CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JULIANE KOKOTT

prezentate la 14 aprilie 2011( )

Cauza C‑110/10 P

Solvay SA

împotriva

Comisiei Europene

„Recurs – Concurență – Înțelegere (articolul 81 CE) – Dreptul la apărare – Acces la dosar – Pierderea unor documente din dosarul aferent procedurii administrative – Dreptul de a fi ascultat – Dreptul de a fi judecat într‑un termen rezonabil– Durata excesivă a procedurii – Piața europeană a sodei”

Cuprins

I – Introducere

II – Istoricul cauzei

III – Procedura în fața Curții de Justiție

IV – Cu privire la cererea de anulare a hotărârii atacate

A – Cu privire la dreptul la apărare (al doilea și al treilea motiv)

1. Cu privire la dreptul de acces la dosar (al doilea motiv de recurs)

a) Admisibilitatea celui de al doilea motiv de recurs

b) Temeinicia celui de al doilea motiv de recurs

2. Cu privire la dreptul de a fi ascultat (al treilea motiv)

a) Primul aspect al celui de al treilea motiv de recurs

b) Al doilea aspect al celui de al treilea motiv de recurs

c) Concluzie intermediară

B – Cu privire la dreptul de a fi judecat într‑un termen rezonabil (primul motiv de recurs)

1. Cerințele privind aprecierea duratei procedurii (primul și al doilea aspect ale primului motiv de recurs)

a) Cu privire la întrebarea preliminară dacă criticile invocate de Solvay au un caracter inoperant

b) Cu privire la necesitatea aprecierii globale a duratei procedurii (primul aspect al primului motiv de recurs)

c) Cu privire la nemotivarea invocată (al doilea aspect al primului motiv de recurs)

2. Consecințe juridice ale unei proceduri excesiv de lungi (al treilea, al patrulea și al cincilea aspect ale primului motiv de recurs)

a) Necesitatea existenței unei atingeri aduse dreptului la apărare (al treilea aspect al primului motiv)

b) Efectele duratei procedurii asupra posibilității întreprinderii Solvay de a se apăra în speță (al patrulea aspect al primului motiv de recurs)

i) Cu privire la nemotivarea invocată

ii) Cu privire la erorile de fond invocate

iii) Cu privire la unele dintre celelalte critici

iv) Concluzie intermediară

c) Cu privire la pretinsa renunțare a Solvay la o reducere a amenzii (al cincilea aspect al primului motiv)

3. Concluzie intermediară

C – Anularea hotărârii atacate

D – Examinarea acțiunii formulate în primă instanță

1. Cu privire la dreptul de acces la dosar

2. Cu privire la dreptul de a fi ascultat

3. Cu privire la dreptul de a fi judecat într‑un termen rezonabil

4. Concluzie intermediară

V – Cu privire la cererea de reducere a amenzii

A – Observație preliminară

B – Reducerea amenzii

1. Cu privire la durata excesivă a procedurii administrative și a celei judiciare

2. Cu privire la întinderea reducerii amenzii

VI – Cheltuieli de judecată

VII – Concluzie

I – Introducere

1. Curtea de Justiție este pentru a doua oară instanță de recurs în cauza Solvay/CFK( ).

2. Prezenta procedură este strâns legată de cauza paralelă, C‑109/10 P (Solvay/Comisia), aflată în prezent pe rolul Curții. Ambele cauze au drept punct de origine incidente survenite în anii ’80 pe piața europeană a sodei, care au avut drept rezultat deschiderea, în 1989/1990, a unei proceduri desfășurate în materie de concurență de către Comisia Europeană( ).

3. Cu toate acestea, la baza prezentului litigiu nu se află abuzul de poziție dominantă pe piață, ci o înțelegere tip cartel, care, conform constatărilor Comisiei Europene, a avut drept rezultat împărțirea pieței, în perioada 1987-1990, între întreprinderea belgiană Solvay( ) și întreprinderea germană CFK( ). De aceea, Comisia a aplicat întreprinderii Solvay, în două rânduri (în anii 1990 și 2000), o amendă pe care această întreprindere continuă în prezent să o conteste în instanță.

4. În stadiul actual, litigiul dintre părțile la procedură are, în esență, ca obiect două întrebări de drept de o importanță fundamentală, dintre care una privește dreptul de acces la dosar – în special consecințele dispariției unei părți a elementelor din dosar –, iar cealaltă se referă la principiul termenului rezonabil.

