ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
79

Astfel, prin scrisoarea din 22 decembrie 2014 (a se vedea punctul 7 de mai sus) Comisia a comunicat autorităților franceze constatările sale privind stadiul planului de acțiune. Aceasta a arătat următoarele: – „progresele înregistrate în ceea ce privește [p]lanul de acțiune […] nu corespund pe deplin realității. De exemplu, astfel cum a fost clarificat de autoritățile franceze, vechimea medie a stratului «clădiri» trebuie majorată cu doi ani pentru fiecare departament (stratul este integrat începând din anul 2012), ceea ce înseamnă că pentru anul 2014 ortofoto[grafiile] utilizate pentru actualizarea RPG au mai mult de [cinci] ani”; – „[e]stimarea pentru întregul teritoriu a volumelor de anomalii generate de încrucișarea RPG cu stratul «clădiri» și «vegetație» la pragul de 0 ari nu este furnizată în prezent (activitate care, potrivit [p]lanului de acțiune, ar fi trebuit finalizată în anul 2013 pentru «clădiri» și în anul 2014 pentru stratul «vegetație»)”; – „[î]n [baza de date] BD TOPO, deficiențele și elementele care lipsesc (în delimitarea elementelor din straturile «vegetație» și «clădiri») au fost constatate, ceea ce are drept consecință nedeclanșarea unor alerte pentru soluționarea eventualelor suprapuneri, în special în ceea ce privește construcțiile de peste 2 ari și vegetația de peste 50 ari (potrivit pragurilor stabilite de autoritățile franceze)”; – „[i]mpactul financiar al suprapunerilor confirmate, la pragul descris, nu a fost calculat încă de autoritățile franceze. Potrivit explicațiilor furnizate, pentru pragurile în discuție plățile sunt oprite în caz de suprapunere”; – „tratarea suprafețelor «clădiri» și «vegetație» sub 2 ari și, respectiv, sub 50 de ari urmează să fie soluționată, iar impactul financiar calculat. La aceasta se adaugă amânarea integrării straturilor «apă» și «elemente liniare» în anul 2015, contrar celor prevăzute inițial (vara anului 2014 pentru elementele liniare și sfârșitul anului 2014 pentru suprafețele de apă)”; – „vizitele pe teren au demonstrat că suprafețe admise ca eligibile pentru sprijin direct din primul pilon nu respectau dispozițiile normative ale Uniunii Europene. Situația se prezintă astfel în special în cazul pășunilor permanente și al landelor care pot fi utilizate pentru pășunat […] Prin extensie, ordinele prefectorale și/sau punerea în aplicare a acestora nu este în conformitate cu legislația Uniunii Europene”.
85

Contrar celor susținute de Regatul Suediei, această diferență de rezultate în funcție de metoda utilizată este importantă și nu se poate susține că cele două metode de control conduc la rezultate echivalente. În plus, în ceea ce privește rata de 2 %, denumită și „prag de semnificație”, care ar fi admisibilă potrivit standardelor Curții de Conturi, aceasta este irelevantă în speță. Astfel, noțiunea „prag de semnificație”, introdusă de Curtea de Conturi în avizul său nr. 2/2004 din 18 martie 2004 privind modelul de control unic (single audit) (și propunerea referitoare la un cadru de control intern comunitar) (JO 2004, C 107, p. 1), precum și pragul de semnificație de 2 % menționat în special în anexa 1.1, intitulată „Abordare și metodologie de audit”, punctul 17 din Raportul anual al Curții de Conturi referitor la execuția bugetului privind exercițiul financiar 2014 însoțit de răspunsurile instituțiilor (JO 2015, C 373, p. 1), privesc un prag de la care sunt planificate lucrările Curții de Conturi în materie de audit, dar nu s‑a demonstrat că este relevant în speță, după cum subliniază în mod întemeiat Comisia, în ceea ce privește o procedură de verificare a conformității întemeiată pe articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013.
2

