Cauza T‑66/01

Imperial Chemical Industries Ltd

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență — Abuz de poziție dominantă — Piața sodei în Regatul Unit — Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 82 CE — Prescrierea dreptului Comisiei de a aplica amenzi sau sancțiuni — Termen rezonabil — Norme fundamentale de procedură — Autoritate de lucru judecat — Existența poziției dominante — Folosire abuzivă a poziției dominante — Afectarea comerțului dintre statele membre — Amendă — Gravitatea și durata încălcării — Circumstanțe atenuante”

Sumarul hotărârii

1. Concurență — Procedură administrativă — Termen de prescripție în materie de investigări — Suspendare

(Regulamentul nr. 2988/74 al Consiliului, art. 3)

2. Drept comunitar — Principii — Respectarea unui termen rezonabil — Domeniu de aplicare — Concurență — Procedură administrativă — Procedură jurisdicțională — Distincție în scopul aprecierii respectării unui termen rezonabil

(Regulamentul nr. 17 al Consiliului)

3. Concurență — Procedură administrativă — Obligațiile Comisiei — Respectarea unui termen rezonabil

(Regulamentul nr. 17 al Consiliului)

4. Procedură — Durata procedurii în fața Tribunalului — Termen rezonabil — Criterii de apreciere

5. Drept comunitar — Principii — Dreptul la apărare — Domeniu de aplicare — Concurență — Procedură administrativă — Conținutul principiului după anularea unei prime decizii a Comisiei

[art. 81 CE, 82 CE și 233 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului)

6. Comisia — Principiul colegialității — Conținut — Decizie în materie de concurență

7. Acțiune în anulare — Hotărâre de anulare — Conținut — Autoritate absolută de lucru judecat

8. Acțiune în anulare — Hotărâre de anulare — Efecte

[art.82 CE, 230 CE și 233 CE)

9. Concurență — Poziție dominantă — Calificare ca urmare a deținerii unei cote de piață foarte mari

[art. 82 CE)

10. Concurență — Poziție dominantă — Abuz — Rabaturi care au un efect de excludere pe piață — Rabaturi de fidelitate

[art.. 82 CE)

11. Concurență — Poziție dominantă — Abuz — Rabaturi cantitative — Admisibilitate — Condiții — Caracterul abuziv al sistemului de rabaturi

[art. 82 CE)

12. Concurență — Poziție dominantă — Abuz — Contracte de aprovizionare exclusivă — Rabaturi de fidelitate

[art. 82 CE)

13. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Puterea de apreciere a Comisiei

[art.81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 2988/74 al Consiliului)

14. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei — Decizie de constatare a unei încălcări și de aplicare a unei amenzi — Anulare pentru viciu de procedură

(Regulamentul nr. 17 al Consiliului)

15. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Încălcări de o gravitate deosebită

[art.82 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

16. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe agravante — Încălcări repetate — Noțiunea de încălcări de același tip — Încălcări ale articolului 81 CE, pe de o parte, și ale articolului 82 CE, pe de altă parte — Excludere

[art.81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

17. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Obligația de a scădea din cuantumul amenzii cheltuielile efectuate pentru garantarea aplicării unei decizii anulate ulterior — Inexistență

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

18. Concurență — Norme comunitare — Încălcări — Săvârșire cu intenție — Noțiune

(Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15)

19. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

20. Concurență — Amenzi — Aplicare — Necesitatea unui profit obținut de întreprindere din încălcare — Inexistență — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante — Inexistența unui profit — Excludere

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

21. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe agravante — Disimularea înțelegerii — Lipsa caracterului secret care nu constituie o circumstanță atenuantă

[art.81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

1. Potrivit articolului 3 din Regulamentul nr. 2988/74 privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor de concurență, termenul de prescripție a acțiunii este suspendat atât timp cât decizia Comisiei face obiectul unei „acțiuni în curs de soluționare la Curtea de Justiție a Comunităților Europene”. Această trimitere trebuie interpretată, din momentul constituirii Tribunalului de Primă Instanță, în sensul că are în primul rând în vedere o procedură în curs de soluționare la această instanță, în măsura în care acțiunile de aplicare a sancțiunilor sau a amenzilor în domeniul dreptului concurenței intră în competența sa.

Termenul de prescripție este suspendat, de asemenea, pe durata unei proceduri de recurs la Curtea de Justiție. Întrucât articolul 60 din Statutul Curții de Justiție și articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/74 au un domeniu de aplicare diferit, lipsa efectului suspensiv al unui recurs nu este de natură să lipsească articolul 3 din regulamentul menționat de toate efectele care privesc situații în care Comisia trebuie să aștepte decizia instanței comunitare. În plus, articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/74 acordă Comisiei protecție împotriva efectului prescripției în situații în care trebuie să aștepte decizia instanței comunitare, în cadrul unor proceduri a căror desfășurare nu o gestionează, înainte de a avea cunoștință dacă actul atacat este sau nu este afectat de nelegalitate.

Nu poate fi reținut argumentul potrivit căruia, în urma unei anulări a unei decizii a Comisiei, aceasta nu poate beneficia de propria culpă prin aplicarea unei amenzi după expirarea termenului de prescripție. Astfel, orice anulare a unui act adoptat de Comisie este neîndoielnic imputabilă acesteia, în sensul că evidențiază o eroare din partea sa. Prin urmare, a exclude suspendarea termenului de prescripție atunci când, pe calea acțiunii introduse în instanță, se ajunge la recunoașterea unei erori imputabile Comisiei ar lipsi de orice sens articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/74. Însuși faptul că o acțiune este în curs de soluționare la Tribunal sau la Curte justifică suspendarea, iar nu concluziile la care ajung aceste instanțe în hotărârea pe care o pronunță.

În sfârșit, în cazul în care Comisia ar trebui să adopte o nouă decizie ca urmare a anulării unei decizii de către Tribunal, fără a aștepta hotărârea Curții, ar exista un risc ca cele două decizii cu același obiect să coexiste în ipoteza în care Curtea ar anula hotărârea Tribunalului. Este contrară cerințelor de celeritate a procedurii administrative obligarea Comisiei să adopte o nouă decizie numai pentru unicul scop de a evita expirarea termenului de prescripție înainte de a avea cunoștință dacă decizia inițială este sau nu este afectată de nelegalitate.

Întrucât termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/74 este suspendat pe întreaga durată a procedurii la Tribunal și la Curte, Comisiei nu i se poate imputa încălcarea principiului termenului rezonabil pentru faptul că așteaptă pronunțarea unei hotărâri de către Tribunal și de către Curte înainte de a adopta o nouă decizie, acest fapt fiind justificat prin respectarea procedurii jurisdicționale și a hotărârilor ulterioare.

(a se vedea punctele 73, 74, 77, 82, 85, 86, 88, 89 și 132)

2. În cadrul examinării unei critici întemeiate pe încălcarea principiului termenului rezonabil, trebuie realizată o distincție între procedura administrativă desfășurată în materie de concurență în temeiul Regulamentului nr. 17 și procedura jurisdicțională, în cazul unei acțiuni împotriva deciziei Comisiei. Astfel, perioada în care instanța comunitară examinează legalitatea deciziei și, în cazul unui recurs, validitatea hotărârii pronunțate în primă instanță nu poate fi luată în considerare în cadrul stabilirii duratei procedurii desfășurate la Comisie.

(a se vedea punctul 102)

3. Încălcarea principiului termenului rezonabil cu ocazia adoptării unei decizii în urma unei proceduri administrative în materie de concurență justifică anularea unei decizii adoptate de Comisie numai în măsura în care produce și o încălcare a dreptului la apărare al întreprinderii în cauză. Astfel, în cazul în care nu s‑a stabilit că trecerea excesivă a timpului a afectat capacitatea întreprinderilor în cauză de a se apăra în mod efectiv, nerespectarea principiului termenului rezonabil nu are efect asupra legalității procedurii administrative.

(a se vedea punctul 109)

4. Principiul general de drept comunitar conform căruia orice persoană are dreptul la un proces echitabil, inspirat din articolul 6 alineatul (1) din Convenția europeană a drepturilor omului, și în special dreptul la un proces într‑un termen rezonabil este aplicabil în cadrul unei acțiuni în justiție împotriva unei decizii a Comisiei ce aplică amenzi unei întreprinderi pentru încălcarea dreptului concurenței.

Caracterul rezonabil al termenului este apreciat în funcție de circumstanțele proprii fiecărei cauze și în special de importanța litigiului pentru persoana interesată, de complexitatea cauzei, precum și de comportamentul reclamantului și de cel al autorităților competente.

În această privință, lista acestor criterii nu este exhaustivă, iar aprecierea caracterului rezonabil al termenului nu necesită o examinare sistematică a împrejurărilor cauzei în raport cu fiecare criteriu atunci când durata procedurii apare ca fiind justificată în raport cu unul dintre acestea. Astfel, complexitatea unei cauze poate fi reținută pentru a justifica un termen care este, la prima vedere, prea lung.

În lipsa oricărui indiciu că durata procedurii a avut efect asupra soluționării litigiului, o eventuală depășire în speță a termenului rezonabil de către instanță, chiar dacă s‑ar presupune a fi dovedită, nu ar avea niciun efect asupra legalității deciziei atacate. Acesta ar putea justifica plata unei despăgubiri în cazul în care întreprinderea a formulat o cerere de despăgubire.

(a se vedea punctele 114, 116 și 117)

5. Anularea unui act comunitar nu afectează în mod obligatoriu actele pregătitoare, procedura care vizează înlocuirea actului anulat putând, în principiu, fi reluată de la momentul exact în care a intervenit nelegalitatea.

Din moment ce un viciu de procedură a intervenit în ultima etapă a adoptării unei decizii de sancționare a unei întreprinderi pentru încălcarea normelor comunitare de concurență, anularea acestei decizii nu afectează validitatea măsurilor pregătitoare, anterioare etapei în care fusese constatat acel viciu. În cazul în care adoptă o nouă decizie cu un conținut substanțial identic și întemeiată pe aceleași obiecțiuni, Comisia nu are, așadar, obligația să efectueze noi demersuri procedurale.

În special, nu i se poate imputa că, înaintea adoptării noii decizii, nu a efectuat o nouă audiere a întreprinderii în cauză, că acesteia că nu i s‑a dat ocazia să își prezinte din nou argumentele sau că nu i‑a adresat o nouă comunicare privind obiecțiunile.

În ceea ce privește celelalte chestiuni de drept care pot fi invocate în cadrul aplicării articolului 233 CE, precum cele privind trecerea timpului, posibilitatea unei reluări a sancțiunilor, accesul la dosar care ar fi inerent reluării procedurii, intervenția consilierului‑auditor și a Comitetului consultativ, precum și eventualele implicații ale articolului 20 din Regulamentul nr. 17, nici acestea nu impun noi audieri în măsura în care nu modifică conținutul obiecțiunilor, fiind supuse, dacă este cazul, numai unui control jurisdicțional ulterior.

Pe de altă parte, întrucât nu este necesară o nouă audiere, nu este necesară nici o nouă intervenție a consilierului‑auditor. Astfel, din însuși conținutul misiunii încredințate consilierului‑auditor rezultă că intervenția sa este obligatoriu legată de audierea întreprinderilor, în perspectiva unei eventuale decizii.

În plus, în măsura în care noua decizie nu conține modificări substanțiale în raport cu decizia anulată, Comisia, neavând obligația de a audia din nou întreprinderea în cauză, nu are nici obligația să efectueze o nouă consultare a Comitetului consultativ privind înțelegerile și pozițiile dominante.

Pentru aceleași motive, dosarul prezentat colegiului comisarilor nu trebuie să conțină, între altele, un nou raport al consilierului‑auditor sau o nouă minută a consultării Comitetului consultativ.

(a se vedea punctele 125, 126, 134, 135, 151, 153, 154, 161, 162, 168 și 174)

6. Principiul colegialității se întemeiază pe egalitatea membrilor Comisiei în cadrul participării la luarea deciziei și presupune în special ca deliberarea privind deciziile să fie realizată în comun și ca toți membrii colegiului să fie răspunzători în mod colectiv pe plan politic cu privire la toate deciziile adoptate. Respectarea acestui principiu și în special necesitatea ca deliberarea privind deciziile să fie realizată în comun interesează în mod obligatoriu subiectele de drept vizate de efectele juridice pe care acestea le produc, în sensul că trebuie să li se garanteze că aceste decizii au fost luate în mod efectiv de colegiu și corespund cu exactitate voinței acestuia. Această situație se regăsește în special în cazul actelor calificate expres ca fiind decizii, pe care Comisia trebuie să le adopte în privința întreprinderilor sau a asocierilor de întreprinderi în vederea respectării normelor de concurență și care au ca obiect constatarea unei încălcări a acestor norme, emiterea de somații în privința acestor întreprinderi și aplicarea unor sancțiuni pecuniare acestora.

