39.

În al treilea rând, în esență, recurenta reproșează, pe de o parte, din nou Tribunalului că a considerat că participase „voluntar și deliberat” la o activitate al cărei scop sau efect era eludarea măsurilor restrictive. Aceasta susține că elementul respectiv a fost invocat din oficiu de către Tribunal fără a fi pus în discuția părților. În subsidiar, aceasta susține că, întrucât operațiunile, în primul rând, nu necesitau autorizații, în al doilea rând, fuseseră aprobate sau, în al treilea rând, fuseseră autorizate în temeiul articolului 21 din Regulamentul nr. 961/2010, Tribunalul nu putea considera că participarea EIH la o operațiune de eludare a măsurilor restrictive era „voluntară și deliberată”, astfel cum prevede totuși, în vederea includerii, articolul 16 alineatul (4) din Regulamentul nr. 961/2010, cu atât mai mult cu cât EIH primise asigurări din partea Bundesbank cu privire la caracterul licit al operațiunilor în cauză. Nu se poate impune EIH să demonstreze că nu a încălcat articolul 16 alineatul (4) din regulamentul menționat. Nici nu se poate reproșa EIH că nu a solicitat informații mai ample din partea Bundesbank în privința operațiunilor avute în vedere. Astfel, această afirmație, prezentată pentru prima dată în hotărârea atacată, a fost invocată din oficiu fără a fi pusă în discuția părților. În plus, EIH primise avizul expert din partea unei autorități naționale competente, în speță Bundesbank, care și‑a reiterat în mai multe rânduri poziția. EIH se afla în contact regulat cu aceasta, ceea ce a și dovedit de altfel, însă Tribunalul a apreciat cronologia schimburilor cu Bundesbank în mod vădit eronat. Obligația de vigilență de care era ținută recurenta se aplica în privința persoanelor fizice și juridice iraniene, însă cu siguranță nu se aplica în privința informațiilor și asigurărilor acordate chiar de Bundesbank. Pe de altă parte, recurenta reproșează Tribunalului că a respins în mod greșit ca element de probă trei scrisori ale băncii naționale austriece prezentate de EIH, în condițiile în care acestea confirmau poziția Bundesbank în privința operațiunilor efectuate potrivit procedurii celei de a treia căi cu privire la vechile activități și în condițiile în care ar reieși din scrisorile respective că această poziție era împărtășită chiar de Consiliu, de statele membre și de serviciul juridic al Comisiei Europene. În sfârșit, recurenta contestă concluziile pe care Tribunalul le‑a dedus din rapoartele de audit pe care ea le‑a invocat. Astfel, Tribunalul nu poate relativiza forța probantă a rapoartelor respective pentru motivul că acestea se întemeiază numai pe o analiză pe bază de eșantioane a operațiunilor, în condițiile în care este vorba în acest caz despre o practică curentă în materie. Tribunalul ar fi omis de asemenea să ia în considerare faptul că doi supraveghetori ai Bundesbank se aflau in situ, în cadrul EIH, pentru a face periodic rapoarte în atenția Autorității Federale de Supraveghere Financiară. În plus, Tribunalul s‑a limitat să arate că unul dintre rapoarte sublinia în mod expres că tranzacțiile efectuate în cadrul procedurii celei de a treia căi erau susceptibile să compromită obiectivele politicii de sancțiuni a Uniunii ( 27 ), în condițiile în care același raport afirma, pe de altă parte, că, „având în vedere concluziile și recomandările următoare și sub rezerva posibilității efectuării unor verificări suplimentare în cazuri individuale, considerăm că procedurile urmate de EIH pentru a respecta regulamentele privind sancțiunile întrunesc cerințele legale” ( 28 ). Concluziile de fapt deduse de Tribunal referitoare la rapoartele de audit ar trebui să fie, așadar, anulate, întrucât acestea ar fi incompatibile cu documentele depuse la dosar și, în consecință, acestea s‑ar dovedi fundamental inexacte. Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat că procedura celei de a treia căi încalcă interdicția eludării măsurilor restrictive prevăzute la articolul 16 alineatul (4) din Regulamentul nr. 961/2010.