18

Tribunalul a constatat lipsa necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei, în ce privește acțiunea în anularea deciziei în litigiu, pentru următoarele motive, precizate la punctele 27-39 din hotărârea atacată: „27 Trebuie amintit, pe de o parte, că, deși interesul de a acționa, căruia îi este subordonată admisibilitatea unei acțiuni, se apreciază la momentul introducerii acesteia (Hotărârea Curții din 16 decembrie 1963, Forges de Clabecq/Înalta Autoritate, 14/63, Rec., p. 719, 748, și Ordonanța [Tribunalului din 30 noiembrie 1998,] N/Comisia, [T-97/94, RecFP, p. I-A-621 și II-1879], punctul 23), aceasta nu împiedică Tribunalul să constate lipsa necesității de a se pronunța cu privire la acțiune în ipoteza în care reclamantul care avea inițial interes de a acționa a pierdut orice interes personal privind anularea deciziei [atacate] ca urmare a unui eveniment intervenit ulterior introducerii acțiunii respective. Într-adevăr, pentru ca un reclamant să poată continua o acțiune prin care se urmărește anularea unei decizii, trebuie ca acesta să păstreze un interes personal privind anularea deciziei atacate (Hotărârea Tribunalului din 24 aprilie 2001, Torre și alții/Comisia, T-159/98, RecFP, p. I-A-83 și II-395, punctul 30, Hotărârea Tribunalului din 31 mai 2005, Dionyssopoulou/Consiliul, T-105/03, [RecFP, p. I-A-137 și II-621], punctul 18, și Hotărârea Tribunalului din 8 decembrie 2005, Rounis/Comisia, T-274/04, [RecFP, p. I-A-407 și II-1849], punctele 21 și 22). În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, un reclamant trebuie să dovedească un interes născut și actual în anularea actului atacat astfel încât, dacă interesul de care se prevalează privește o situația juridică viitoare, reclamantul trebuie să probeze caracterul cert al acestei situații preconizate (Hotărârea Tribunalului din 17 septembrie 1992, NBV și NVB/Comisia, T-138/89, Rec., p. II-2181, punctul 33, Hotărârea Tribunalului din 14 aprilie 2005, Sniace/Comisia, T-141/03, Rec., p. II-1197, punctul 26, și Ordonanța Tribunalului din 17 octombrie 2005, First Data și alții/Comisia, T-28/02, [Rec., p. II-4119], punctele 42 și 43). 28 Pe de altă parte, în ce privește acțiunea prin care se urmărește anularea unui REC, trebuie amintit că REC este un document intern, care are drept funcție principală furnizarea unor informații periodice administrației cu privire la îndeplinirea sarcinilor de serviciu de către funcționari (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 3 iulie 1980, Grassi/Consiliul, 6/79 și 97/79, Rec., p. 2141, punctul 20, și Hotărârea Tribunalului din 28 mai 1997, Burban/Parlamentul European, T-59/96, RecFP, p. I-A-109 și II-331, punctul 73) și care, prin urmare, are un rol important pentru funcționar în ce privește desfășurarea carierei acestuia, în principal în materie de mutare și promovare. Rezultă că, în principiu, REC nu afectează interesul persoanei notate decât în măsura în care aceasta are în continuare perspectiva unei cariere, respectiv până la încetarea raporturilor sale de muncă. Prin urmare, ulterior acestei încetări, funcționarul nu are interesul de a introduce sau de a continua o acțiune împotriva unui REC întocmit în privința sa, ci numai de a stabili existența unei împrejurări speciale care justifică un interes personal și actual de a obține anularea REC (a se vedea în acest sens Ordonanța N/Comisia, citată anterior, punctul 26, și Hotărârea Dionyssopoulou/Consiliul, citată anterior, punctul 20). 