit este de a evita ca aplicarea normelor să conducă în mod regretabil la tratarea separată a diverse acorduri și practici concertate prevăzute la articolul 101 TFUE, care în realitate fac parte dintr‑un plan de ansamblu de restrângere a concurenței. Pentru acest motiv, recurgerea la noțiunea de încălcare unică și continuă atenuează sarcina probei care revine de regulă autorităților de aplicare a legii pentru a dovedi caracterul continuu al pra