Simplul fapt că un comunicat de presă care nu provine de la Comisie și nu prezintă caracter oficial menționează o declarație formulată de un purtător de cuvânt al Comisiei care precizează data la care va fi pronunțată o decizie în materie de concurență și cuprinsul acesteia nu poate fi suficient pentru a se considera că principiul colegialității a fost încălcat de Comisie. Întrucât această declarație nu creează nicio obligație pentru colegiul comisarilor, la sfârșitul unei deliberări în comun, acesta poate decide să nu adopte o astfel de decizie.

(a se vedea punctele 175-178)

7. Pentru a garanta deopotrivă stabilitatea dreptului și a raporturilor juridice și o bună administrare a justiției, este necesar ca deciziile jurisdicționale devenite definitive după epuizarea căilor de atac disponibile sau după expirarea termenelor prevăzute pentru aceste căi de atac să nu mai poată fi contestate.

Autoritatea de lucru judecat a unei hotărâri se poate opune admiterii unei acțiuni dacă aceasta, fiind la originea hotărârii în cauză, a avut aceleași părți și același obiect și a fost întemeiată pe aceeași cauză, aceste condiții având obligatoriu caracter cumulativ. Autoritatea de lucru judecat privește numai aspectele de fapt și de drept care au fost în mod efectiv sau necesar soluționate prin decizia judiciară în cauză.

(a se vedea punctele 196-198)

8. Instituția emitentă a actului are obligația de a asigura executarea hotărârii de anulare numai în limitele a ceea ce este necesar. Procedura prin care se urmărește înlocuirea unui asemenea act poate fi astfel reluată din momentul exact în care a intervenit nelegalitatea..

Atunci când o decizie a Comisiei de sancționare a unei întreprinderi din cauza unui abuz de poziție dominantă a fost anulată pentru motivul că decizia respectivă a fost autentificată după notificarea acesteia, ceea ce constituie o încălcare a unei norme fundamentale de procedură în sensul articolului 230 CE, Comisia poate să își reia analiza din etapa autentificării, fără a avea obligația să examineze în ce măsură concluziile referitoare la piața relevantă la care a ajuns cu ocazia adoptării primei decizii sunt încă valabile în lumina împrejurărilor de fapt și de drept existente la momentul adoptării celei de a doua decizii. Considerația potrivit căreia constatarea existenței unei poziții dominante rezultă dintr‑o analiză a structurii pieței și a concurenței care se manifestă la momentul adoptării de către Comisie a fiecărei decizii nu implică obligația Comisiei de a efectua în toate cazurile o nouă analiză a pieței relevante la momentul adoptării deciziei atacate. Între altele, Comisia nu are obligația de a efectua o asemenea analiză, din moment ce nu este necesară pentru asigurarea executării hotărârii de anulare a deciziei.

(a se vedea punctele 243-245)

9. Poziția dominantă menționată la articolul 82 CE privește o situație de putere economică deținută de o întreprindere, care îi conferă capacitatea de a se opune menținerii unei concurențe efective pe piața relevantă, dându‑i posibilitatea de a adopta, într‑o măsură apreciabilă, comportamente independente față de concurenții și de clienții săi și, în sfârșit, față de consumatori. O asemenea poziție, spre deosebire de o situație de monopol sau de cvasimonopol, nu exclude existența unei anumite concurențe, însă conferă firmei care beneficiază de poziția dominantă capacitatea, dacă nu să decidă, cel puțin să influențeze notabil condițiile în care se va dezvolta această concurență și, în orice caz, să se comporte într‑o largă măsură fără a trebui să țină seama de ea și fără ca această atitudine să îi creeze vreun prejudiciu.

Existența unei poziții dominante rezultă în general din reunirea mai multor factori care, analizați separat, nu ar fi obligatoriu concludenți. Aprecierea existenței unei poziții dominante pe piața relevantă trebuie efectuată mai întâi prin examinarea structurii sale și, în continuare, a situației concurențiale de pe piața respectivă.

În afara unor împrejurări excepționale, cote de piață foarte mari constituie, în sine, dovada existenței unei poziții dominante. Astfel, deținerea unei cote de piață foarte mari conferă întreprinderii care o deține o anumită perioadă, prin volumul producției și prin oferta pe care o reprezintă – fără ca deținătorii unor cote semnificativ mai mici să fie în măsură să satisfacă rapid cererile celor care ar dori să evite întreprinderea deținătoare a celei mai importante cote de piață –, o situație de forță care o transformă într‑un partener obligatoriu și care, deja din această cauză, îi asigură, cel puțin pe perioade relativ lungi, independența de acțiune caracteristică poziției dominante.

Astfel, o cotă de piață de 70-80 % constituie, în sine, un indiciu clar al existenței unei poziții dominante. De asemenea, o cotă de piață de 50 % constituie prin ea însăși, în afara unor situații excepționale, dovada existenței unei poziții dominante.

(a se vedea punctele 254-257)

10. Un sistem de rabaturi care pe piață are un efect de excludere va fi considerat contrar articolului 82 CE dacă este aplicat de o întreprindere în poziție dominantă. Această ipoteză este aplicabilă unui rabat de fidelitate, acordat în contrapartidă cu un angajament al clientului de a se aproviziona exclusiv sau cvasiexclusiv de la o întreprindere în poziție dominantă. Astfel, un asemenea rabat tinde să împiedice, pe calea acordării unor avantaje financiare, aprovizionarea clienților de la producătorii concurenți. Prin blocarea accesului pe piață al concurenților, comportamentul unei asemenea întreprinderi este susceptibil să aibă repercusiuni asupra schimburilor comerciale și asupra concurenței pe piața comună.

(a se vedea punctele 296, 297 și 337)

11. Sistemele de rabaturi cantitative, legate exclusiv de volumul achizițiilor efectuate de la o întreprindere în poziție dominantă, sunt în general considerate a nu avea un efect de excludere interzis de articolul 82 CE. Dacă creșterea cantității furnizate se traduce printr‑un cost inferior pentru furnizor, acesta are astfel dreptul să acorde clientului său beneficiul acestei reduceri printr‑un tarif mai favorabil. Rabaturile cantitative sunt, așadar, prezumate a reflecta câștiguri de eficiență și economii de scară realizate de întreprinderea în poziție dominantă.

Rezultă că un sistem de rabaturi a căror cotă a reducerii crește în funcție de volumul cumpărat nu va încălca articolul 82 CE, în afara situației în care criteriile și modalitățile de acordare a rabatului evidențiază că sistemul nu se întemeiază pe o contrapartidă justificată din punct de vedere economic, ci urmărește, în mod similar unui rabat de fidelitate și de obiectiv, să împiedice aprovizionarea clienților de la producători concurenți.

Așadar, pentru stabilirea eventualului caracter abuziv al unui sistem de rabaturi cantitative, este necesar să se aprecieze toate împrejurările, în special criteriile și modalitățile de acordare a rabaturilor, și să se examineze dacă rabaturile urmăresc, printr‑un avantaj care nu se întemeiază pe nicio prestație economică care să îl justifice, să priveze cumpărătorul de posibilitatea de a‑și alege sursele de aprovizionare sau să restrângă această posibilitate, să blocheze accesul pe piață al concurenților, să aplice partenerilor comerciali condiții inegale la prestații echivalente sau să consolideze poziția dominantă printr‑o concurență denaturată.

(a se vedea punctele 298-300)

12. Pentru o întreprindere aflată într‑o poziție dominantă pe o piață, faptul de a constrânge cumpărătorii – chiar dacă face acest lucru la cererea acestora – printr‑o obligație sau printr‑o promisiune din partea acestora de a se aproviziona pentru totalitatea sau pentru o parte considerabilă a necesităților lor exclusiv de la întreprinderea respectivă constituie o folosire abuzivă a unei poziții dominante în sensul articolului 82 CE, indiferent dacă obligația în cauză este stipulată ca atare sau dacă este asumată în schimbul acordării unor rabaturi. Situația este identică în cazul în care întreprinderea respectivă, fără a constrânge cumpărătorii printr‑o obligație formală, aplică, fie în temeiul unor acorduri încheiate cu acești cumpărători, fie unilateral, un sistem de rabaturi de fidelitate, și anume reduceri condiționate de aprovizionarea de către client, pentru totalitatea sau pentru o parte importantă a necesităților sale, exclusiv de la o întreprindere în poziție dominantă. Astfel, angajamentele de aprovizionare exclusivă de această natură, indiferent de existența unor rabaturi în contrapartidă sau de acordarea de rabaturi de fidelitate în vederea stimulării cumpărătorului să se aprovizioneze exclusiv de la întreprinderea în poziție dominantă, sunt incompatibile cu obiectivul unei concurențe nedenaturate în cadrul pieței comune, deoarece nu se întemeiază pe o prestație economică ce justifică această obligație sau acest avantaj, ci încearcă să priveze cumpărătorul de posibilitatea de a‑și alege sursele de aprovizionare sau să restrângă această posibilitate și să blocheze accesul pe piață al producătorilor.

(a se vedea punctul 315)

13. La stabilirea cuantumului amenzilor pentru o încălcare a dreptului concurenței, Comisia trebuie să ia în considerare nu numai gravitatea încălcării și împrejurările specifice cauzei, ci și contextul în care încălcarea respectivă a fost săvârșită și să asigure caracterul descurajator al acțiunii sale, în special pentru tipurile de încălcări care sunt deosebit de prejudiciabile pentru realizarea obiectivelor Comunității. Pe de altă parte, în cazul în care Comisia adoptă o decizie cu respectarea Regulamentului nr. 2988/74 privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor de concurență și a principiului termenului rezonabil, aceasta nu poate fi criticată pentru faptul că a întârziat adoptarea deciziei respective. În asemenea împrejurări, nu este necesară anularea unei amenzi aplicate printr‑o decizie adoptată ca urmare a anulării unei prime decizii, pentru motivul timpului scurs între adoptarea celor două decizii.

(a se vedea punctele 354 și 355)

14. În cazul în care o decizie a Comisiei în materie de concurență este anulată ca urmare a unui viciu de procedură, Comisia are dreptul să adopte o nouă decizie fără a iniția o nouă procedură administrativă. Din moment ce conținutul noii decizii este cvasiidentic cu cel al deciziei anterioare, iar cele două decizii sunt întemeiate pe aceleași motive, în cadrul stabilirii cuantumului amenzii, noua decizie este supusă normelor în vigoare la momentul adoptării deciziei anterioare. Astfel, Comisia reia procedura din etapa în care a fost săvârșită eroarea de procedură și adoptă o nouă decizie, fără a recurge la o nouă apreciere a cazului în lumina normelor care nu existau în momentul adoptării primei decizii.

(a se vedea punctele 366-368)

15. Pentru aprecierea gravității încălcărilor normelor comunitare de concurență imputabile unei întreprinderi, în vederea stabilirii unui cuantum proporțional al amenzii, Comisia poate ține seama de durata deosebit de îndelungată a anumitor încălcări, de numărul și de diversitatea încălcărilor care au privit totalitatea sau cvasitotalitatea produselor întreprinderii în cauză, unele dintre acestea afectând toate statele membre, de gravitatea specifică a încălcărilor din cadrul unei strategii deliberate și coerente care urmărește, prin practici de eliminare diverse în privința concurenților și printr‑o politică de fidelizare a clienților, să mențină în mod artificial sau să consolideze poziția dominantă a întreprinderii pe unele piețe în care concurența era deja limitată, de efectele abuzului, deosebit de nefaste pe plan concurențial, și de avantajul în favoarea întreprinderii rezultat din încălcările săvârșite de aceasta.

Comisia poate califica în mod justificat ca fiind deosebit de grave practicile unei întreprinderi în poziție dominantă care, prin acordarea de reduceri privind tonajul marginal clienților săi și prin încheierea de acorduri de fidelizare cu aceștia, blochează pe o perioadă îndelungată posibilitățile de vânzare ale tuturor concurenților săi și aduce o atingere constantă structurii pieței, în dezavantajul consumatorilor.