29 În speță, Comisia susține că, întrucât reclamantul a fost pensionat în temeiul articolului 78 din statut pentru invaliditate permanentă considerată totală, acesta a încetat definitiv raporturile de muncă și, conform jurisprudenței avute în vedere mai sus, nu mai are interesul de a continua acțiunea. Totuși, reclamantul consideră că respectiva jurisprudență nu este aplicabilă în speță din două motive. În primul rând, în speță nu ar fi vorba despre o încetare definitivă a raporturilor de muncă întrucât, conform articolului 14 din anexa VIII la statut, reclamantul poate fi reîncadrat în serviciu atunci când starea sa de sănătate o va permite. În al doilea rând, pensionarea acestuia a fost obligatorie și a avut loc ulterior introducerii prezentei acțiuni. Reclamantul consideră că, în aceste împrejurări, dreptul său la o protecție jurisdicțională ar trebui să primeze asupra altor considerații și ar trebui să îi permită să obțină o hotărâre judecătorească privind legalitatea REC contestat. Prin urmare, reclamantul consideră că are în continuare un interes personal și actual în anularea REC menționat. 30 În ce privește, în primul rând, problema caracterului definitiv al încetării raporturilor de muncă în caz de pensionare pentru invaliditate permanentă considerată totală, trebuie arătat că, deși articolul 14 din anexa VIII la statut prevede posibilitatea reîncadrării funcționarului care a dobândit dreptul la o prestație de invaliditate, invaliditatea permanentă considerată totală a fost concepută de legiuitor ca fiind capabilă de a pune capăt carierei funcționarului vizat. Astfel, articolul 53 din statut prevede că «[f]uncționarul recunoscut de comisia pentru invaliditate ca îndeplinind condițiile prevăzute la articolul 78 este pensionat din oficiu în ultima zi a lunii în cursul căreia [AIPN] adoptă decizia care constată incapacitatea sa permanentă de a-și exercita atribuțiile». În ce privește articolul 47 din statut, acesta clasează orice pensionare, inclusiv pe cea care decurge dintr-o invaliditate permanentă considerată totală, printre cauzele de încetare definitivă a raporturilor de muncă. Astfel, în raport cu caracterul definitiv sau nedefinitiv al încetării raporturilor de muncă pe care o presupune, invaliditatea menționată este văzută de legiuitor în același mod ca și alte cauze de încetare a raporturilor de muncă, al căror caracter definitiv nu ridică semne de întrebare, cum ar fi demisia, concedierea din motive de incompetență profesională sau eliberarea din funcție. 31 Rezultă că, în sistemul creat prin statut, se consideră că pensionarea pentru invaliditate permanentă considerată totală în sensul articolelor 53 și 78 pune capăt, în principiu, carierei funcționarului. Astfel, aceasta se distinge de concediul de boală, prevăzut la articolul 59 din statut, care nu afectează continuitatea carierei funcționarului ce se găsește în imposibilitatea temporară de a-și exercita funcțiile. 32 În consecință, Tribunalul consideră că, potrivit jurisprudenței sus-menționate, pensionarea reclamantului în temeiul articolului 78 din statut afectează interesul acestuia de a obține anularea REC contestat întrucât cariera sa în cadrul instituției sale a fost întreruptă, în principiu, în mod definitiv. 33 Această concluzie nu este infirmată de argumentul reclamantului întemeiat pe o eventuală reîncadrare în serviciu în temeiul articolului 14 din anexa VIII la statut. Într-adevăr, trebuie amintit că un reclamant trebuie să dovedească un interes născut și actual în anularea actului atacat și că, dacă interesul de care se prevalează privește o situație juridică viitoare, reclamantul trebuie să probeze caracterul cert al acestei situații preconizate. Or, trebuie să se constate că reîncadrarea reclamantului în serviciul Comisiei nu este decât un eveniment eventual, a cărui realizare nu este decât incertă la ora actuală. Astfel, este vorba despre un interes pur ipotetic și, prin urmare, insuficient pentru a se constata că situația juridică a reclamantului ar fi afectată de lipsa anulării REC contestat (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 ianuarie 1987, Stroghili/Curtea de Conturi, 204/85, Rec., p. 389, punctul 11). 