Capitolul 3 din titlul V din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”), în versiunea aplicabilă de la 1 ianuarie 2014, este intitulat „Pensiile și prestația de invaliditate”. Articolul 77 din acesta prevede: „Funcționarul care are o vechime în serviciu de cel puțin 10 ani are dreptul la pensie pentru limită de vârstă […] Valoarea maximă a pensiei pentru limită de vârstă este stabilită la 70 % din ultimul salariu de bază aferent ultimului grad în care a fost încadrat funcționarul timp de cel puțin un an. Pentru fiecare an de activitate calculat în conformitate cu articolul 3 din anexa VIII se acordă funcționarului 1,80 % din acel ultim salariu de bază. […] Valoarea pensiei pentru limită de vârstă nu poate fi mai mică de 4 % din minimul de subzistență pentru fiecare an de muncă. Vârsta de pensionare este 66 de ani. […]”
79

O expunere este definită la articolul 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 575/2013 ca fiind „un activ sau un element extrabilanțier”. Prin urmare, această definiție include în mod necesar elementele care figurează la activul bilanțului unei instituții de credit. În plus, din moment ce articolul 429 alineatul (14) litera (c) din Regulamentul nr. 575/2013 privește expuneri care rezultă din depozite pe care instituția are obligația legală de a le transfera către o entitate din sectorul public în scopul finanțării de investiții de interes general, sunt vizate expuneri care, prin natura lor, au vocația mai degrabă să figureze la bilanțul unei instituții de credit decât să constituie elemente extrabilanțiere.
84

O expunere este definită la articolul 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 575/2013 ca fiind „un activ sau un element extrabilanțier”. Prin urmare, această definiție include în mod necesar elementele care figurează la activul bilanțului unei instituții de credit. În plus, din moment ce articolul 429 alineatul (14) litera (c) din Regulamentul nr. 575/2013 privește expuneri care rezultă din depozite pe care instituția are obligația legală de a le transfera către o entitate din sectorul public în scopul finanțării de investiții de interes general, sunt vizate expuneri care, prin natura lor, au vocația mai degrabă să figureze la bilanțul unei instituții de credit decât să constituie elemente extrabilanțiere.
55

O expunere este definită la articolul 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 575/2013 ca fiind „un activ sau un element extrabilanțier”. Prin urmare, această definiție include în mod necesar elementele care figurează la activul bilanțului unei instituții de credit. În plus, din moment ce articolul 429 alineatul (14) litera (c) din Regulamentul nr. 575/2013 privește expuneri care rezultă din depozite pe care instituția are obligația legală de a le transfera către o entitate din sectorul public în scopul finanțării de investiții de interes general, sunt vizate expuneri care, prin natura lor, au vocația mai degrabă să figureze la bilanțul unei instituții de credit decât să constituie elemente extrabilanțiere.
1

La 12 septembrie 2012, intervenienta, Papouis Dairies Ltd, acționând cu o denumire anterioară a societății, și anume Halloumis POC Farmers Milk Industry Ltd or Halloumis, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene la Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO), potrivit Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (JO 2009, L 78, p. 1), astfel cum a fost modificat [înlocuit prin Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (JO 2017, L 154, p. 1)].
82

O expunere este definită la articolul 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 575/2013 ca fiind „un activ sau un element extrabilanțier”. Prin urmare, această definiție include în mod necesar elementele care figurează la activul bilanțului unei instituții de credit. În plus, din moment ce articolul 429 alineatul (14) litera (c) din Regulamentul nr. 575/2013 privește expuneri care rezultă din depozite pe care instituția are obligația legală de a le transfera către o entitate din sectorul public în scopul finanțării de investiții de interes general, sunt vizate expuneri care, prin natura lor, au vocația mai degrabă să figureze la bilanțul unei instituții de credit decât să constituie elemente extrabilanțiere.
1