5. În paralel cu prezenta procedură de recurs, Solvay invocă durata excesivă a procedurii și în cadrul unei acțiuni în fața Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”), care este îndreptată împotriva tuturor celor 27 de state membre ale Uniunii Europene și se întemeiază pe o pretinsă încălcare a articolului 6 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (denumită în continuare „CEDO”)( )( ).

II – Istoricul cauzei

6. Astfel cum a constatat Tribunalul( ), Comisia Europeană a efectuat în aprilie 1989, în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17( ), verificări inopinate („investigații”) la sediile mai multor întreprinderi care își desfășoară activitatea pe piața sodei( ), printre care se numără și întreprinderea belgiană Solvay( ). Ulterior, Comisia a obținut informații suplimentare de la întreprinderile în cauză.

7. După încheierea investigațiilor, Comisia a imputat întreprinderii Solvay, pe de o parte, faptul că a participat la înțelegeri, iar pe de altă parte, faptul că a abuzat de poziția dominantă pe care o deținea pe piața sodei calcinate.

8. Prezenta cauză privește numai una dintre înțelegerile dintre aceste două întreprinderi descoperite de Comisie( ). Potrivit constatărilor Comisiei, Solvay și CFK au încheiat un acord în temeiul căruia, „începând cu aproximație din anul 1987 și până cel puțin la sfârșitul anului 1990”, s‑a realizat o împărțire a pieței sodei. Solvay garanta CFK un tonaj anual minim de vânzări de sodă în Germania, calculat prin raportare la vânzările realizate de CFK în anul 1986, și despăgubea CFK pentru orice deficit prin cumpărarea tonajelor necesare pentru a‑și aduce vânzările la minimul garantat( ).

9. Pentru participarea la această înțelegere, Comisia a impus celor două întreprinderi, în anul 1990, printr‑o primă decizie adoptată în temeiul articolului 85 din Tratatul CEE coroborat cu Regulamentul nr. 17 (Decizia 91/298/CEE( )), plata unei amenzi în valoare de 3 milioane de euro pentru Solvay și de 1 milion de euro pentru CFK( ). Întrucât această primă decizie a fost însă afectată de un viciu de procedură referitor la modul de redactare, nu a putut produce efecte în fața Tribunalului( ). În consecință, Comisia a adoptat în anul 2000, fără alte etape procedurale( ) – în special fără a asculta din nou întreprinderea Solvay –, o a doua decizie, întemeiată de această dată pe articolul 81 CE coroborat cu Regulamentul nr. 17, prin care a aplicat din nou întreprinderii Solvay( ) aceeași amendă (Decizia 2003/5/CE)( ). Prezenta procedură în fața Curții se întemeiază pe această ultimă decizie a Comisiei.

10. În primă instanță, acțiunea în anulare introdusă de Solvay împotriva Deciziei 2003/5 nu a fost admisă decât în parte: astfel, prin Hotărârea din 17 decembrie 2009, Tribunalul a redus cuantumul amenzii cu 25 %, la 2,25 milioane de euro, însă a respins acțiunea introdusă de Solvay ca nefondată în ceea ce privește celelalte capete de cerere( ). Prezentul recurs formulat de Solvay( ) este îndreptat împotriva acestei hotărâri a primei instanțe, până la a cărei pronunțare au trecut nici mai mult, nici mai puțin de opt ani și nouă luni.

11. Principalele etape parcurse în acest litigiu pot fi rezumate în ordine cronologică după cum urmează:

– Procedura administrativă până la adoptarea primei decizii de aplicare a amenzii

Aprilie 1989: Verificări efectuate de Comisie

Martie 1990: Comunicarea privind obiecțiunile

Decembrie 1990: Decizia 91/298 a Comisiei privind aplicarea unei amenzi

– Procedura judiciară având ca obiect cererea de anulare a primei decizii de aplicare a amenzii

Mai 1991: Acțiunea în anulare introdusă de Solvay în fața Tribunalului (T‑31/91)

Iunie 1995: Anularea Deciziei 91/298

August 1995: Recursul formulat de Comisie (C‑287/95 P)

April 2000: Respingerea recursului

– Procedura administrativă până la adoptarea celei de a doua decizii de aplicare a unei amenzi

Decembrie 2000: Decizia 2003/5 a Comisiei privind aplicarea unei amenzi

– Procedura judiciară ulterioară adoptării celei de a doua decizii de aplicare unei amenzi