(a se vedea punctele 370, 372 și 374)

16. Analiza gravității unei încălcări a normelor comunitare de concurență trebuie să țină seama de eventuale încălcări repetate. Noțiunea de încălcări repetate, astfel cum este înțeleasă în anumite sisteme de drept naționale, presupune ca o persoană să fi săvârșit noi încălcări după ce a fost sancționată pentru încălcări similare. Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO privesc împrejurări similare, referindu‑se la „încălcări de același tip”. În consecință, Comisia nu poate reține o circumstanță agravantă pentru încălcări repetate împotriva unei întreprinderi care folosește în mod abuziv poziția dominantă pe care o deține pe o piață în sensul articolului 82 CE în temeiul unor practici de coluziune anterioare care se referă la articolul 81 CE și care, în plus, sunt foarte diferite de cele care au condus la încălcarea articolului 82 CE.

(a se vedea punctele 377-381)

17. În materia concurenței, în cazul în care o întreprindere efectuează cheltuieli pentru constituirea de garanții în vederea plății unei amenzi aplicate printr‑o decizie care este ulterior anulată de instanța comunitară și pentru a stabili că această decizie era nelegală, Comisia nu are obligația de a lua în considerare aceste cheltuieli atunci când stabilește amenda în decizia adoptată ca urmare a hotărârii de anulare, întreprinderea putând solicita rambursarea acestora în cadrul unei acțiuni în despăgubire.

(a se vedea punctul 383)

18. Pentru ca o încălcare a normelor de concurență din tratat să poată fi considerată săvârșită cu intenție, nu este necesar ca întreprinderea să fi avut conștiința faptului că încalcă o interdicție prevăzută de aceste norme; este suficient ca aceasta să nu fi putut să ignore că acțiunea incriminată avea ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței în cadrul pieței comune.

(a se vedea punctul 412)

19. Unele elemente incluse în obiectul unui comportament pot avea mai mare importanță în vederea stabilirii cuantumului amenzii decât cele referitoare la efectele sale.

(a se vedea punctul 435)

20. Deși cuantumul amenzii aplicate pentru încălcarea normelor comunitare de concurență trebuie să fie proporțional cu durata încălcării și cu celelalte elemente de natură a fi luate în considerare la aprecierea gravității încălcării, printre care se numără profitul pe care l‑a obținut întreprinderea în cauză ca urmare a practicilor sale, faptul că o întreprindere nu a obținut niciun profit ca urmare a încălcării nu poate împiedica aplicarea unei amenzi, în caz contrar amenda pierzându‑și caracterul descurajator. Rezultă că, în vederea stabilirii cuantumului amenzilor, Comisia nu are obligația să ia în considerare lipsa oricărui profit obținut din încălcarea în cauză. În plus, lipsa unui avantaj financiar legat de încălcare nu poate fi considerată circumstanță atenuantă.

(a se vedea punctul 443)

21. În cadrul aprecierii gravității unei încălcări a articolului 81 CE sau a articolului 82 CE, Comisia poate reține caracterul secret drept circumstanță agravantă. Cu toate acestea, din această împrejurare nu se poate concluziona în sensul că lipsa caracterului secret constituie o circumstanță atenuantă.

(a se vedea punctele 446 și 447)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șasea)

25 iunie 2010( )

„Concurență – Abuz de poziție dominantă – Piața sodei în Regatul Unit – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 82 CE – Prescrierea dreptului Comisiei de a aplica amenzi sau sancțiuni – Termen rezonabil – Norme fundamentale de procedură – Autoritate de lucru judecat – Existența poziției dominante – Folosire abuzivă a poziției dominante – Afectarea comerțului dintre statele membre – Amendă – Gravitatea și durata încălcării – Circumstanțe atenuante”

În cauza T‑66/01,

Imperial Chemical Industries Ltd, fostă Imperial Chemical Industries plc, cu sediul în Londra (Regatul Unit), reprezentată inițial de domnii D. Vaughan, D. Anderson, QC, de doamna S. Lee, barrister, de doamnele S. Turner, S. Berwick și de domnul R. Coles, solicitors, și ulterior de domnul Vaughan, de doamnele Lee și Berwick și de doamna S. Ford, barrister,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de domnii J. Currall și P. Oliver, în calitate de agenți, asistați de domnii J. Flynn, QC, și C. West, barrister,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare a Deciziei 2003/7/CE a Comisiei din 13 decembrie 2000 privind o procedură de aplicare a articolului 82 [CE] (cazul COMP/33.133 – D: Carbonat de sodiu – ICI) (JO 2003, L 10, p. 33) și, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare sau de reducere a amenzii aplicate reclamantei,

TRIBUNALUL (Camera a șasea),

compus din domnii A. W. H. Meij, președinte, V. Vadapalas (raportor) și A. Dittrich, judecători,

grefier: doamna K. Pocheć, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 iunie 2008,

pronunță prezenta

Hotărâre

Situația de fapt

1 Reclamanta, Imperial Chemical Industries Ltd, fostă Imperial Chemical Industries plc, este o societate de drept al Regatului Unit care își desfășoară activitatea în sectorul chimiei. La momentul faptelor, aceasta producea în special carbonat de sodiu.

2 Carbonatul de sodiu este fie prezent în natură, sub forma mineralului numit trona (soda naturală), fie obținut printr‑un procedeu chimic (soda sintetică). Soda naturală este obținută prin măcinarea, purificarea și calcinarea tronei. Soda sintetică este rezultată din reacția sării obișnuite și a calcarului prin procedeul amoniacal, „amoniac‑sodă”, conceput de frații Solvay în 1863.

3 În aprilie 1989, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în versiunea aplicabilă la momentul faptelor, Comisia Comunităților Europene a efectuat investigații la diferiți producători de carbonat de sodiu din Comunitate.

4 La 19 iunie 1989, în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17, Comisia a adresat reclamantei o solicitare de informații, la care aceasta a răspuns la 14 septembrie 1989.

5 La 19 februarie 1990, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17, Comisia a decis să inițieze din oficiu o procedură împotriva reclamantei, a Solvay și a Chemische Fabrik Kalk (denumită în continuare „CFK”).

6 La 13 martie 1990, Comisia a adresat reclamantei, Solvay și CFK o comunicare privind obiecțiunile. Fiecare societate a primit doar partea sau părțile din comunicarea privind obiecțiunile referitoare la încălcările care o priveau, la care au fost anexate elementele de probă incriminatorii.

7 Comisia a constituit un singur dosar pentru toate încălcările avute în vedere de comunicarea privind obiecțiunile.

8 În ceea ce privește prezenta cauză, în titlul V din comunicarea privind obiecțiunile, Comisia a concluzionat că reclamanta abuzase de poziția dominantă pe care o deținea pe piața carbonatului de sodiu din Regatul Unit.

9 La 31 mai 1990, reclamanta și‑a prezentat observațiile scrise ca răspuns la obiecțiunile reținute de Comisie. Aceasta a fost audiată de Comisie la 26 și 27 iunie 1990.

10 La 19 decembrie 1990, Comisia a adoptat Decizia 91/300/CEE privind o procedură de aplicare a articolului [82 CE] (IV/33.133 – D: Carbonat de sodiu – ICI) (JO 1991, L 152, p. 40). În această decizie, notificată reclamantei prin scrisoarea din 1 martie 1991, Comisia a constatat că „[reclamanta a încălcat] dispozițiile articolului [82 CE], cu aproximație din 1983 [și] până în prezent, printr‑un comportament care a urmărit excluderea sau limitarea foarte accentuată a concurenței și care a constat în […] acorda[rea] de reduceri substanțiale și de alte stimulente financiare în raport cu un tonaj marginal, astfel încât să asigure aprovizionarea clientului [de la reclamantă] pentru totalitatea sau pentru cea mai mare parte a necesităților sale[,] în asigura[rea] acordului clienților de a se aproviziona [de la reclamantă] pentru a acoperi totalitatea sau cvasitotalitatea necesităților acestora sau de a‑și restrânge achizițiile de la concurenți la o cantitate determinată [și], cel puțin într‑un caz, în condiționa[rea] acordării reducerilor și a altor avantaje financiare de acordul clientului de a se aproviziona [de la reclamantă] pentru totalitatea necesităților sale”.

11 Potrivit articolului 3 din Decizia 91/300, „[p]entru încălcarea [constatată], s[‑a] aplic[at] [reclamantei] o amendă de [zece] milioane ECU”.

12 În aceeași zi, Comisia a adoptat Decizia 91/297/CEE privind o procedură de aplicare a articolului [81 CE] (IV/33.133 – A: Carbonat de sodiu – Solvay, ICI) (JO 1991, L 152, p. 1), în care a constatat că „Solvay și [reclamanta] [au încălcat] dispozițiile articolului [81 CE] prin participarea, de la 1 ianuarie 1973 [și] cel puțin până la inițierea prezentei proceduri, la o practică concertată prin care și‑au limitat vânzările de sodă în Comunitate la fiecare dintre piețele lor interne, și anume, în privința Solvay, Europa de Vest continentală și, în privința [reclamantei], Regatul Unit și Irlanda”. Atât Solvay, cât și reclamanta au fost obligate la plata unei amenzi de 7 milioane ECU.

13 Pe de altă parte, în aceeași zi, Comisia a adoptat Decizia 91/298/CEE privind o procedură de aplicare a articolului [81 CE] (IV/33.133 – B: Carbonat de sodiu – Solvay, CFK) (JO 1991, L 152, p. 16), în care a constatat că „Solvay și CFK [au încălcat] dispozițiile articolului [81 CE] prin participarea, cu aproximație din 1987 [și] până în prezent, la un acord de împărțire a piețelor prin care Solvay garanta CFK un tonaj anual minim de vânzări de sodă în Germania, calculat prin raportare la vânzările realizate de CFK în 1986, și despăgubea CFK pentru orice deficit, prin cumpărarea tonajelor necesare pentru a‑și aduce vânzările la minimul garantat”. Solvay și CFK au fost obligate la plata unei amenzi de 3 milioane ECU și, respectiv, de 1 milion ECU.

14 În plus, în aceeași zi Comisia a adoptat Decizia 91/299/CEE privind o procedură de aplicare a articolului [82 CE] (IV/33.133 – C: Carbonat de sodiu – Solvay) (JO 1991, L 152, p. 21), în care a constatat că „Solvay [a încălcat] dispozițiile articolului [82 CE], cu aproximație din 1983 [și] până în prezent, printr‑un comportament care a urmărit excluderea sau limitarea foarte accentuată a concurenței și care a constat în […] încheie[rea] cu clienții a unor acorduri prin care îi obligă să se aprovizioneze de la Solvay pentru totalitatea sau pentru o foarte mare parte din necesitățile lor de sodă pe o perioadă nedeterminată sau excesiv de lungă[,] în acorda[rea] de reduceri substanțiale și de alte stimulente financiare în raport cu un tonaj marginal care depășește tonajul contractual de bază al clientului, astfel încât să asigure aprovizionarea acestuia de la Solvay pentru totalitatea sau pentru cea mai mare parte a necesităților sale [și] în condiționa[rea] acordării reducerilor de acordul clientului de a se aproviziona [de la] Solvay pentru totalitatea necesităților sale”. Solvay a fost obligată la plata unei amenzi de 20 de milioane ECU.

15 La 2 mai 1991, Solvay a solicitat anularea Deciziilor 91/297, 91/298 și 91/299. La 14 mai 1991, reclamanta a introdus la Tribunal acțiuni având ca obiect o cerere de anulare a Deciziilor 91/297 și 91/300.

16 Prin Hotărârea din 29 iunie 1995, ICI/Comisia (T‑37/91, Rec., p. II‑1901, denumită în continuare „Hotărârea ICI II”), Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că motivul întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare în ceea ce privește accesul la dosar trebuia respins în totalitate înainte de anularea Deciziei 91/300 pentru faptul că autentificarea deciziei respective fusese efectuată după notificarea acesteia, ceea ce constituia o încălcare a unei norme fundamentale de procedură în sensul articolului 230 CE.