34 În al doilea rând, în ce privește faptul că pensionarea reclamantului a fost obligatorie și a avut loc ulterior introducerii prezentei acțiuni, trebuie arătat, mai întâi, că Tribunalul a avut deja ocazia de a decide că un funcționar al cărui raport de muncă a încetat ca urmare a unei concedieri din motive de incompetență profesională sau a unei eliberări din funcție devenite definitive ca urmare a unei acțiuni în justiție nu are interesul de a solicita anularea raportului său de evaluare (Ordonanța N/Comisia, citată anterior, punctul 27, și Hotărârea Tribunalului din 21 februarie 2006, V/Comisia, T-200/03 și T-313/03, [RecFP, p. I-A-2-00015 și II-A-2-00057], punctul 184). Astfel, reiese din jurisprudență că este lipsit de pertinență caracterul voluntar sau involuntar al încetării raportului de muncă pentru aprecierea existenței interesului de a acționa. Mai apoi, în ce privește momentul pensionării în raport cu data introducerii acțiunii, trebuie amintit că rezultă din jurisprudența menționată la punctul 27 de mai sus că faptul că dispariția interesului de a acționa a intervenit ulterior introducerii acțiunii nu poate împiedica Tribunalul să constate lipsa necesității de a se pronunța cu privire la acțiune (Hotărârea [Tribunalului din 13 decembrie 1990,] Moritz/Comisia, [T-20/89, Rec., p. II-769], punctul 16, Hotărârea Tribunalului Dionyssopoulou/Consiliul, citată anterior, punctul 18, și Hotărârea Tribunalului Rounis/Comisia, citată anterior, punctul 21). 35 Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se constate că modificarea REC contestat, urmărită de reclamant, nu ar produce, în principiu, nicio consecință pentru cariera acestuia, care a luat sfârșit începând cu 28 februarie 2005. Prin urmare, revine reclamantului să stabilească existența unei împrejurări speciale care justifică menținerea unui interes personal și actual de a continua acțiunea în anulare (Ordonanța N/Comisia, citată anterior, punctele 26 și 27). 36 Trebuie arătat că reclamantul, întrucât contestă caracterul definitiv al încetării raporturilor de muncă, nu invocă nicio împrejurare specială în sensul Ordonanței N/Comisia, citată anterior. În schimb, reclamantul arată că interesul său de a solicita anularea REC contestat ar trebui recunoscut cu scopul de a garanta respectarea dreptului său la o protecție jurisdicțională efectivă. 37 În această privință, este suficient să se arate că dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă nu presupune decât dreptul reclamantului de a ataca în justiție actele instituțiilor comunitare care îi cauzează un prejudiciu, întrucât îi afectează interesele (a se vedea în acest sens Ordonanța Curții din 1 octombrie 2004, Pérez Escolar/Comisia, C-379/03 P, […] punctele 41 și 42, și Ordonanța Tribunalului din 2 iunie 2003, Forum 187/Comisia, T-276/02, Rec., p. II-2075, punctul 50). Or, în speță, trebuie să se constate că, la ora actuală, în ce privește pensionarea reclamantului, nici decizia [în litigiu], nici REC contestat nu îi cauzează un prejudiciu, atât timp cât reclamantul nu este reîncadrat în serviciu. În consecință, fără a fi necesar să se pronunțe în acest stadiu cu privire la pertinența argumentului reclamantului dacă ar fi formulat în susținerea unei eventuale acțiuni, în ipoteza în care reclamantul ar fi reîncadrat în serviciu, trebuie să se considere că dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă nu îi poate conferi un drept de a solicita Tribunalului să se pronunțe cu privire la prezenta cerere de anulare. 38 Reiese din toate considerațiile anterioare că reclamantul nu a făcut dovada unui interes născut și actual de a acționa. Prin urmare, lipsește necesitatea de a se pronunța cu privire la concluziile în anularea REC în cauză. 39 În ce privește concluziile prin care se urmărește ca Tribunalul să declare nelegale dispozițiile generale de aplicare și ghidul privind perioada tranzitorie sau dispozițiile în vigoare în prezent, trebuie observat că, astfel cum arată însuși reclamantul, acestea constituie excepții de nelegalitate formulate în cadrul cererii de anulare. În consecință, nu este necesar ca Tribunalul să se pronunțe în această privință.”