Martie 2001: Acțiunea în anulare introdusă de Solvay în fața Tribunalului (T‑58/01)

Decembrie 2009: Hotărârea atacată pronunțată de Tribunal (T‑58/01)

Martie 2010: Prezentul recurs formulat de Solvay (C‑110/10 P)

III – Procedura în fața Curții de Justiție

12. Prin prezentul recurs, Solvay solicită:

– anularea hotărârii atacate din 17 decembrie 2009;

– reexaminarea acțiunii în ceea ce privește aspectele anulate și anularea, în tot sau în parte, a Deciziei Comisiei din 13 decembrie 2000, în conformitate cu motivele avute în vedere;

– anularea amenzii de 2,25 milioane de euro sau, în caz contrar, reducerea substanțială a acesteia cu titlu de reparație a prejudiciului grav suferit de recurentă din cauza duratei excesive a procedurii;

– obligarea Comisiei Europene la plata cheltuielilor de judecată efectuate în recurs, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate în procedura desfășurată la Tribunal.

13. La rândul său, Comisia solicită:

– respingerea recursului și

– obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

14. Procedura de recurs în fața Curții s‑a desfășurat, într‑o primă fază, în scris, fiind urmată de audierea din 18 ianuarie 2009. Această audiere a fost comună pentru cauzele C‑109/10 P și C‑110/10 P.

IV – Cu privire la cererea de anulare a hotărârii atacate

15. Întemeindu‑și cererea principală pe trei motive de recurs, Solvay solicită anularea hotărârii atacate. Vom analiza aceste motive într‑o ordine diferită față de cea urmată în recurs: mai întâi, vor fi examinate aspectele de ordin procedural referitoare la accesul la dosar și la dreptul de a fi ascultat în instanță (a se vedea secțiunea A de mai jos), iar în încheierea aprecierii juridice ne vom îndrepta atenția asupra problemelor privind dreptul la judecată într‑un termen rezonabil (a se vedea secțiunea B de mai jos).

16. În pofida faptului că vechiul regulament privind procedura desfășurată în materie de concurență, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 17, era încă incident în acest caz, problemele de drept ridicate nu și‑au pierdut relevanța nici ulterior actualizării normelor de procedură în materie de concurență prin adoptarea Regulamentului (CE) nr. 1/2003( ).

17. Spre deosebire de cauza C‑109/10 P( ), în speță nu se ridică nicio problemă de fond referitoare la aplicarea articolelor 81 CE, respectiv 82 CE (în prezent articolele 101 TFUE, respectiv 102 TFUE).

A – Cu privire la dreptul la apărare (al doilea și al treilea motiv)

18. Prin intermediul celui de al doilea și al celui de al treilea motiv, Solvay critică, în esență, încălcarea dreptului său la apărare.

19. Respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, în special a unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu, constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii, care a fost confirmat în mod repetat în jurisprudența Curții( ). Între timp, acesta a fost codificat și prin articolul 41 alineatul (2) litera (a) și prin articolul 48 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale( ).

20. Criticile formulate de Solvay în cadrul celui de al doilea și al celui de al treilea motiv de recurs prezintă o importanță fundamentală și oferă Curții posibilitatea să clarifice jurisprudența sa cu privire la dreptul la apărare în cadrul procedurilor administrative în materie de concurență.

21. Contextul procedural în care se încadrează aceste trei motive de recurs se prezintă după cum urmează:

– Înaintea adoptării, în anul 1990, a primei decizii de aplicare a unei amenzi în acest caz (Decizia 91/299), Comisia a oferit întreprinderii Solvay posibilitatea de a‑și prezenta observațiile în temeiul unei comunicări privind obiecțiunile( ). În realitate, întreprinderii Solvay nu i s‑a permis însă accesul la dosar; întreprinderea a primit doar copii ale înscrisurilor incriminatoare pe care Comisia și‑a întemeiat anterior comunicarea privind obiecțiunile( ). Această practică avea drept scop să „simplifice procedura”( ).

– În anul 2000, adică înainte de adoptarea celei de a doua decizii de aplicare a amenzii contestate în speță (Decizia 2003/5), Solvay nu a beneficiat de o nouă audiere( ) și nici nu i s‑a acordat acces la dosar( ).