17 În aceeași zi, Tribunalul a anulat deopotrivă Decizia 91/297 (Hotărârea Solvay/Comisia, T‑30/91, Rec., p. II‑1775, denumită în continuare „Hotărârea Solvay I”, și Hotărârea ICI/Comisia, T‑36/91, Rec., p. II‑1847, denumită în continuare „Hotărârea ICI I”), în măsura în care această decizie privește reclamantele din cele două cauze, pentru încălcarea dreptului de acces la dosar. Pe de altă parte, Tribunalul a anulat Decizia 91/298 (Hotărârea Solvay/Comisia, T‑31/91, Rec., p. II‑1821, denumită în continuare „Hotărârea Solvay II”), în măsura în care privește Solvay, precum și Decizia 91/299 (Hotărârea Solvay/Comisia, T‑32/91, Rec., p. II‑1825, denumită în continuare „Hotărârea Solvay III”), ca urmare a autentificării nelegale a deciziilor atacate.

18 Prin cererile introductive depuse la grefa Curții la 30 august 1995, Comisia a formulat recursuri împotriva Hotărârii ICI II, punctul 16 de mai sus, și a Hotărârilor Solvay II și Solvay III, punctul 17 de mai sus.

19 Prin Hotărârile din 6 aprilie 2000, Comisia/ICI (C‑286/95 P, Rec., p. I‑2341), și Comisia/Solvay (C‑287/95 P și C‑288/95 P, Rec., p. I‑2391), Curtea a respins recursurile formulate împotriva Hotărârii ICI II, punctul 16 de mai sus, și împotriva Hotărârilor Solvay II și Solvay III, punctul 17 de mai sus.

20 Marți, 12 decembrie 2000, o agenție de presă a publicat un comunicat de presă cu următorul cuprins:

„Comisia Europeană va aplica miercuri o amendă societăților din industria chimică Solvay SA și Imperial Chemical Industries plc […] pentru încălcarea dreptului concurenței al Uniunii Europene, a declarat marți un purtător de cuvânt.

Amenzile pentru pretinsul abuz de poziție dominantă pe piața carbonatului de sodiu au fost aplicate inițial acum zece ani, însă acestea au fost anulate de cea mai înaltă Curte europeană pentru motive de procedură.

Comisia va adopta din nou aceeași decizie miercuri, însă într‑o formă corectă, a declarat purtătorul de cuvânt.

Societățile nu au contestat niciodată fondul deciziei. Vom adopta din nou aceeași decizie, a declarat acesta.”

21 La 13 decembrie 2000, Comisia a adoptat Decizia 2003/7/CE privind o procedură de aplicare a articolului 82 [CE] (COMP/33.133 – D: Carbonat de sodiu – ICI) (JO 2003, L 10, p. 33, denumită în continuare „decizia atacată”).

22 În aceeași zi, Comisia a adoptat atât Decizia 2003/5/CE privind o procedură de aplicare a articolului [81] CE (COMP/33.133 – B: Carbonat de sodiu – Solvay, CFK) (JO 2003, L 10, p. 1), cât și Decizia 2003/6/CE privind o procedură de aplicare a articolului [82] CE (cazul COMP/33.133 – C: Carbonat de sodiu – Solvay) (JO 2003, L 10, p. 10).

23 Partea dispozitivă a deciziei atacate are următorul cuprins:

„Articolul 1

[Reclamanta] a încălcat dispozițiile articolului [82 CE] cu aproximație din 1983 și cel puțin până la sfârșitul anului 1989 printr‑un comportament care a urmărit excluderea sau limitarea foarte accentuată a concurenței și care a constat în:

(a) acordarea de rabaturi substanțiale și de alte stimulente financiare privind tonajul marginal astfel încât […] clientul să se aprovizioneze [de la reclamantă] pentru totalitatea sau pentru cea mai mare parte a necesităților sale;

(b) obținerea acordului clientului de a se aproviziona [de la reclamantă] pentru a acoperi totalitatea sau cvasitotalitatea necesităților sale sau de a‑și restrânge achizițiile de la concurenți la o cantitate determinată;

(c) cel puțin într‑un caz, condiționarea acordării reducerilor și a altor avantaje financiare de acordul clientului de a se aproviziona [de la reclamantă] pentru totalitatea necesităților sale.

Articolul 2

Pentru încălcarea prevăzută la articolul 1 se aplică [reclamantei] o amendă de [zece] milioane de euro.

[…]”

24 Decizia atacată este redactată practic în aceiași termeni ca Decizia 91/300. Comisia a efectuat doar anumite modificări de ordin redacțional și a adăugat o nouă parte, intitulată „Procedurile în fața Tribunalului de Primă Instanță și a Curții de Justiție”.

25 În această nouă parte a deciziei atacate, referindu‑se la Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia (T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, denumită în continuare „Hotărârea PVC II a Tribunalului”), Comisia a considerat că avea „dreptul să adopte [din] nou o decizie care fusese anulată doar pentru vicii de procedură, fără să mai fie inițiată o nouă procedură administrativă”, și că nu „avea obligația să organizeze o nouă audiere dacă textul noii decizii nu [conținea] alte obiecțiuni decât cele formulate în prima decizie” [considerentul (164)].

26 În decizia atacată, Comisia a precizat deopotrivă că termenul de prescripție trebuia prelungit cu perioada în care acțiunea împotriva Deciziei 91/300 era în curs de soluționare la Tribunal și la Curte, în temeiul articolului 3 din Regulamentul (CEE) nr. 2988/74 al Consiliului din 26 noiembrie 1974 privind termenele de prescripție a acțiunilor și a aplicării sancțiunilor conform normelor Comunității Economice Europene privind transporturile și concurența (JO L 319, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 1, p. 78) [considerentele (169) și (170)]. Astfel, având în vedere împrejurările din cauză, Comisia a considerat că obligația de a adopta o nouă decizie subzista până la sfârșitul anului 2003 [considerentul (172)]. În plus, Comisia a arătat că dreptul la apărare nu este încălcat dacă noua decizie ar fi adoptată într‑un termen rezonabil [considerentul (164)].

27 Referitor la încălcarea propriu‑zisă, în decizia atacată, Comisia a arătat că „piața produsului și piața geografică în raport cu care [trebuia] apreciată puterea economică a reclamantei [era] piața sodei din Regatul Unit” [considerentul (125)].

28 În vederea aprecierii puterii de piață a reclamantei în cadrul prezentei cauze, Comisia a arătat că reclamanta deținea în mod tradițional o cotă de piață superioară pragului de 90 % pe piața relevantă pe întreaga perioadă analizată, ceea ce constituia, în sine, un indiciu doveditor al unui grad semnificativ de putere de piață [considerentul (127)]. În continuare, Comisia a examinat factorii economici pertinenți și, pe baza acestora, a concluzionat în decizia atacată că, în toate momentele esențiale, reclamanta ocupase o poziție dominantă în sensul articolului 82 CE [considerentele (128)-(136)].

29 În ceea ce privește abuzul de poziție dominantă, în decizia atacată, Comisia a arătat că reclamanta puse în aplicare o „practică constând în legarea” clienților săi prin intermediul unui anumit număr de mecanisme care, în ansamblu, urmăreau același obiectiv de excludere [considerentul (138)]. Cu privire la acest aspect, în considerentul (139) al deciziei atacate, Comisia a arătat că reducerile privind tonajul marginal urmăreau excluderea concurenței efective prin următoarele mijloace:

– stimularea consumatorilor să cumpere de la reclamantă tonajul marginal pe care ar putea să îl procure de la un al doilea furnizor;

– minimizarea sau neutralizarea impactului concurențial al General Chemical prin menținerea prezenței sale pe piață, în termeni de preț, de cantități și de clienți, în cadrul unor limite care să garanteze menținerea monopolului efectiv al reclamantei;

– eliminarea Brenntag de pe piață sau cel puțin reducerea la minimum a efectului concurențial al acesteia;

– reducerea la minimum a riscului de orientare a clienților către alte surse de aprovizionare;

– menținerea sau consolidarea monopolului virtual al reclamantei pe piața sodei din Regatul Unit.

30 În plus, în considerentul (147) al deciziei atacate, Comisia a precizat că „acordurile încheiate de [reclamantă] cu marii săi clienți indicau faptul că aceștia erau legați de reclamantă pentru cvasitotalitatea necesităților lor (și, cel puțin într‑un caz, pentru totalitatea acestora), în timp ce efectul concurențial al altor furnizori era redus la minimum”.

31 Comisia a precizat în decizia atacată și că alte stimulente financiare consolidau poziția dominantă a reclamantei într‑un mod incompatibil cu noțiunea de concurență inerentă articolului 82 CE [considerentul (149)].

32 În ceea ce privește efectul asupra comerțului dintre statele membre, în decizia atacată, Comisia a arătat că, deși măsurile luate de reclamantă pentru a‑și asigura menținerea poziției dominante și a monopolului efectiv în Regatul Unit vizau, în primul rând, mai degrabă concurența din afara Comunității (Statele Unite și Polonia) decât ceilalți producători din Comunitate, reducerile privind tonajul marginal și celelalte mecanisme de excludere trebuiau totuși examinate în contextul global al fenomenului de împărțire strictă a piețelor naționale în Comunitate. Cu privire la acest aspect, Comisia a arătat că reclamanta dorea în special ca General Chemical să rămână pe piața relevantă în calitate de sursă distinctă de aprovizionare și că, în cazul în care societatea respectivă ar fi trebuit să părăsească în totalitate acea piață, consumatorii ar fi putut fi stimulați să caute alte surse de aprovizionare, posibil mai ieftine, în Europa de Vest continentală. În plus, Comisia a arătat că menținerea și consolidarea poziției dominante a reclamantei în Regatul Unit afectau întreaga structură a concurenței pe piața comună și garantau menținerea status quo‑ului bazat pe împărțirea piețelor [considerentele (151)-(154)].

33 În decizia atacată, Comisia a precizat că încălcările săvârșite fuseseră de o gravitate deosebită, întrucât „făceau parte dintr‑o politică deliberată ce urmărea consolidarea controlului exercitat de reclamantă pe [piața sodei din Regatul Unit] într‑o modalitate cu totul contrară obiectivelor fundamentale ale tratatului” și „urmăreau în mod specific restrângerea sau afectarea activității anumitor concurenți” [considerentul (156)].

34 În plus, în decizia atacată, Comisia a arătat că încălcarea a început cu aproximație din 1983 și a continuat cel puțin până la sfârșitul anului 1989. Comisia a precizat în final că a luat în considerare faptul că, începând cu 1 ianuarie 1990, reclamanta renunțase la sistemul de reduceri privind tonajul marginal [considerentele (160) și (161)].

35 Prin scrisorile din 18 ianuarie, din 26 ianuarie și din 8 februarie 2001, reclamanta a formulat o cerere de acces la dosarul Comisiei. Prin scrisoarea din 14 februarie 2001, Comisia a respins această cerere.

Procedura

36 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 20 martie 2001, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

37 În cererea introductivă, reclamanta a solicitat Tribunalului, între altele, să dispună obligarea Comisiei să depună documentele cuprinse în dosarul său în cazul COMP/33.133.

38 La 4 mai 2001, cauza a fost atribuită Camerei a patra a Tribunalului și a fost numit un judecător raportor.

39 După autorizarea acordată de Tribunal, reclamanta și Comisia și‑au prezentat observațiile la 18 și, respectiv, la 23 decembrie 2002, cu privire la efectele Hotărârii Curții din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, denumită în continuare „Hotărârea PVC II a Curții”), în prezenta cauză. În observațiile prezentate, reclamanta a informat Tribunalul că renunța la critica întemeiată pe încălcarea principiului non bis in idem.

40 Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată începând cu 1 octombrie 2003, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera întâi, căreia, în consecință, la 8 octombrie 2003, i‑a fost atribuită prezenta cauză.

41 Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată începând cu 13 septembrie 2004, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a patra în noua sa compunere, căreia, în consecință, la 19 octombrie 2004, i‑a fost atribuită prezenta cauză.

42 La 11 ianuarie 2005, Tribunalul a invitat Comisia să depună o listă enumerativă detaliată a tuturor documentelor cuprinse în dosarul administrativ. Această listă trebuia să conțină o indicare succintă care să permită identificarea emitentului, natura și conținutul fiecărui înscris. De asemenea, Tribunalul a solicitat Comisiei să menționeze la care dintre aceste înscrisuri a avut acces reclamanta în cadrul procedurii administrative, precizând, după caz, motivele care, în opinia acesteia, nu permiteau divulgarea acestora.