Prin Decizia C(2014) 4443 final din 2 iulie 2014 de declarare a compatibilității unei concentrări cu piața internă și cu funcționarea Acordului privind SEE (cazul M.7018 – Telefónica Deutschland/E‑Plus), Comisia Europeană a declarat achiziția (denumită în continuare „concentrarea”) E‑Plus Mobilfunk GmbH & Co. KG (denumită în continuare „E‑Plus”) de către Telefónica Deutschland Holding AG (denumită în continuare „Telefónica Deutschland”) compatibilă cu piața internă și cu articolul 57 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), sub rezerva respectării de către Telefónica Deutschland a anumitor angajamente finale, astfel cum sunt anexate la decizia menționată (denumite în continuare „angajamentele finale”). Angajamentele finale sunt alcătuite din trei elemente: un element numit „operator de rețea mobilă” (denumit în continuare „elementul MNO), un element numit „operator al unei rețele mobile virtuale – acces mobil de tip bitstream” (denumit în continuare „elementul MVNO MBA”) și un element numit „operator care nu dispune de propria rețea” (denumit în continuare „elementul non‑MNO”).
1

La data de 27 noiembrie 2012, Doosan Infracore Co. Ltd, care a fost substituită de intervenienta Doosan Machine Tools Co. Ltd, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene la Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO), în temeiul Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (JO 2009, L 78, p. 1), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (JO 2017, L 154, p. 1)].
55

În plus, nu se poate reproșa organului competent să adopte decizia atacată, și anume Biroul Parlamentului, că s‑a întemeiat pe munca pregătitoare a serviciilor instituțiilor. În această privință, reclamanta a admis, în ședință, că Parlamentul are într‑adevăr dreptul de a se întemeia pe munca pregătitoare a serviciilor sale. De asemenea, nu se poate reproșa Parlamentului faptul că a acționat pe baza unei propuneri a secretarului general, ceea ce, pe de altă parte, este prevăzut la articolul 224 din Regulamentul de procedură al Parlamentului în vigoare la acea dată. În plus, trebuie arătat că nota secretarului general menționat din 5 septembrie 2016 informa membrii acestui Birou cu privire la faptul că toate documentele pertinente, inclusiv observațiile reclamantei, erau disponibile la cerere.
185

Potrivit Curții de Justiție a Uniunii Europene, speța ar fi un caz specific neprevăzut de legiuitorul Uniunii atunci când a adoptat articolul 34 din statut. Perioada foarte lungă de boală, de șapte luni, a reclamantului în perioada inițială de probă l‑ar fi împiedicat să beneficieze de perioada de probă minimă de nouă luni dacă perioada de probă ar fi fost prelungită numai cu șase luni pentru a ajunge la cincisprezece luni în total. Potrivit Curții de Justiție a Uniunii Europene, dacă perioada de probă ar fi fost prelungită până la 28 februarie 2015, și anume cincisprezece luni după data începerii perioadei de probă a reclamantului, acesta din urmă nu ar fi fost evaluat decât pentru o perioadă de opt luni. Teza susținută de reclamant, dacă ar fi reținută, ar sacrifica obiectivul urmărit prin stabilirea unei durate minime a perioadei de probă, și anume de a garanta, având în vedere articolul 27 din statut, că numai un funcționar aflat în perioada de probă care a demonstrat că are cel mai înalt nivel poate fi titularizat. În plus, teza menționată ar putea conduce, într‑un caz precum cel din speță, la obligarea AIPN de a concedia un funcționar aflat în perioada de probă pentru motivul că nu a putut demonstra că are nivelul menționat, deși acesta ar fi putut să o facă, dacă este cazul, dacă ar fi dispus efectiv de o perioadă de probă de nouă luni. O astfel de consecință ar fi clar contrară intereselor funcționarilor aflați în perioada de probă care au suferit o întrerupere involuntară a perioadei lor de probă pentru cauzele prevăzute la articolul 34 alineatul (1) al doilea paragraf din statut și i‑ar discrimina față de funcționarii aflați în perioada de probă care au putut beneficia de o perioadă de probă de nouă luni și chiar de o perioadă de probă de până la cincisprezece luni. Pe de altă parte, Curtea de Justiție a Uniunii Europene subliniază că reclamantul a recunoscut, în observațiile asupra primului raport privind perioada de probă, că avea un interes ca perioada sa de probă să fie prelungită peste durata maximă de cincisprezece luni și că nu a contestat decizia de prelungire luată la 1 octombrie 2014.
59