– Abia în cea de a doua acțiune în fața Tribunalului (cauza T‑58/01) Comisia a depus o parte din documentele care alcătuiau dosarul administrativ ca răspuns la solicitările repetate din partea Tribunalului prin intermediul unor măsuri de organizare a procedurii( ). Solvay a putut să consulte la grefa Tribunalului un număr mare de înscrisuri la care nu mai avusese până atunci acces. De asemenea, întreprinderea a avut ocazia să prezinte Tribunalului observațiile cu privire la utilitatea respectivelor documente pentru apărarea sa( ).

– Comisia a fost nevoită să recunoască în fața Tribunalului că nu a mai putut găsi celelalte acte din dosar, mai exact cinci clasoare( ). În plus, Comisia nu a putut prezenta Tribunalului nici măcar o listă completă a înscrisurilor lipsă( ).

22. În acest context, Solvay invocă, pe de o parte, o încălcare a dreptului său de acces la dosar (al doilea motiv de recurs, a se vedea în acest sens secțiunea 1 de mai jos), iar pe de altă parte, o încălcare a dreptului său de a fi ascultată (al treilea motiv de recurs, a se vedea în acest sens secțiunea 2 de mai jos).

1. Cu privire la dreptul de acces la dosar (al doilea motiv de recurs)

23. Corolar al principiului respectării dreptului la apărare, dreptul de acces la dosar presupune ca întreprinderii în cauză să i se acorde de către Comisie posibilitatea de a examina toate înscrisurile care figurează în dosarul de investigare și care sunt susceptibile să fie pertinente pentru apărarea sa. Acestea cuprind atât documentele incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale( ).

24. Este cert că în cadrul procedurii administrative întreprinderii Solvay i‑au fost aduse la cunoștință numai acele părți ale dosarului pe care Comisia le‑a folosit împotriva întreprinderii în decizia în litigiu. Numeroase alte documente din dosar, la care Solvay ar fi avut de asemenea drept de acces în temeiul dreptului său la apărare, nu au fost puse la dispoziția întreprinderii. Astfel, Comisia a încălcat o normă fundamentală de procedură( ), care reprezintă corolarul dreptului la o bună administrare( ). O astfel de încălcare a procedurii nu mai poate fi remediată după adoptarea deciziei în litigiu, în special nu prin prezentarea unor înscrisuri individuale în cursul unei proceduri jurisdicționale ulterioare( ).

25. În stadiul actual, unica întrebare a părților din proces este dacă Tribunalul ar fi trebuit să anuleze decizia în litigiu având în vedere eroarea de procedură comisă de Comisie. Conform unei jurisprudențe constante, încălcarea dreptului de acces la dosar în cadrul procedurii administrative determină anularea unei decizii adoptate de Comisie doar în cazul în care prin această încălcare se aduce atingere dreptului la apărare( ).

26. Spre deosebire de cauza C‑109/10 P, în speță este vorba numai despre o posibilă încălcare a dreptului la apărare în legătură cu elementele pierdute din dosar( ).

27. Spre deosebire de Comisie și de Tribunal, Solvay consideră că a fost încălcat dreptul său la apărare și invocă o serie de argumente în sprijinul afirmațiilor sale. În această privință, recurenta își întemeiază afirmația în principal pe principiile generale recunoscute de dreptul Uniunii cu privire la respectarea dreptului la apărare, la prezumția de nevinovăție și la repartizarea sarcinii probei. În plus, Solvay critică încălcarea obligației de motivare conform articolului 36 coroborat cu articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție , precum și încălcarea articolului 47 alineatul (2), a articolului 48 și a articolului 52 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale, a articolului 6 din CEDO și a articolului 6 alineatul (1) TUE.

28. Totuși, Solvay dezvoltă doar argumentele cu privire la dreptul la apărare și doar cu titlu subsidiar pe cele referitoare la prezumția de nevinovăție. Referirile sale specifice la Carta drepturilor fundamentale, la articolul 6 din CEDO și la articolul 6 alineatul (1) TUE sunt lipsite de conținut autonom, astfel încât nu este necesară analiza detaliată a acestora. Cu privire la articolul 6 alineatul (1) TUE, este suficient să se observe că această dispoziție nu cuprinde, ca atare, garanții ale drepturilor fundamentale. Articolul 6 din CEDO nu se putea aplica în mod direct în privința instituțiilor Uniunii, atât timp cât Uniunea Europeană nu aderase încă la această convenție( ), dar este luat în considerare la interpretarea și la aplicarea principiilor generale de drept și a drepturilor fundamentale ale dreptului Uniunii invocate în prezentul recurs( ).

a) Admisibilitatea celui de al doilea motiv de recurs

29. Comisia contestă admisibilitatea celei mai mari părți din cel de al doilea motiv de recurs. Aceasta susține că evaluarea utilității anumitor înscrisuri pentru apărarea unei întreprinderi face parte din aprecierea faptelor și a probelor care este de competența exclusivă a Tribunalului și care, în principiu, nu poate fi supusă controlului în cadrul procedurii de recurs.