43 Prin scrisorile din 28 ianuarie 2005, Comisia a depus la grefă lista enumerativă solicitată de Tribunal și a menționat că înscrisurile la care reclamanta a putut avea acces în cadrul procedurii administrative erau documentele pe care Comisia se întemeiase pentru a‑și susține obiecțiunile, care erau, așadar, anexate la comunicarea privind obiecțiunile. De asemenea, Comisia își exprima „regretul că trebuie să informeze Tribunalul că [se părea că], fără îndoială, în urma mai multor mutări efectuate în cursul ultimilor 10 ani și în pofida unor cercetări aprofundate, îi [era] imposibil să găsească anumite înscrisuri”, estimând că avea obligația de a informa neîntârziat Tribunalul și reclamanta că, „deși lista anexată la […] observații enumeră toate înscrisurile din dosar pe care le deține[a], înscrisurile care lipseau nu [erau cuprinse] în acesta”. În opinia Comisiei, procedura desfășurată în 1990 respecta jurisprudența din acea perioadă aplicabilă dreptului de acces la dosar. Comisia a adăugat că nimic nu indica, în acea etapă, că existau înscrisuri în dosar care ar fi putut avea o influență reală asupra adoptării Deciziei 91/300, chiar având în vedere evoluția jurisprudenței cu începere din 1990.

44 Prin scrisoarea din 13 aprilie 2005, Tribunalul a invitat reclamanta să îi indice documentele cuprinse în lista enumerativă care nu îi fuseseră comunicate în cadrul procedurii administrative și care, în opinia sa, erau susceptibile să conțină elemente care i‑ar fi putut fi utile în apărare.

45 Prin scrisoarea din 9 mai 2005, reclamanta a subliniat că unele dintre documentele care lipseau i‑ar fi putut fi utile în apărare. De asemenea, reclamanta a menționat, printre documentele repertoriate în listă, pe cele care păreau a‑i fi utile în apărare și pe cele pe care dorea să le consulte. În opinia reclamantei, aceste documente i‑ar fi putut permite să își dezvolte argumentația privind definiția pieței geografice relevante, existența poziției dominante, folosirea abuzivă a acestei poziții dominante și afectarea comerțului dintre statele membre.

46 Prin scrisoarea din 7 iunie 2005, Tribunalul a invitat Comisia să depună la grefa Tribunalului documentele care alcătuiau dosarul administrativ cuprinse în „dosarele componente” 2-38, 50-59 și 60-65, cu excepția documentelor interne. De asemenea, Comisia a fost invitată să depună versiuni neconfidențiale sau rezumate neconfidențiale în locul documentelor ce conțineau secrete comerciale, informații ce i‑au fost comunicate în cadrul procedurii administrative, sub rezerva respectării confidențialității sau a altor informații confidențiale. În plus, Comisia a fost invitată să depună versiunea completă, inclusiv elementele confidențiale, a documentelor menționate mai sus în vederea verificării caracterului lor confidențial.

47 Având în vedere întinderea documentelor, la 21 iunie 2005, Comisia a solicitat Tribunalului posibilitatea de a depune un singur original însoțit de CD‑ROM‑uri. Această cerere a fost admisă la 4 iulie 2005.

48 Prin scrisoarea din 20 iulie 2005, Comisia a depus la grefă documentele solicitate de Tribunal. Ulterior, grefa a transmis reclamantei CD‑ROM‑urile depuse de Comisie.

49 La 13 octombrie 2005, reclamanta a prezentat observațiile cu privire la utilitatea pentru apărarea sa a documentelor ce alcătuiau dosarul administrativ. La 26 octombrie 2007, Comisia a răspuns la observațiile reclamantei.

50 Ca urmare a încetării funcțiilor judecătorului raportor desemnat inițial, prin Decizia din 22 iunie 2006, președintele Tribunalului a numit un nou judecător raportor.

51 Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată începând cu 25 septembrie 2007, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a șasea, căreia, în consecință, la 8 noiembrie 2007, i‑a fost atribuită prezenta cauză.

52 Întrucât la 13 februarie 2008 domnul judecător Tchipev a fost împiedicat să participe la ședință, în temeiul articolului 32 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, președintele Tribunalului l‑a desemnat pe domnul judecător Dittrich pentru a completa compunerea camerei.

53 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a șasea) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a adresat întrebări în scris reclamantei și Comisiei. Reclamanta și Comisia au răspuns în termenul acordat.

54 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 26 și 27 iunie 2008.

55 În cadrul ședinței, Tribunalul a autorizat reclamanta să prezinte observații referitoare la răspunsurile scrise ale Comisiei din 16 iunie 2008. Reclamanta și‑a prezentat observațiile la 9 iulie 2008, iar Comisia a răspuns la acestea la 3 septembrie 2008.

Concluziile părților

56 Reclamanta solicită Tribunalului:

– declararea acțiunii ca fiind admisibilă;

– declararea că, din cauza trecerii timpului, Comisia nu mai avea competența să adopte decizia atacată sau, cu titlu subsidiar, că nu mai avea competența să îi aplice o amendă;

– anularea deciziei atacate;

– eliminarea sau reducerea amenzii aplicate prin articolul 2 al deciziei atacate;

– obligarea Comisiei să depună toate documentele interne referitoare la adoptarea deciziei atacate și, în special, procesul‑verbal al ședinței colegiului comisarilor și toate documentele anexate, precum și toate documentele prezentate colegiului comisarilor cu acea ocazie;

– obligarea Comisiei să depună documentele cuprinse în dosarul său în cazul COMP/33.133;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a costurilor și a dobânzilor aferente tuturor garanțiilor furnizate de reclamantă privind amenda aplicată prin decizia atacată.

57 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca neîntemeiată;

– respingerea cererii reclamantei de acces la dosar;

– declararea ca fiind inadmisibilă cererea de pronunțare a unei ordonanțe speciale prin care să fie obligată la plata cheltuielilor de judecată ale reclamantei, inclusiv cheltuielile și dobânzile ocazionate prin constituirea oricărei garanții plătite pentru amendă sau, în orice caz, respingerea acesteia ca neîntemeiată;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

58 Concluziile reclamantei au în vedere, cu titlu principal, anularea deciziei atacate, iar cu titlu subsidiar, anularea sau reducerea amenzii aplicate prin această decizie.

1. Cu privire la concluziile prin care se solicită anularea deciziei atacate

59 În susținerea anulării deciziei atacate, reclamanta invocă, în esență, șase motive. Acestea sunt întemeiate, în primul rând, pe necompetența Comisiei de a adopta decizia atacată, în al doilea rând, pe o încălcare a normelor fundamentale de procedură, în al treilea rând, pe o apreciere eronată a pieței relevante, în al patrulea rând, pe lipsa poziției dominante, în al cincilea rând, pe lipsa abuzului de poziție dominantă și, în al șaselea rând, pe neafectarea comerțului dintre statele membre.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe necompetența Comisiei de a adopta decizia atacată

60 Primul motiv cuprinde două aspecte, întemeiate pe o aplicare eronată a normelor privind prescripția și, respectiv, pe o încălcare principiului termenului rezonabil.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o aplicare eronată a normelor privind prescripția

– Argumentele părților

61 Reclamanta arată că, deși termenul de prescripție prevăzut de Regulamentul nr. 2988/74 se aplică numai unei părți din decizia de aplicare a amenzii vizată, este vorba despre o parte semnificativă a deciziei respective.

62 În opinia reclamantei, articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/74 nu are ca efect prelungirea termenului de prescripție în ceea ce privește o procedură jurisdicțională având ca obiect o decizie finală a Comisiei. Astfel, termenul de prescripție ar fi suspendat numai în cazul unor acțiuni împotriva deciziilor adoptate în cursul procedurilor administrative, și anume măsurile de investigare, inclusiv adoptarea unei comunicări privind obiecțiunile sau adoptarea unor măsuri în temeiul competențelor generale de investigație conferite de Regulamentul nr. 17. Interpretarea urmată de Comisie în decizia atacată ar fi contrară textului articolului 3 din Regulamentul nr. 2988/74. Comisia ar fi interpretat greșit termenul „acțiune” cuprins în articolele 1-3 din Regulamentul nr. 2988/74 și nu ar fi ținut seama de faptul că decizia sa finală trebuia adoptată înaintea expirării termenului de prescripție. În plus, interpretarea Comisiei ar goli de sens articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2988/74 și ar fi dovada unei înțelegeri greșite a structurii regulamentului menționat, în sensul că efectele curgerii prescripției, ce rezultă dintr‑o decizie, ar fi analizate în articolele 4-6, iar nu în articolele 1-3. În sfârșit, o asemenea interpretare ar fi contrară principiului potrivit căruia, în vederea asigurării securității juridice, Comisia trebuie să își finalizeze acțiunile într‑un termen definit și să adopte decizia finală într‑un termen obligatoriu de 10 ani de la data încălcării, cu excepția cazului în care Comisia a fost împiedicată să își finalizeze investigațiile și procedurile ca urmare a acțiunilor jurisdicționale formulate împotriva deciziilor preliminare. Or, în speță, Comisia nu ar fi fost împiedicată să își finalizeze acțiunile.

63 Reclamanta consideră că abordarea reținută în Hotărârea PVC II a Tribunalului, punctul 25 de mai sus, este incompatibilă cu afirmația cuprinsă la punctul 1098 din hotărârea respectivă, potrivit căreia scopul articolului 3 din Regulamentul nr. 2988/74 este de a permite suspendarea termenului de prescripție atunci când Comisia nu poate interveni din cauza unui motiv obiectiv care nu îi este imputabil. Astfel, o acțiune formulată împotriva unei decizii finale prin care se aplică o amendă nu ar împiedica Comisia să acționeze, acea decizie finală fiind executorie în totalitate până în momentul în care este anulată sau declarată inexistentă de Tribunal.

64 În orice caz, raționamentul potrivit căruia Comisia a fost împiedicată să acționeze nu poate fi aplicabil, în speță, recursului formulat împotriva Hotărârii ICI II, punctul 16 de mai sus. Într‑adevăr, Comisia ar fi avut întreaga libertate de a adopta din nou Decizia 91/300 imediat după pronunțarea Hotărârii ICI II, punctul 16 de mai sus. Termenul suplimentar ce rezultă din recurs ar fi, așadar, pe deplin „atribuibil” Comisiei. În plus, acel recurs ar fi lipsit de obiect, în lumina Hotărârii Curții din 15 iunie 1994, Comisia/BASF și alții (C‑137/92 P, Rec., p. I‑2555), și având în vedere intenția Comisiei de a adopta din nou Decizia 91/300. Astfel, Comisia nu poate beneficia de „propria eroare de procedură” și de întârzierea de 5 ani la a cărei origine se află.

65 În definitiv, interpretarea Comisiei ar fi contrară articolului 60 din Statutul Curții de Justiție, potrivit căruia recursul nu are efect suspensiv. În opinia reclamantei, deși trebuie luată în considerare durata procedurii la Tribunal, termenul de prescripție ar fi fost suspendat numai pentru o perioadă de aproximativ patru ani, o lună și cincisprezece zile. Prin urmare, Comisia ar fi trebuit să adopte din nou Decizia 91/300 înainte de luna aprilie 1999.

66 În plus, din articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/74 ar reieși că, în cazul unui recurs, obiectul procedurii nu este constituit de decizia Comisiei, ci de hotărârea Tribunalului.

67 Pe de altă parte, în Hotărârea PVC II a Tribunalului, punctul 25 de mai sus, nu ar fi fost abordată în mod special problema dacă recursul trebuia luat în considerare în raport cu suspendarea termenului de prescripție, în măsura în care, în cauza în care s‑a pronunțat acea hotărâre, Comisia trebuia să stabilească numai dacă durata procedurii la Tribunal suspenda termenul de prescripție. Astfel, observațiile Tribunalului cu privire la efectul recursului asupra suspendării termenului de prescripție ar reprezenta doar un obiter dictum.

68 Reclamanta adaugă că o decizie adoptată de Comisie cu încălcarea Regulamentului de procedură propriu nu poate avea ca efect prelungirea termenului de prescripție. Astfel, Comisia nu ar fi autentificat în mod corect Decizia 91/300. Prin urmare, această decizie nu ar putea avea ca efect extinderea competenței Comisiei de a aplica amenzi în afara termenului normal de prescripție stabilit de Regulamentul nr. 2988/74. Într‑adevăr, un asemenea rezultat ar fi contrar principiului potrivit căruia o parte nu poate beneficia de propria culpă și ar fi contrar dreptului natural. Or, întârzierea ar fi datorată în întregime acțiunii Comisiei, iar aceasta nu are posibilitatea, în orice caz, să încerce să beneficieze de dispoziția articolului 3 din Regulamentul nr. 2988/74.

