34

La punctul 92 din Hotărârea Hassan atacată, precum și la punctul 116 din Hotărârea Ayadi atacată, redactat în mod similar, s-a arătat că, în cadrul Hotărârilor Yusuf și Kadi ale Tribunalului, acesta din urmă a constatat în special următoarele: „[…] — din punctul de vedere al dreptului internațional, obligațiile statelor membre ale [Organizației Națiunilor Unite (ONU)] în temeiul Cartei Organizației Națiunilor Unite prevalează asupra oricărei alte obligații de drept intern sau de drept internațional al tratatelor, inclusiv pentru acele state care sunt membre ale Consiliului Europei, asupra obligațiilor acestora avute în temeiul [Convenției europene pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare «CEDO»)] și, pentru acele state care sunt și membre ale Comunității, asupra obligațiilor acestora avute în temeiul Tratatului CE (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 231, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 181); — această supremație se extinde la deciziile cuprinse într-o rezoluție a Consiliului de Securitate, conform articolului 25 din Carta Organizației Națiunilor Unite (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 234, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 184); — deși nu este membră a Organizației Națiunilor Unite, se impune considerarea Comunității ca trebuind să respecte obligațiile ce rezultă din Carta Organizației Națiunilor Unite, în același mod precum statele sale membre, în temeiul chiar al tratatului prin care a fost instituită (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 243, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 193); — pe de o parte, Comunitatea nu poate încălca obligațiile care revin statelor sale membre în temeiul Cartei Organizației Națiunilor Unite și nici nu poate crea obstacole în executarea acestora și, pe de altă parte, în temeiul chiar al tratatului prin care a fost instituită, are obligația, în exercitarea competențelor sale, să adopte toate dispozițiile necesare pentru a permite statelor sale membre să se conformeze acestor obligații (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 254, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 204); — în consecință, trebuie respinse argumentele invocate împotriva regulamentelor atacate și întemeiate, pe de o parte, pe autonomia ordinii juridice comunitare în raport cu ordinea juridică ce rezultă din sistemul Organizației Națiunilor Unite și, pe de altă parte, pe necesitatea unei transpuneri a rezoluțiilor Consiliului de Securitate în dreptul intern al statelor membre, conform dispozițiilor constituționale și principiilor fundamentale ale acestui drept (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 258, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 208); — regulamentul [în litigiu], adoptat ținând cont de Poziția comună 2002/402, reprezintă punerea în aplicare la nivelul Comunității a obligației care revine statelor membre, în calitate de membre ale ONU, de a implementa, dacă este cazul prin intermediul unui act comunitar, sancțiunile adoptate împotriva lui Osama ben Laden, a rețelei Al-Qaida, precum și a talibanilor și a altor persoane, grupuri, întreprinderi și entități asociate, care au fost decise și ulterior consolidate prin mai multe rezoluții ale Consiliului de Securitate, adoptate în temeiul capitolului VII din Carta Organizației Națiunilor Unite (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 264, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 213); — în acest context, instituțiile comunitare au acționat în temeiul unei competențe reglementate, astfel încât acestea nu dispuneau de nicio marjă de apreciere autonomă (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 265, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 214); — având în vedere considerațiile menționate mai sus, afirmația privind existența unei competențe a Tribunalului pentru a controla în mod incident legalitatea deciziilor Consiliului de Securitate sau ale Comitetului pentru sancțiuni din perspectiva standardului de protecție a drepturilor fundamentale astfel cum au fost recunoscute în ordinea juridică comunitară nu se poate justifica nici în temeiul dreptului internațional, nici în temeiul dreptului comunitar (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 272, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 221); — rezoluțiile în discuție ale Consiliului de Securitate nu se supun, așadar, în principiu, controlului jurisdicțional al Tribunalului, iar acesta nu este autorizat să repună în discuție, nici în mod incident, legalitatea acestora în raport cu dreptul comunitar; dimpotrivă, Tribunalul are obligația, în cea mai mare măsură posibilă, să interpreteze și să aplice acest drept într-un mod care să fie compatibil cu obligațiile statelor membre în temeiul Cartei Națiunilor (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 276, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 225); — cu toate acestea, Tribunalul este autorizat să controleze în mod incident legalitatea rezoluțiilor în discuție ale Consiliului de Securitate în raport cu ius cogens, înțeles drept o ordine publică internațională care se impune tuturor subiectelor de drept internațional, inclusiv organelor ONU, și de la care nu se poate deroga (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 277, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 226); — înghețarea fondurilor prevăzută de regulamentul [în litigiu] nu încalcă nici dreptul fundamental al persoanelor interesate de a dispune de bunurile lor, nici principiul general al proporționalității, din perspectiva standardului de protecție universală a drepturilor fundamentale ale ființei umane care fac parte din ius