30. Această abordare nu ne convinge. În speță, Curții nu i se solicită să substituie prin propria apreciere pe cea făcută de Tribunal în ceea ce privește diferitele înscrisuri din dosar( ). Dimpotrivă, acesteia i se solicită să verifice dacă aprecierea Tribunalului referitoare la faptele și la mijloacele de probă s‑a realizat conform criteriilor și regulilor corecte. Aceasta este o problemă de drept care poate fi supusă controlului efectuat de Curte în calitate de instanță de recurs( ).

b) Temeinicia celui de al doilea motiv de recurs

31. Pe fond, cel de al doilea motiv critică punctele 257-264 din hotărârea atacată, în cadrul cărora Tribunalul a examinat problema dacă absența a cinci clasoare a determinat o încălcare a dreptului la apărare al Solvay( ), răspunsul oferit de acesta fiind negativ( ).

32. Recurenta aduce numeroase critici în privința fragmentului din hotărârea în cauză, care fac obiectul celor cinci aspecte ale celui de al doilea motiv de recurs. Totuși, între acestea există numeroase suprapuneri. În esență, toate formulează aceeași întrebare: avea Tribunalul competența să excludă utilitatea documentelor pierdute pentru apărarea întreprinderii Solvay( )?

33. Ar trebui să se plece de la premisa că o întreprindere căreia i‑a fost refuzat în mod ilicit accesul la anumite documente conținute în dosar în cursul procedurii administrative trebuie doar să dovedească în fața Tribunalului că ar fi putut folosi înscrisurile în discuție pentru apărarea sa( ). Este suficient ca întreprinderea să probeze existența unei șanse, oricât de redusă, ca înscrisurile care nu au fost accesibile în cursul procedurii administrative să fi fost utile pentru apărarea sa( ).

34. Într‑adevăr, în speță, sarcina Tribunalului de a aprecia utilitatea elementelor din dosar la care Solvay nu a avut acces a fost îngreunată de faptul că înscrisurile respective nu au putut fi găsite.

35. Ar fi, cu siguranță, inoportun să se plece întotdeauna, în mod automat, de la premisa că elementele pierdute din dosar pot fi utile pentru apărarea întreprinderii în cauză. Astfel, dacă, de exemplu, dintr‑o listă suficient de detaliată și credibilă a documentelor se poate conchide că elementele din dosarul în cauză conțin exclusiv documente care nu ar fi făcut, în orice caz, obiectul dreptului de acces la dosar – în special cazul proiectelor de decizii și al notelor interne ale Comisiei și chiar, dacă este cazul, alte documente confidențiale( ) –, putem exclude, așadar, ex ante o încălcare a dreptului la apărare.

36. În speță, s‑a dovedit însă imposibilă reconstituirea, chiar și cu aproximație, a unei părți din conținutul înscrisurilor pierdute din dosar( ). Se constată că în jurisprudență nu s‑a clarificat încă problema privind persoana care trebuie să suporte consecințele. Aceasta deoarece hotărârile pronunțate până în prezent se refereau la înscrisuri din procedura administrativă al căror conținut era cert și putea fi verificat de Tribunal( ).

37. În principiu, întreprinderii în cauză îi revine sarcina stabilirii situației de fapt și sarcina probei utilității elementelor din dosar, la care i‑a fost interzis în mod ilicit accesul în cadrul procedurii administrative, pentru apărarea sa( ). Totuși, acest lucru se aplică doar în măsura în care întreprinderea dispune cel puțin de dovezi concludente cu privire la autorii, precum și la natura și conținutul documentelor la care i‑a fost refuzat accesul.

38. Dimpotrivă, pierderea unor părți din dosar este responsabilitatea Comisiei. Astfel, conform principiului bunei administrări, aceasta are obligația să asigure întocmirea adecvată și păstrarea în siguranță a dosarului. Întocmirea adecvată a dosarului include, nu în ultimul rând, și elaborarea unei liste complete a documentelor pentru a permite ulterior accesul la dosar.