69 În sfârșit, interpretarea articolelor 2 și 3 din Regulamentul nr. 2988/74 reținută în Hotărârea PVC II a Tribunalului, punctul 25 de mai sus, ar permite Comisiei să adopte o serie de decizii succesive care să se întindă până la jumătatea secolului al XXI‑lea. O asemenea interpretare ar fi, așadar, nelegală în măsura în care ar contraveni dreptului de judecare a cauzei într‑un termen rezonabil.

70 Comisia contestă argumentele invocate de reclamantă.

– Aprecierea Tribunalului

71 Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că Regulamentul nr. 2988/74 a instituit o reglementare completă care guvernează în detaliu termenele în care Comisia are dreptul, fără să aducă atingere cerinței fundamentale privind securitatea juridică, să aplice amenzi întreprinderilor care fac obiectul unor proceduri de aplicare a normelor comunitare de concurență (Hotărârea Tribunalului din 19 martie 2003, CMA CGM și alții/Comisia, T‑213/00, Rec., p. II‑913, punctul 324, și Hotărârea Tribunalului din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, T‑410/03, Rep., p. II‑881, punctul 223).

72 Astfel, în temeiul articolului 1 alineatul (1) litera (b) și alineatul (2) din Regulamentul nr. 2988/74, precum și al articolului 2 alineatul (3) din același regulament, termenul de prescripție expiră în cazul în care Comisia nu a aplicat o amendă sau o sancțiune în termen de 5 ani ulteriori momentului de începere a termenului de prescripție, fără a fi intervenit între timp un act de întrerupere, sau, cel mai târziu, în termen de 10 ani ulteriori aceluiași moment de începere, dacă au avut loc acte de întrerupere. Cu toate acestea, în temeiul articolului 2 alineatul (3) din acest regulament, termenul de prescripție astfel definit se prelungește cu perioada în care termenul de prescripție este suspendat în conformitate cu articolul 3 din același regulament (Hotărârea PVC II a Curții, punctul 39 de mai sus, punctul 140).

73 Potrivit articolului 3 din Regulamentul nr. 2988/74, termenul de prescripție a acțiunii este suspendat atât timp cât decizia Comisiei face obiectul unei acțiuni în curs de soluționare la Curtea de Justiție a Comunităților Europene.

74 Trimiterea cuprinsă la articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/74 la „o procedură în curs de soluționare la Curtea de Justiție a Comunităților Europene” trebuie interpretată, din momentul constituirii Tribunalului, în sensul că are în primul rând în vedere o procedură în curs de soluționare la această instanță, în măsura în care acțiunile de aplicare a sancțiunilor sau a amenzilor în domeniul dreptului concurenței intră în competența sa.

75 În speță, reclamanta nu contestă că, sub rezerva aspectului privind suspendarea termenului de prescripție în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 2988/74, termenul de 5 ani al prescripției ar fi expirat în 1995.

76 Prin urmare, este necesar să se examineze numai dacă, în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 2988/74, Comisia avea dreptul să adopte decizia atacată la 13 decembrie 2000.

77 Cu privire la acest aspect, rezultă de la punctul 157 din Hotărârea PVC II a Curții, punctul 39 de mai sus, că, în înțelesul articolului 3 din Regulamentul nr. 2988/74, termenul de prescripție este suspendat atât timp cât decizia în cauză face obiectul unei proceduri în curs de soluționare „la Tribunal și la Curte”. Astfel, în speță, termenul de prescripție a fost suspendat atât pe întreaga durată a procedurii la Tribunal, cât și pe întreaga durată a procedurii la Curte în cadrul recursului, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la perioada cuprinsă între pronunțarea hotărârii Tribunalului și sesizarea Curții.

78 Or, ca urmare a acțiunii formulate de reclamantă la Tribunal, la 14 mai 1991, și a Hotărârii din 29 iunie 1995, apoi a recursului la Curte introdus de Comisie la 30 august 1995 și a Hotărârii din 6 aprilie 2000, termenul de prescripție a fost suspendat pe o perioadă minimă de 8 ani, 8 luni și 22 de zile, după cum arată în mod întemeiat Comisia în considerentul (171) al deciziei atacate.

79 În consecință, ca urmare a acestei suspendări a termenului de prescripție, până la adoptarea deciziei atacate, la 13 decembrie 2000, nu a curs în speță o perioadă mai mare de 5 ani nici de la încetarea încălcărilor în cauză, nici de la o întrerupere oarecare a termenului de prescripție.

80 Așadar, decizia atacată a fost adoptată cu respectarea normelor privind prescripția prevăzute de Regulamentul nr. 2988/74.

81 Niciunul dintre argumentele invocate de reclamantă nu este de natură să conteste această considerație.

82 În primul rând, din dispozițiile articolelor 2 și 3 din Regulamentul nr. 2988/74 nu rezultă nicidecum că „decizia Comisiei” prevăzută la articolul 3, care face obiectul unei acțiuni în curs de soluționare la instanță ce determină suspendarea termenului de prescripție a acțiunii, poate fi numai unul dintre actele prevăzute la articolul 2 drept act de întrerupere a acestui termen de prescripție, a căror listă ar fi limitativă (Hotărârea PVC II a Curții, punctul 39 de mai sus, punctul 141). Astfel, articolul 3 protejează Comisia împotriva efectului prescripției în situații în care trebuie să aștepte decizia instanței comunitare, în cadrul unor proceduri a căror desfășurare nu o gestionează, înainte de a avea cunoștință dacă actul atacat este sau nu este afectat de nelegalitate. Articolul 3 privește, așadar, ipoteze în care inacțiunea instituției nu este consecința unei lipse de diligență. Or, asemenea ipoteze se concretizează la fel de bine în cazul unor acțiuni îndreptate împotriva actelor de întrerupere enumerate la articolul 2 din Regulamentul nr. 2988/74, care pot fi atacate numai în cazul unei acțiuni împotriva unei decizii prin care se stabilește o amendă sau o sancțiune. În aceste condiții, atât modul de redactare a articolului 3, cât și scopul acestuia privesc deopotrivă acțiunile introduse împotriva actelor prevăzute la articolul 2 care sunt supuse unei căi de atac și acțiunile împotriva deciziei finale a Comisiei. Prin urmare, o acțiune împotriva deciziei finale prin care se aplică sancțiuni suspendă termenul de prescripție a acțiunii până când instanța s‑a pronunțat definitiv asupra acelei acțiuni (Hotărârea PVC II a Curții, punctul 39 de mai sus, punctele 144-147).

83 În al doilea rând, reclamanta susține că introducerea unei acțiuni împotriva unei decizii prin care se aplică amenzi nu împiedică nicidecum Comisia să adopte o decizie de acest tip. Cu toate acestea, această interpretare ar presupune, dacă ar fi urmată, retragerea de către instituție a deciziei atacate pentru a fi înlocuită cu o altă decizie care să țină seama de conținutul contestației. S‑ar ajunge la negarea a însuși dreptului Comisiei de a solicita instanței comunitare să constate, dacă este cazul, legalitatea deciziei atacate (a se vedea în acest sens Hotărârea PVC II a Curții, punctul 39 de mai sus, punctul 149).

84 În al treilea rând, reclamanta nu poate invoca argumentul potrivit căruia o decizie prin care se aplică amenzi este pe deplin executorie până la momentul în care a fost anulată pe cale jurisdicțională. Prin definiție, acte de executare ale unei decizii de sancționare a unei încălcări nu pot fi considerate acte care urmăresc investigarea sau sancționarea încălcării. Asemenea acte, a căror legalitate este, în plus, condiționată de legalitatea deciziei ce face obiectul unei acțiuni, nu pot, așadar, produce niciun efect de întrerupere a termenului de prescripție a acțiunii în caz de anulare a deciziei contestate pe cale judiciară (a se vedea în acest sens Hotărârea PVC II a Curții, punctul 39 de mai sus, punctul 150).

85 În al patrulea rând, trebuie arătat că articolul 60 din Statutul Curții și articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/74 au un domeniu de aplicare diferit. Lipsa efectului suspensiv al unui recurs nu este de natură să lipsească articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/74 de toate efectele care privesc situații în care Comisia trebuie să aștepte decizia instanței comunitare. Așadar, nu poate fi primită teza reclamantei potrivit căreia Comisia nu ar trebui să ia în considerare perioada în care un recurs este în curs de soluționare la Curte, deoarece ar avea ca rezultat să lipsească hotărârea Curții asupra acestui recurs de motivul existenței și de efectele sale.

86 În al cincilea rând, reclamanta nu poate susține că, în urma anulării Deciziei 91/300 pentru lipsa autentificării, Comisia nu poate beneficia de propria culpă prin aplicarea unei amenzi după expirarea termenului de prescripție de 5 ani stabilit de Regulamentul nr. 2988/74. Astfel, orice anulare a unui act adoptat de Comisie este neîndoielnic imputabilă acesteia, în sensul că evidențiază o eroare din partea sa. Prin urmare, a exclude suspendarea termenului de prescripție atunci când, pe calea acțiunii introduse în instanță, se ajunge la recunoașterea unei erori imputabile Comisiei ar lipsi de orice sens articolul 3 din regulament. Însuși faptul că o acțiune este în curs de soluționare la Tribunal sau la Curte justifică suspendarea, iar nu concluziile la care ajung aceste instanțe în hotărârea pe care o pronunță (a se vedea în acest sens Hotărârea PVC II a Curții, punctul 39 de mai sus, punctul 153).

87 În al șaselea rând, prin acțiunea în anulare se solicită Tribunalului să examineze dacă actul atacat este sau nu este afectat de nelegalitate (a se vedea în acest sens Hotărârea PVC II a Curții, punctul 39 de mai sus, punctul 144).

88 În al șaptelea rând, interpretarea articolului 3 din Regulamentul nr. 2988/74 propusă de reclamantă determină dificultăți practice serioase. Astfel, în cazul în care Comisia trebuie să adopte o nouă decizie ca urmare a anulării unei decizii de către Tribunal, fără a aștepta hotărârea Curții, există riscul ca cele două decizii cu același obiect să coexiste în ipoteza în care Curtea ar anula hotărârea Tribunalului.

89 În al optulea rând, este contrară cerințelor de celeritate a procedurii administrative obligarea Comisiei să adopte o nouă decizie numai pentru unicul scop de a evita expirarea termenului de prescripție înainte de a avea cunoștință dacă decizia inițială este sau nu este afectată de nelegalitate.

90 Din toate cele de mai sus rezultă că primul aspect al primului motiv trebuie respins.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea principiului termenului rezonabil

– Argumentele părților

91 Reclamanta afirmă că, independent de chestiunile privind prescripția, trecerea timpului de la pretinsele încălcări afectează competența Comisiei de a adopta întreaga decizie atacată, nu numai partea referitoare la amenzi.

92 Făcând trimitere la punctul 121 din Hotărârea PVC II a Tribunalului, punctul 25 de mai sus, și la principiul termenului rezonabil, reclamanta consideră că este necesar să se examineze în ce măsură Comisia a adoptat decizia atacată într‑un termen rezonabil după finalizarea procedurilor administrative în domeniul concurenței.

93 În opinia reclamantei, se poate prezuma încălcarea de către Comisie a principiului termenului rezonabil atunci când într‑un caz au trecut mai mult de 11 ani și jumătate de la inițierea investigației până la adoptarea deciziei atacate.

94 Reclamanta arată că, deși procedura la Tribunal și procedura la Curte au durat în total 105 luni, Comisia a consacrat 35 de luni pentru adoptarea deciziei, perioadă care include cele 9 luni dintre Hotărârea Comisia/ICI, punctul 19 de mai sus, și decizia atacată. În plus, luarea în considerare a duratei procedurii jurisdicționale ar fi legitimă, în special atunci când această procedură are ca obiect o decizie diferită și este anterioară deciziei atacate.

95 În opinia reclamantei, nu poate fi acceptată în special luarea în considerare a duratei procedurii desfășurate la Curte. Ca urmare a Hotărârii ICI II, punctul 16 de mai sus, și a Hotărârii Comisia/BASF și alții, punctul 64 de mai sus, Comisia ar fi fost conștientă că Decizia 91/300 era afectată de viciul determinat de lipsa autentificării. În cazul în care Comisia avea intenția să adopte din nou decizia, ar fi trebuit să o adopte în acea etapă, în loc să introducă un recurs la Curte, al cărui efect a constat în întârzierea adoptării deciziei menționate cu 5 ani și jumătate.