cogens (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctele 288 și 289, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctele 237 și 238); — din moment ce rezoluțiile în discuție ale Consiliului de Securitate nu prevăd dreptul persoanelor interesate de a fi ascultate de Comitetul pentru sancțiuni înainte de includerea acestora pe lista în litigiu și nicio normă imperativă care face parte din ordinea publică internațională nu pare să impună o astfel de ascultare în împrejurările cauzei, argumentele întemeiate pe pretinsa încălcare a unui astfel de drept trebuie să fie respinse (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctele 306, 307 și 321, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctele 261 și 268); — în special, în aceste împrejurări, în care este în discuție o măsură asigurătorie care limitează disponibilitatea bunurilor persoanelor interesate, respectarea drepturilor fundamentale ale acestora nu impune comunicarea către aceste persoane a faptelor și a elementelor de probă incriminatorii în privința acestora, din moment ce Consiliul de Securitate sau Comitetul pentru sancțiuni consideră că motive legate de securitate internațională se opun în acest sens (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 320, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 274); — nici instituțiile comunitare nu aveau obligația să asculte persoanele interesate înainte de adoptarea regulamentului [în litigiu] (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 329) sau în contextul adoptării și punerii în aplicare a acestuia (Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 259); — în cadrul unei acțiuni în anulare precum cea din cauză, Tribunalul exercită un control complet al legalității regulamentelor atacate în privința respectării de către instituțiile comunitare a normelor privind competența, precum și a normelor privind legalitatea externă și a normelor fundamentale de procedură care se impun în privința acțiunii acestora; Tribunalul controlează și legalitatea regulamentelor atacate în raport cu rezoluțiile Consiliului de Securitate pe care aceste regulamente trebuie să le pună în aplicare, în special din punctul de vedere al conformității formale și materiale, al coerenței interne și al proporționalității primelor în raport cu ultimele; în plus, Tribunalul controlează legalitatea regulamentelor atacate și, în mod indirect, legalitatea rezoluțiilor în discuție ale Consiliului de Securitate, în raport cu normele superioare de drept internațional care fac parte din ius cogens, în special normele imperative care vizează protecția universală a drepturilor ființei umane (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctele 334, 335 și 337, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctele 279, 280 și 282); — în schimb, nu revine Tribunalului să controleze în mod indirect dacă rezoluțiile în discuție ale Consiliului de Securitate sunt în sine conforme cu drepturile fundamentale, astfel cum sunt protejate de ordinea juridică comunitară; nu revine Tribunalului nici să verifice lipsa unei erori de apreciere a situației de fapt și a elementelor de probă pe care Consiliul [de Securitate] le-a reținut în susținerea măsurilor pe care le-a adoptat și nici, cu excepția cadrului limitat prezentat în liniuța anterioară, să controleze în mod indirect oportunitatea și proporționalitatea acestor măsuri (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctele 338 și 339, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctele 283 și 284); — în această măsură, persoanele interesate nu dispun de nicio cale de atac, întrucât Consiliul de Securitate nu a considerat oportun să creeze o instanță internațională independentă care să aibă sarcina de a se pronunța, în drept, precum și în fapt, asupra acțiunilor îndreptate împotriva deciziilor individuale adoptate de Comitetul pentru sancțiuni (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 340, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 285); — lacuna astfel constatată în cuprinsul liniuței precedente în ceea ce privește protecția jurisdicțională a reclamanților nu este în sine contrară ius cogens, din moment ce: i) dreptul de acces la instanțe nu este absolut; ii) în speță, limitarea dreptului de acces al persoanelor interesate la o instanță, care rezultă din imunitatea de jurisdicție de care beneficiază, în principiu, în ordinea juridică internă a statelor membre, rezoluțiile Consiliului de Securitate adoptate în temeiul capitolului VII din Carta Organizației Națiunilor Unite trebuie considerată inerentă acestui drept; iii) o astfel de limitare este justificată atât de natura deciziilor pe care Consiliul de Securitate trebuie să le adopte în temeiul respectivului capitol VII, cât și de scopul legitim urmărit și iv) în lipsa unei instanțe internaționale competente pentru a controla legalitatea actelor Consiliului de Securitate, instituirea unui organ precum Comitetul pentru sancțiuni și posibilitatea, prevăzută de legislație, de a se adresa acestuia în orice moment în vederea reexaminării oricărui caz individual, prin intermediul unui mecanism formal care implică guvernele vizate, constituie o altă cale rezonabilă pentru protejarea în mod adecvat a drepturilor fundamentale ale persoanelor interesate, astfel cum sunt recunoscute de ius cogens (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctele 341-345, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctele 286-290); — argumentele invocate împotriva regulamentelor atacate și întemeiate pe încălcarea dreptului la o cale de atac efectivă trebuie, așadar, să fie respinse (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 346, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 291).”