În orice caz, potrivit articolului 7 alineatul (2) din statut, durata interimatului este, în mod cert, de cel mult un an, cu excepția cazului în care acesta are ca obiect înlocuirea unui funcționar detașat în alt post în interesul serviciului sau încorporat pentru satisfacerea serviciul militar ori aflat în concediu medical de lungă durată. Este de asemenea adevărat că reclamanta a ocupat postul de mediator interimar de la 1 martie 2013 la 1 octombrie 2016 fără ca motivele care au cauzat interimatul să se numere printre cele care pot justifica prelungirea acestuia peste un an.
102

Pe de altă parte, e‑mailul din 20 martie 2015, trimis de evaluatorul 2 doamnei O. și în copie evaluatorului 1, referitor la un proiect în materie de [confidențial] (documentul XVII din anexa A.12), dezvăluie remarci ale evaluatorului 2 pe un ton puțin ironic, și anume: „din păcate, [evaluatorul 3] știe mai multe despre [reclamantă] decât noi, pentru că aceasta a lucrat la acest caz nu numai atunci când era în cadrul DG‑[confidențial], dar și atunci când era în cadrul DG‑[confidențial]” ([appraiser 3] unfortunately knows more about [the applicant] than we do because she has been involved in the case not only when she was in DG‑[confidențial] but also in DG‑[confidențial]); „de facto, [evaluatorul 3] nu prea dorește să o aibă pe [reclamantă] în echipa sa (surpriză, surpriză)” [de facto, [appraiser 3] does not really want to have [the applicant] in her team (surprise, surprise)].
5

La 27 septembrie 2012, intervenienta, The Yokohama Rubber Co. Ltd, a formulat la EUIPO o cerere de declarare a nulității mărcii contestate pentru produsele „Pneuri, anvelope pline, semipneumatice și pneumatice pentru roți de vehicule de toate tipurile”. Această cerere se întemeia pe articolul 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94 coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (b) sau cu articolul 7 alineatul (1) litera (e) punctul (ii) din același regulament.
115

În plus, trebuie să se constate că reclamantul impută în mod greșit trecerea unui termen de 19 luni și răspunderea pentru o încălcare a termenului rezonabil de care ar fi responsabil Comitetul Regiunilor. Astfel, contrar afirmațiilor reclamantului, Comitetul Regiunilor a solicitat, în urma cererii sale, președintelui Curții de Justiție a Uniunii Europene să desemneze un al treilea medic. Or, Comitetul Regiunilor a fost informat cu privire la desemnarea doctorului H. abia în luna februarie a anului 2014. În plus, reiese din schimbul de e‑mailuri dintre doctorul M. și doctorul G. că acesta din urmă și‑a exprimat, la 19 septembrie 2013, preferința pentru doctorul L., propus de doctorul M. Abia la 8 noiembrie 2013, reclamantul a informat Comitetul Regiunilor că nici el însuși, nici doctorul G. nu își exprimaseră acordul cu privire la desemnarea doctorului L. Astfel, este necesar să se constate că reclamantul însuși a contribuit la întârzierea generată de faptul că un medic a fost desemnat de președintele Curții de Justiție a Uniunii Europene.
63

În speță, trebuie arătat că recurgerea la alți operatori economici în vederea furnizării unui serviciu exclude, în sine, ca această prestare să se poată intra sub incidența derogării prevăzute la articolul 40 alineatul (3) litera (c) din Directiva 2004/17. Astfel, după cum reiese din jurisprudență, aplicarea articolului 40 alineatul (3) litera (c) din Directiva 2004/17 depinde de două condiții cumulative, și anume, pe de o parte, să existe o specificitate tehnică a serviciilor care fac obiectul contractului și, pe de altă parte, ca această specificitate tehnică să facă absolut necesară atribuirea contractului respectiv unui operator determinat (a se vedea prin analogie Hotărârea din 2 iunie 2005, Comisia/Grecia, C‑394/02, EU:C:2005:336, punctul 34).
3