96 Făcând trimitere la Hotărârea Curții Europene a Drepturilor Omului Garyfallou AEBE împotriva Greciei din 27 septembrie 1997 (Recueil des arrêts et décisions 1997‑V, p. 1821), reclamanta consideră că este necesară examinarea în ansamblu a procedurii pentru a se verifica în ce măsură cauza a fost judecată într‑un termen rezonabil.

97 Pe de altă parte, reclamanta susține că trecerea timpului de la pretinsele încălcări o împiedică să își exercite pe deplin dreptul la apărare. Mai întâi, aceasta arată că, la 6 octombrie 1991, a vândut divizia „Carbonat de sodiu” unui cumpărător independent și că nu mai este prezentă pe piața carbonatului de sodiu din Regatul Unit. În continuare, reclamanta susține că membrii personalului său responsabili cu dosarul în acea perioadă au părăsit întreprinderea și nu mai sunt disponibili pentru a‑i acorda asistența necesară. În plus, trecerea timpului de la pretinsele încălcări i‑ar agrava prejudiciul financiar, majorând, de exemplu, costurile suportate pentru a garanta cheltuielile și/sau efectele dobânzilor de întârziere. În orice caz, Hotărârea PVC II a Tribunalului, punctul 25 de mai sus, ar fi contrară jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, potrivit căreia protecția conferită de articolul 6 alineatul (1) din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), nu depinde de dovedirea faptului că termenul a cauzat un prejudiciu efectiv intereselor unui reclamant. Încălcarea unei obligații fundamentale din CEDO nu ar putea conduce decât la anularea deciziei atacate, iar nu doar la o simplă plată a despăgubirilor.

98 Comisia contestă argumentele invocate de reclamantă.

Aprecierea Tribunalului

99 Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în domeniul concurenței, procedurile administrative desfășurate în temeiul Regulamentului nr. 17 ce pot avea ca rezultat sancțiuni prevăzute de acesta și procedura jurisdicțională la instanța comunitară trebuie să respecte principiul termenului rezonabil (Hotărârea PVC II a Curții, punctul 39 de mai sus, punctul 179).

100 În primul rând, reclamanta arată că durata procedurii administrative, analizată în ansamblu, și anume între inițierea investigației și adoptarea deciziei atacate, a depășit un termen rezonabil.

101 Acest argument trebuie respins.

102 Într‑adevăr, în cadrul examinării unei critici întemeiate pe încălcarea principiului termenului rezonabil, trebuie realizată o distincție între procedura administrativă și procedura jurisdicțională. Astfel, perioada în care instanța comunitară a examinat legalitatea Deciziei 91/300 și validitatea Hotărârii ICI II, punctul 16 de mai sus, nu poate fi luată în considerare în cadrul stabilirii duratei procedurii desfășurate la Comisie (a se vedea în acest sens Hotărârea PVC II a Tribunalului, punctul 25 de mai sus, punctul 123).

103 În al doilea rând, reclamanta critică durata procedurii administrative, cuprinsă între pronunțarea Hotărârii Comisia/ICI, punctul 19 de mai sus, și adoptarea deciziei atacate.

104 În această privință, trebuie amintit că această perioadă a debutat la 6 aprilie 2000, data pronunțării Hotărârii Comisia/ICI, punctul 19 de mai sus, și a încetat la 13 decembrie 2000, odată cu adoptarea deciziei atacate. Așadar, durata acestei etape a procedurii administrative a fost de 8 luni și 7 zile.

105 În această perioadă, Comisia a efectuat doar modificări de formă ale Deciziei 91/300, în special prin introducerea unui nou fragment, referitor la „procedurile în fața Tribunalului de Primă Instanță și în fața Curții de Justiție”, privind aprecierea respectării termenelor de prescripție. Pe de altă parte, adoptarea deciziei atacate nu a fost precedată de niciun act suplimentar de investigare, Comisia întemeindu‑se pe rezultatele investigației desfășurate cu 10 ani înainte. Cu toate acestea, trebuie să se admită că, și în aceste condiții, anumite investigații și acțiuni comune în cadrul administrației pot fi indispensabile pentru a ajunge la un asemenea rezultat.

106 În această perspectivă, termenul de 8 luni și 7 zile, cuprins între pronunțarea Hotărârii Comisia/ICI, punctul 19 de mai sus, și adoptarea deciziei atacate, nu trebuie considerat nerezonabil.

107 În al treilea rând, reclamanta critică în esență durata procedurii administrative care s‑a finalizat cu adoptarea Deciziei 91/300 (a se vedea punctul 94 de mai sus).

108 Cu toate acestea, dacă se ia în considerare durata procedurii administrative ulterioare comunicării privind obiecțiunile, precum și durata procedurii dinaintea acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, C‑105/04 P, Rec., p. I‑8725, punctul 51), trebuie arătat că, în lumina îndeosebi a investigațiilor efectuate începând cu luna aprilie 1989, a cererilor de informații adresate în continuare și a deschiderii din oficiu a procedurii, la 19 februarie 1990, durata întregii proceduri administrative nu este excesiv de lungă. În aceste condiții, nu poate fi considerată nerezonabilă durata procedurii administrative care s‑a finalizat cu adoptarea Deciziei 91/300.

109 Trebuie adăugat că, în orice caz, încălcarea principiului termenului rezonabil ar justifica anularea deciziei adoptate în urma unei proceduri administrative în materie de concurență numai în măsura în care ar produce și o încălcare a dreptului la apărare al întreprinderii în cauză. Astfel, în cazul în care nu s‑a stabilit că trecerea excesivă a timpului a afectat capacitatea întreprinderilor în cauză de a se apăra în mod efectiv, nerespectarea principiului termenului rezonabil nu are efect asupra legalității procedurii administrative (a se vedea în acest sens Hotărârea PVC II a Tribunalului, punctul 25 de mai sus, punctul 122).

110 Cu privire la acest aspect, reclamanta susține că i‑ar fi fost dificil să își exercite dreptul la apărare, din moment ce ar fi vândut, la 6 octombrie 1991, divizia „Carbonat de sodiu” unui cumpărător independent, nu ar mai fi prezentă pe piața carbonatului de sodiu din Regatul Unit și nu i‑ar mai putea contacta pe membrii personalului său responsabili cu dosarul în acea perioadă, aceștia părăsind întreprinderea, în vederea obținerii asistenței necesare.

111 Cu toate acestea, trebuie arătat că, în perioada cuprinsă între pronunțarea Hotărârii Comisia/ICI, punctul 19 de mai sus, și adoptarea deciziei atacate, Comisia nu a efectuat niciun act de investigare.

112 Prin urmare, în raport cu prima perioadă, la sfârșitul căreia a fost adoptată Decizia 91/300 și care nu a prezentat niciun inconvenient din punctul de vedere al exercitării dreptului la apărare, Comisia nu a luat în considerare niciun element nou care să necesite exercitarea unui drept la apărare.

113 În aceste împrejurări, nu s‑a încălcat dreptul la apărare al reclamantei.

114 În al patrulea rând, în ceea ce privește procedura jurisdicțională, trebuie amintit că principiul general al dreptului comunitar conform căruia orice persoană are dreptul la un proces echitabil, inspirat din articolul 6 alineatul (1) din CEDO, și în special dreptul la un proces într‑un termen rezonabil, este aplicabil în cadrul unei acțiuni în justiție împotriva unei decizii a Comisiei ce aplică amenzi unei întreprinderi pentru încălcarea dreptului concurenței. Caracterul rezonabil al termenului este apreciat în funcție de circumstanțele proprii fiecărei cauze și în special de importanța litigiului pentru persoana interesată, de complexitatea cauzei, precum și de comportamentul reclamantului și de cel al autorităților competente. Lista acestor criterii nu este exhaustivă, iar aprecierea caracterului rezonabil al termenului nu necesită o examinare sistematică a împrejurărilor cauzei în raport cu fiecare criteriu atunci când durata procedurii apare ca fiind justificată în raport cu unul dintre acestea. Astfel, complexitatea cauzei poate fi reținută pentru a justifica un termen care este, la prima vedere, prea lung (a se vedea Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia, C‑403/04 P și C‑405/04 P, Rep., p. I‑729, punctele 115-117 și jurisprudența citată).

115 În plus, în Hotărârea din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia (C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417), după ce a constatat că Tribunalul a încălcat cerințele de respectare a termenului rezonabil, pentru motive de celeritate procedurală și pentru a garanta remedierea imediată și efectivă a unei asemenea nereguli procedurale, Curtea a declarat fondat motivul întemeiat pe durata excesivă a procedurii, invocat în vederea anulării hotărârii atacate, în măsura în care stabilea cuantumul amenzii aplicate recurentei la 3 milioane ECU. În lipsa oricărui indiciu că durata procedurii a avut vreun efect asupra soluționării litigiului, Curtea s‑a pronunțat în sensul că acest motiv nu putea determina anularea în totalitate a hotărârii atacate, iar un cuantum de 50 000 ECU constituia o despăgubire echitabilă, din cauza duratei excesive a procedurii, reducând, așadar, cuantumul amenzii aplicate întreprinderii în cauză.

116 Prin urmare, în lipsa oricărui indiciu că durata procedurii a avut vreun efect asupra soluționării litigiului, o eventuală depășire în speță a termenului rezonabil de către instanța comunitară, chiar dacă s‑ar presupune a fi dovedită, nu ar avea niciun efect asupra legalității deciziei atacate (această soluție a fost reținută la punctul 140 din Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 2009, Solvay/Comisia, T‑57/01, Rep., p. II‑4621).

117 Trebuie adăugat că, în cererea introductivă, reclamanta nu a formulat o cerere de despăgubire.

118 Așadar, trebuie respins al doilea aspect al primului motiv și, în consecință, primul motiv trebuie respins în totalitate.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a normelor fundamentale de procedură

119 Al doilea motiv cuprinde, în esență, cinci aspecte, întemeiate, în primul rând, pe caracterul nelegal al etapelor pregătitoare ale Deciziei 91/300, în al doilea rând, pe durata excesivă dintre procedura administrativă și adoptarea deciziei atacate, în al treilea rând, pe obligația de a efectua noi demersuri procedurale, în al patrulea rând, pe încălcarea dreptului de acces la dosar și, în al cincilea rând, pe o încălcare a articolului 253 CE.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe caracterul nelegal al etapelor pregătitoare ale Deciziei 91/300

– Argumentele părților

120 Reclamanta susține că demersurile procedurale efectuate de Comisie înaintea adoptării unei decizii reprezintă doar etape pregătitoare, nefiind, prin ele însele, susceptibile să facă obiectul unei acțiuni în anulare. Din natura accesorie a etapelor procedurale anterioare adoptării acestei decizii s‑ar deduce că, spre deosebire de cele statuate în cuprinsul punctului 189 din Hotărârea PVC II a Tribunalului, punctul 25 de mai sus, anularea deciziei menționate trebuie să determine deopotrivă anularea acestor etape procedurale anterioare. În speță, Comisia nu poate invoca, așadar, etapele procedurale respective, anterioare Deciziei 91/300, ca reprezentând etapele procedurale necesare pentru adoptarea deciziei atacate.

121 În plus, în opinia reclamantei, Comisia a inițiat o singură procedură administrativă pentru încălcările prezumate ale articolelor 81 CE și 82 CE. Cele două cauze ar fi fost separate numai în etapa adoptării Deciziilor 91/297 și 91/300. Reclamanta amintește deopotrivă că, în Hotărârea ICI I, punctul 17 de mai sus, Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că dreptul la apărare a fost încălcat în etapa procedurii administrative. Or, această decizie ar avea consecințe asupra Deciziei 91/300, deoarece Comisia a urmat exact aceeași procedură administrativă. Astfel, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea ICI II, punctul 16 de mai sus, Tribunalul ar fi trebuit să statueze în sensul anulării Deciziei 91/300 pentru încălcarea dreptului la apărare.

122 În replică, reclamanta adaugă că, în Hotărârea ICI II, punctul 16 de mai sus, Tribunalul s‑a manifestat foarte critic față de analiza pieței relevante efectuată de Comisie, ce a constat în disocierea elementelor de probă privind susținerile referitoare la articolul 81 CE, pe de o parte, și la articolul 82 CE, pe de altă parte, și în desfășurarea unor proceduri diferite.