39. În cazul în care conținutul elementelor pierdute din dosar nu poate fi, precum în speță, reconstituit cu exactitate din cauza lipsei unei astfel de liste complete a documentelor, se poate trage o singură concluzie în ceea ce privește dreptul la apărare: nu se poate exclude faptul că întreprinderea în cauză ar fi putut folosi documentele pierdute în apărarea sa.

40. Totuși, în hotărârea atacată, instanța a reținut exact contrariul: în opinia Tribunalului, nu există niciun indiciu că Solvay ar fi putut descoperi în dosarele pierdute înscrisuri care să îi permită combaterea constatărilor Comisiei ( ).

41. Tribunalul își motivează punctul de vedere, printre altele, prin faptul că Solvay nu a contestat în cererea introductivă din prima instanță existența acordului încheiat cu CFK( ). Așadar, aprecierea utilității elementelor pierdute din dosar pentru apărarea societății Solvay are legătură cu argumentul invocat în apărare împotriva constatărilor Comisiei referitoare la existența unui acord anticoncurențial( ). Cu alte cuvinte: Tribunalul pare să presupună că cel ce nu a avut până atunci cărți bune în timpul jocului, nu ar fi mai găsit niciun as în documentele rămase din dosar.

42. Această abordare este o eroare de drept. Fără îndoială, problema încălcării dreptului la apărare trebuie examinată în funcție de împrejurările specifice ale fiecărui caz în parte. Cu toate acestea, analiza trebuie realizată în funcție de ceea ce Comisia impută întreprinderii în cauză, așadar în funcție de criticile pe care aceasta le aduce la adresa întreprinderii( ), deoarece întreprinderea trebuie să se apere împotriva acestor „critici” ale Comisiei. În schimb, sunt pe deplin irelevante criticile ridicate pe fond de întreprindere față de decizia în litigiu, precum și problema dacă aceste critici au fost fondate.

43. Tribunalul condiționează în mod eronat utilitatea documentelor dispărute pentru Solvay de contestația întreprinderii sau de lipsa acesteia față de anumite constatări efectuate de Comisie – și anume cele referitoare la existența unui acord anticoncurențial încheiat cu CFK – și de posibilitatea întreprinderii de a invoca anumite argumente în cererea introductivă, chiar în lipsa unui acces complet la dosar( ).

44. Ar fi fost recomandabil ca Tribunalul să se limiteze să examineze doar problema dacă elementele dispărute din dosar ar fi putut să conțină informații care ar fi permis Solvay să își susțină mai bine argumentele invocate până la acea dată împotriva deciziei în litigiu sau chiar să aducă argumente noi( ), fie cu privire la existența, sensul și scopul, fie cu privire la consecințele acordului încheiat cu CFK.

45. În acest context, trebuie amintit că Solvay încercase în zadar, în lipsa unor mijloace de probă suficiente, să justifice acordul în litigiu încheiat cu CFK prin planuri privind o posibilă fuziune între cele două întreprinderi( ). În cursul procedurii administrative, Solvay invocase astfel că filiala sa germană DSW( ) a vrut să mențină în anul 1988 activitatea întreprinderii respective în cadrul negocierilor referitoare la achiziționarea activităților acestei din urmă societăți; în acest scop, CFK trebuia să beneficieze de condiții care să îi permită să realizeze temporar o anumită cifră de afaceri minimă pe piața germană, cu scopul de a garanta continuitatea acesteia drept țintă atractivă pentru o operațiune de fuziune( ).

46. Indicații utile în ceea ce privește justificarea contactelor dintre Solvay și CFK ar fi putut rezulta de asemenea din observațiile prezentate de CFK. Nu poate fi exclus faptul că documentele pierdute din dosar ar fi conținut astfel de observații( ). Astfel de documente ar fi putut să aibă cel puțin o incidență asupra aprecierii gravității și a duratei încălcării, precum și asupra determinării cuantumului amenzii aplicate de Comisie( ).