La 30 decembrie 2009, Hubei Xinyegang Steel Co. Ltd, cu sediul în Huang Shi (China) (denumită în continuare „Hubei”), a introdus o acțiune având ca obiect anularea Regulamentului nr. 926/2009, în ceea ce o privea. Comisia și ArcelorMittal Tubular Products Ostrava a.s., precum și alte 13 întreprinderi europene producătoare de țevi și de tuburi fără sudură (denumite în continuare „ArcelorMittal și alții”) au intervenit în susținerea concluziilor Consiliului.
4

Prin Decizia C(2009) 8682 din 11 noiembrie 2009 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38589 – Stabilizatori termici) (denumită în continuare „Decizia din 2009”), Comisia a considerat că un anumit număr de întreprinderi încălcaseră articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea la două serii de acorduri și de practici concertate anticoncurențiale care acopereau teritoriul SEE și care se refereau, pe de o parte, la sectorul stabilizatorilor din staniu și, pe de altă parte, la sectorul uleiului de soia epoxidat și al esterilor (denumit în continuare „sectorul ESBO/esteri”).
26

Într‑adevăr, în primul rând, reiese din dosar că Asiarim a prezentat mai multe declarații false în fața autorităților din Statele Unite ale Americii, în care se declara proprietar al mărcilor Commodore. Astfel, în formularele 8K din 20 decembrie 2011, precum și din 5 și din 16 ianuarie 2012 pe care Asiarim le‑a prezentat în fața Securities and Exchange Commission (Comisia pentru Operațiuni de Bursă, Statele Unite, denumită în continuare „SEC”) (anexele 6-8 la cererea introductivă), Asiarim a declarat printre altele că „Commodore Asia Electronics [Ltd] [era] una dintre societățile responsabile cu aspecte legate de licențele privind marca în cadrul grupului, ca și Commodore Licensing […] în Europa, care obținuse licențe din partea [reclamantei] din anul 2008”, și că, „după restructurarea grupului la începutul [lunii] noiembrie a anului 2011, Commodore Brand IP [Ltd] era deținătoarea numelor comerciale și a proprietății intelectuale asupra mărcii Commodore” (anexa 6 la cererea introductivă, p. 68). În formularul 8K din 16 ianuarie 2012, Asiarim a afirmat printre altele că reclamanta „[a făcut] o declarație […] pentru a revendica proprietatea și utilizarea legală a numelui comercial și a reprezentărilor mărcii Commodore”, la care Asiarim a răspuns arătând că „își apăra cu fermitate drepturile de proprietate asupra numelui comercial și a reprezentărilor mărcii Commodore”. În această privință, într‑o hotărâre din 16 decembrie 2013, District Court of New York (Curtea Districtuală din New York, New York, Statele Unite) a obligat Asiarim să își modifice declarațiile făcute în fața SEC, calificându‑le drept „false și prezentate probabil cu rea‑credință” (anexa 14 la cererea introductivă, p. 129).
6

În temeiul primului acord de servicii de marketing, semnat la 7 aprilie 2003 pentru o perioadă de 10 ani, Ryanair urma să desfășoare acțiuni de marketing pentru a promova zona Altenburg‑Nobitz. AOC urma, în schimb, să achite două tarife. Aceasta plătea, pe de o parte, un „comision de succes” per pasager în ieșire, care se regăsește în tariful net care trebuie plătit de Ryanair per pasager pentru aterizare, controlul traficului aerian local, iluminat, staționare (fără a include staționările nocturne), platformă și handlingul pasagerilor, infrastructură și taxa aferentă serviciilor destinate pasagerilor pentru serviciile de transport aerian de călători. AOC calcula tariful net per pasager în funcție de fișele privind coeficientul de ocupare și prezenta calculul companiei Ryanair la sfârșitul fiecărei săptămâni. Ryanair calcula comisionul de succes și prezenta calculul societății AOC în termen de 30 de zile, la sfârșitul fiecărei luni. Calculul se baza pe serviciile din luna calendaristică anterioară. Ryanair își putea deduce comisionul de succes din facturile lunare pentru tarifele de aterizare emise de AOC. AOC plătea, pe de altă parte, un „comision de succes” bazat pe un anumit procent din orice majorare a tarifelor de aeroport, respectiv 100 % din orice majorare a tarifelor de securitate percepute de stat până la un plafon maxim de 10 % peste rata publicată pentru o perioadă de 5 ani și de 100 % din orice majorare a tarifelor publicate sau a tarifelor, a taxelor sau a impozitelor suplimentare introduse în tarifele de aeroport publicate, până la un plafon maxim de 10 % din tariful total publicat plătit de Ryanair, pentru o perioadă de 5 ani.
2