123 Comisia respinge argumentele invocate de reclamantă.

– Aprecierea Tribunalului

124 Cu titlu introductiv, trebuie amintit că Decizia 91/300 a fost anulată pentru un viciu de formă, și anume lipsa autentificării, care privea exclusiv modalitățile de adoptare definitivă a acestei decizii de către Comisie.

125 Or, potrivit unei jurisprudențe constante, anularea unui act comunitar nu afectează în mod obligatoriu actele pregătitoare, procedura care vizează înlocuirea actului anulat putând, în principiu, fi reluată de la momentul exact în care a intervenit nelegalitatea (Hotărârea Curții din 12 noiembrie 1998, C‑415/96, Spania/Comisia, Rec., p. I‑6993, punctele 31 și 32, și Hotărârea PVC II a Curții, punctul 39 de mai sus, punctul 73).

126 În speță, din moment ce viciul de procedură constatat a intervenit în ultima etapă a adoptării Deciziei 91/300, anularea nu a afectat validitatea măsurilor pregătitoare ale acestei decizii, anterioare etapei în care fusese constatat acel viciu (a se vedea în acest sens Hotărârea PVC II a Curții, punctul 39 de mai sus, punctul 75).

127 Pe de altă parte, în ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia, în Hotărârea ICI I, punctul 17 de mai sus, Tribunalul a anulat Decizia 91/297 pentru încălcarea dreptului la apărare, trebuie amintit că, în Hotărârea ICI II, punctul 16 de mai sus, care se află la originea prezentei cauze, Tribunalul a examinat în mod detaliat și motivul întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, pe care l‑a respins în totalitate (a se vedea punctul 73). În continuare, Curtea a respins recursul formulat împotriva acestei din urmă hotărâri.

128 În plus, deși în cazurile COMP/33.133 dosarul administrativ este comun, Deciziile 91/297 și 91/300 privesc încălcări de natură diferită, pe două piețe diferite. Or, încălcarea dreptului la apărare trebuie examinată în funcție de împrejurările specifice fiecărei spețe, în sensul că aceasta are o legătură esențială cu obiecțiunile reținute de Comisie pentru a stabili încălcarea imputată întreprinderii în cauză (Hotărârea ICI I, punctul 17 de mai sus, punctul 70, și Hotărârea ICI II, punctul 16 de mai sus, punctul 50; a se vedea de asemenea Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 127).

129 Prin urmare, trebuie respins primul aspect al celui de al doilea motiv.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe durata excesivă dintre procedura administrativă și adoptarea deciziei atacate

– Argumentele părților

130 Reclamanta susține că între etapele procedurale anterioare adoptării Deciziilor 91/297 și 91/300, pe de o parte, și decizia atacată, s‑au scurs 10 ani, ceea ce constituie o negare a protecției dreptului la apărare. În opinia sa, întreprinderile trebuie să aibă ocazia să își exprime punctul de vedere și să își apere efectiv interesele. Prin urmare, adoptarea unor decizii, în special atunci când prin intermediul acestora sunt aplicate amenzi, ar fi posibilă numai într‑un termen rezonabil, după ce întreprinderile au putut să își facă cunoscute observațiile, situație care nu ar fi incidentă în speță.

131 Comisia contestă argumentele invocate de reclamantă.

– Aprecierea Tribunalului

132 În primul rând, după cum s‑a arătat în cadrul examinării primului aspect al primului motiv, termenul de prescripție prevăzut la articolul 3 din Regulamentul nr. 2988/74 a fost suspendat pe întreaga durată a procedurii la Tribunal și la Curte ca urmare a introducerii recursului împotriva Hotărârii ICI II, punctul 16 de mai sus. Prin urmare, Comisiei nu i se poate imputa că a așteptat ca Tribunalul și Curtea să se pronunțe înainte să adopte decizia atacată. În această privință, faptul că decizia atacată nu a fost adoptată de Comisie în cursul procedurii la Tribunal și la Curte se justifică prin respectarea procedurii jurisdicționale și a hotărârilor ulterioare.

133 În al doilea rând, astfel cum reiese din examinarea celui de al doilea aspect al primului motiv, prin adoptarea deciziei atacate la 13 decembrie 2000, Comisia nu a încălcat principiul termenului rezonabil.

134 În al treilea rând, din examinarea celui de al treilea aspect al celui de al doilea motiv, ce va fi realizată în continuare (punctele 151, 153 și 168), rezultă că, în speță, Comisia nu avea obligația să efectueze noi demersuri procedurale ca urmare a anulării Deciziei 91/300, intervenită pentru un viciu de formă privind exclusiv modalitățile de adoptare definitivă a deciziei respective.

135 Prin urmare, Comisiei nu i se poate imputa că nu i‑a dat reclamantei ocazia să își prezinte din nou argumentele ca urmare a anulării Deciziei 91/300.

136 În aceste condiții, al doilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins.

Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe o încălcare a obligației de a efectua noi demersuri procedurale

– Argumentele părților

137 Reclamanta susține că, prealabil adoptării deciziei atacate, Comisia ar fi trebuit să efectueze noi demersuri procedurale.

138 În primul rând, în opinia reclamantei, Comisia ar fi trebuit să îi adreseze o nouă comunicare privind obiecțiunile. Reclamanta consideră că afirmațiile din comunicarea privind obiecțiunile notificată în 1990 au fost făcute în cadrul „acuzației potrivit căreia «împărțirea piețelor» între Regatul Unit și Europa de Vest continentală și principiul «pieței naționale» [erau] consecința unui acord sau a unei practici concertate între Solvay și [reclamantă]”. Or, reclamanta arată că Tribunalul a anulat decizia Comisiei cu privire la această înțelegere și că nu a mai făcut obiectul unor acțiuni în această privință. Prin urmare, reclamanta consideră că, înainte de adoptarea deciziei atacate, avea dreptul să primească o comunicare privind obiecțiunile care să nu reia afirmația privind acțiunea comună. Această comunicare privind obiecțiunile ar fi trebuit să expună deopotrivă obiecțiunile Comisiei în lumina dezvoltării dreptului în perioada 1990-2000, în special în ceea ce privește definiția pieței relevante.

139 Reclamanta invocă, în al doilea rând, obligația Comisiei de a o audia din nou și de a‑i da ocazia să își dezvolte argumentele. Aceasta consideră că, în Hotărârea PVC II a Tribunalului, punctul 25 de mai sus, Tribunalul nu putea invoca faptul că nu fusese formulată nicio obiecțiune nouă. Astfel, întreprinderile ar trebui să aibă ocazia să prezinte observații cu privire la toate obiecțiunile invocate împotriva lor, în special în lumina noilor aspecte care ar putea fi pertinente în apărare.

140 În opinia reclamantei, dreptul de a fi audiat privește nu numai elementele de fapt, ci și elementele de drept, după cum ar fi recunoscut Tribunalul în Hotărârea ICI I, punctul 17 de mai sus, și în Hotărârea PVC II, punctul 25 de mai sus. În plus, în Hotărârea din 3 octombrie 1991, Italia/Comisia (C‑261/89, Rec., p. I‑4437), și în Hotărârea din 4 februarie 1992, British Aerospace și Rover/Comisia (C‑294/90, Rec., p. I‑493), Curtea ar fi recunoscut că dreptul de a fi audiat se aplică înaintea adoptării unei a doua decizii substanțial identice cu prima. Or, în speță, mai multe elemente, respectiv faptul că a părăsit piața relevantă în 1991, anularea Deciziei 91/297, precum și concluziile deciziilor antidumping din anii ’90, ar fi influențat modul în care trebuie examinate obiecțiunile.

141 Pe de altă parte, dreptul de a fi audiat din nou ar rezulta din normele de procedură ale Tribunalului. Astfel, în ipoteza în care Curtea ar trimite Tribunalului o cauză spre rejudecare, articolul 119 alineatul (1) din Regulamentul de procedură ar da părților dreptul de a depune memorii cuprinzând observații scrise în pofida faptului că procedura scrisă ar fi considerată în mod normal încheiată. În același mod, articolul 4 din Protocolul nr. 7 la CEDO dispune că o nouă decizie, adoptată în urma unei decizii finale anterioare, poate fi adoptată numai atunci când procesul este redeschis conform legii și procedurii penale a statului respectiv.

142 Din aceste dispoziții, reclamanta deduce că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că s‑a pronunțat în sensul că dreptul la apărare a fost protejat în mod adecvat prin posibilitatea ce i‑a fost dată de a fi audiată în cursul procedurii administrative.

143 În al treilea rând, reclamanta amintește rolul esențial al consilierului‑auditor, care asigură ca, prealabil adoptării unei decizii, părțile în cauză să își fi putut exercita pe deplin dreptul la apărare, iar elementele esențiale de drept sau de fapt pe care le‑au invocat să fi fost comunicate directorului general pentru concurență, membrilor Comisiei și Comitetului consultativ. Aceasta susține de asemenea că, întrucât dreptul său la apărare implică posibilitatea de a fi audiată din nou înaintea adoptării deciziei atacate, ar fi trebuit să beneficieze deopotrivă de dreptul privind implicarea consilierului‑auditor, de care a fost privată.

144 În al patrulea rând, reclamanta consideră că, luând în considerare dreptul său de a fi audiată din nou înaintea adoptării deciziei atacate, Comisia ar fi trebuit de asemenea să consulte din nou Comitetul consultativ. În Hotărârea PVC II a Tribunalului, punctul 25 de mai sus, acesta ar fi decis în mod greșit că o consultare a Comitetului consultativ era necesară numai în situațiile în care era necesară audierea întreprinderilor. În plus, din Regulamentul nr. 17 ar rezulta că o consultare separată se impune în cazul fiecărei decizii distincte, independent de problema dacă întreprinderile au fost deopotrivă audiate și de gradul de similitudine a deciziilor. Prin urmare, deși decizia atacată cuprindea numai modificări de ordin redacțional în raport cu Decizia 91/300, Comisia ar fi trebuit să consulte din nou Comitetul consultativ înainte de adoptarea deciziei atacate. În plus, compunerea Comitetului consultativ ar fi fost neîndoielnic modificată substanțial, iar avizul său din 2000 nu ar mai fi coincis în mod obligatoriu cu cel exprimat în 1990.

145 În al cincilea rând, reclamanta susține că, în momentul adoptării deciziei atacate, colegiul comisarilor ar fi trebuit să aibă ocazia să examineze toate faptele, împrejurările și chestiunile juridice pertinente la acel moment. Or, colegiul comisarilor ar fi fost lipsit de această posibilitate, întrucât Comisia nu a audiat din nou întreprinderile în cauză și nici nu a consultat din nou Comitetul consultativ. Din aceste împrejurări, reclamanta deduce că, în cazul în care colegiul comisarilor ar fi avut cunoștință de toate faptele, ar fi putut să nu adopte aceeași decizie.

146 În al șaselea rând, reclamanta arată că purtătorul de cuvânt al Comisiei, ale cărui declarații sunt reproduse în comunicatul de presă al agenției Reuters din 12 decembrie 2000, a menționat că decizia atacată va fi adoptată cu ocazia ședinței colegiului comisarilor din 13 decembrie 2000. Din aceste declarații ar rezulta că decizia atacată fusese deja adoptată înaintea ședinței respective, cu încălcarea Regulamentului de procedură al Comisiei și a principiului colegialității.

147 În sfârșit, reclamanta solicită Tribunalului să dispună depunerea dosarului prezentat colegiului comisarilor și a procesului‑verbal al reuniunii, cu toate documentele anexate.

148 Comisia contestă argumentele invocate de reclamantă.

– Aprecierea Tribunalului

149 În primul rând, trebuie arătat că reclamanta susține, în esență, că, în 2000, ar fi trebuit să primească o nouă comunicare privind obiecțiunile, din moment ce afirmațiile cuprinse în comunicarea privind obiecțiunile ce i‑a fost notificată în 1990 se întemeiau pe existența unei împărțiri a piețelor ce era consecința unui acord sau a unei practici concertate între Solvay și reclamantă, acord sancționat prin Decizia 91/297, anulată ulterior prin Hotărârea ICI I, punctul 17 de mai sus.

150 Cu toate acestea, astfel cum reiese de la punctul 126 de mai sus, anularea Deciziei 91/300 nu a afectat validitatea actelor de procedură anterioare și, în special, validitatea comunicării privind obiecțiunile.

151 Așadar, Comisia nu avea obligația să adreseze reclamantei o nouă comunicare privind obiecțiunile doar ca urmare a acestei anulări.

152 În plus, trebuie arătat că, în cadrul comunicării priv