La 23 iulie 2015, Comisia a adresat Paramount Pictures International Ltd, cu sediul în Londra (Regatul Unit) si Viacom Inc., cu sediul în New York (New York, Statele Unite), societatea‑mamă a celei dintâi (denumite împreună în continuare „Paramount”) o comunicare privind obiecțiunile. În această comunicare, Comisia și‑a prezentat concluzia preliminară privind compatibilitatea cu articolul 101 TFUE și cu articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) a anumite clauze care figurează în acordurile de licență pe care Paramount le încheiase cu Sky UK Ltd și cu Sky plc (denumite împreună în continuare „Sky”).
46

În acest context, ar reieși din jurisprudență și din considerentul (4) al Directivei 2003/88 că îmbunătățirea securității, a igienei și a sănătății lucrătorilor prin intermediul unui drept la concediu anual ar reprezenta un obiectiv care nu poate fi subordonat unor considerente cu caracter pur economic. Totuși, reducerea dreptului la concediu anual al funcționarilor și al agenților repartizați în țări terțe ar fi fost justificat, în considerentul (27) al Regulamentului nr. 1023/2013, printr‑un astfel de motiv, și anume eficientizarea sub aspectul costurilor aferente acestui personal și necesitatea de a genera economii. În plus, faptul că această reducere ar fi fost de asemenea justificată de interesul serviciului și în special de cel al delegațiilor de mici dimensiuni, a căror funcționare ar fi fost afectată de numeroasele absențe ale personalului lor, ar constitui o afirmație nesusținută, care nu poate fi valabilă în toate cazurile. În plus, obiectivul modernizării condițiilor de muncă despre care se susține că ar fi legat de evoluția modurilor de transport și de comunicare, invocat de Comisie și de Parlament, nu poate nici acesta să justifice reducerea în litigiu, întrucât acest raționament ar conduce la a eroda progresiv dreptul la concediu anual fără a ține seama de finalitatea acestuia.
8

La finalul acestei reexaminări, directorul Direcției de securitate a admis în parte cererea reclamantului prin decizia din 8 martie 2016 (denumită în continuare „decizia din 8 martie 2016”), permițându‑i accesul la unele dintre datele sale cu caracter personal și comunicându‑i, în plus, opt documente (documentele nr. 44, 59-62, 67, 69 și 71). Această decizie conținea în anexă un tabel care identifica 71 de documente aflate în posesia Direcției de securitate și care descria, pentru fiecare dintre aceste documente, data, obiectul, tipul de date cu caracter personal pe care le conținea, o scurtă descriere a conținutului acestor date, sursa acestora, precum și, pentru 35 din cele 71 de documente (documentele nr. 1, 6-9, 11, 12, 14-16, 18, 20, 21, 27, 28, 31, 32, 35, 36, 41, 42, 45, 46, 48-52, 54-57, 66, 68 și 70), motivul sau motivele pentru care unele dintre respectivele date nu puteau fi divulgate în aplicarea articolului 20 alineatul (1) literele (a) și (c) din Regulamentul nr. 45/2001. Printre aceste documente se afla, sub nr. 57, o „notă privind recrutarea [reclamantului] ca [confidențial] la [Direcția Generală de Cooperare Internațională și Dezvoltare a Comisiei]” din 23 ianuarie 2012 (denumit în continuare „documentul nr. 57”).