47. Contrar opiniilor susținute de Tribunal, întreprinderii Solvay nu îi revenea obligația să prezinte detaliat în ce măsură elementele pierdute din dosar ar fi putut să furnizeze indicii în favoarea sa. În fața Tribunalului nu a fost posibilă reconstituirea conținutului acestor documente și nimănui nu i se poate cere imposibilul. De asemenea, Solvay nu poate fi obligată să suporte consecințele apărute ca urmare a acestei imposibilități, întrucât dispariția documentelor în cauză intra în sfera de responsabilitate a Comisiei( ).

48. Pe scurt, atunci când a examinat problema dacă documentele dispărute din dosar ar fi putut fi utile pentru apărarea societății Solvay, Tribunalul a aplicat criterii greșite. Acesta a interpretat în mod eronat cerințele care decurg în această privință din dreptul la apărare. În consecință, al doilea motiv este fondat.

49. Încălcarea prezumției de nevinovăție, de asemenea criticată de Solvay în acest context, este nefondată și nu depășește aspectele referitoare la obligația de a prezenta situația de fapt și la sarcina probei dezbătute în cadrul dreptului la apărare. Așadar, acest motiv nu mai trebuie analizat separat.

2. Cu privire la dreptul de a fi ascultat (al treilea motiv)

50. Prin intermediul celui de al treilea motiv, Solvay contestă punctele 165-174 din hotărârea atacată, în cadrul cărora Tribunalul a concluzionat că, înaintea adoptării deciziei în litigiu, Comisia nu avea obligația să audieze din nou întreprinderea( ). Dimpotrivă, Solvay consideră că ar fi trebuit să aibă loc o audiere în anul 2000 în cursul procedurii administrative, întrucât în cazul primei decizii de aplicare a unei amenzi (Decizia 91/298), care a fost anulată de Tribunal, procedura de adoptare nu a fost corect îndeplinită și, în plus, a fost adoptată fără să fi fost oferit accesul necesar la dosar.

a) Primul aspect al celui de al treilea motiv de recurs

51. Prin intermediul primului aspect al motivului menționat, Solvay critică încălcarea de către Curte a obligației de motivare conform articolului 36 coroborat cu articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție. Recurenta susține că hotărârea atacată nu ar fi examinat problema dacă erorile de procedură referitoare la accesul la dosar, care au afectat prima procedură administrativă, ar fi impus organizarea unei noi audieri. Așadar, Tribunalul ar fi omis să examineze o critică invocată de Solvay în acțiunea în primă instanță.

52. Acest argument trebuie să fie respins. Tribunalul a analizat, chiar dacă numai în cuprinsul unei teze, necesitatea unei noi audieri ca urmare a erorilor de procedură anterioare cu privire la accesul la dosar: pentru a răspunde la întrebarea respectivă, a făcut trimitere la observațiile sale referitoare la accesul la dosar( ). Din punctul de vedere al Tribunalului, aceasta era calea logică și coerentă, întrucât considera că, prin refuzarea accesului la dosar, Comisia nu ar fi încălcat dreptul la apărare al întreprinderii în cauză( ). Așadar, ținând seama de abordarea reținută în hotărârea atacată, nu mai era necesar să se audieze din nou societatea Solvay.

53. În consecință, observațiile Tribunalului cu privire la dreptul de a fi ascultat sunt suficient de motivate. Or, problema dacă acestea sunt lipsite, pe fond, de erori de drept face obiectul celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv, pe care îl vom examina în continuare.

b) Al doilea aspect al celui de al treilea motiv de recurs

54. În cadrul celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv, Solvay examinează, pe fond, problema dacă erorile de procedură survenite în anul 1990 cu privire la accesul la dosar impuneau ulterior – înainte de adoptarea, în anul 2000, a celei de a doua decizii de aplicare a unei amenzi care se află la originea prezentei cauze (Decizia 2003/5) – necesitatea să se audieze din nou întreprinderea.

55. Solvay invocă, în esență, încălcarea dreptului său de a fi ascultată, precum și a dreptului său la apărare în general. De asemenea, recurenta critică încălcarea articolului 47 alineatul (2), a articolului 48 și a articolului 52 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale, a articolului 6 din CEDO, a articolului 6 alineatul (1) TUE, a principiului bunei administrări, precum și a articolului 266 TFUE (fostul articol 233 CE). Toate aceste critici au în comun faptul că Tribunalul nu a recunoscut necesitatea unei noi audieri a Solvay de către Comisie.

56. Dreptul de a fi ascultat este parte integrantă a dreptului la apărare care trebuie respectat în cadrul procedurii administrative desfășurate în materie de concurență. Respectarea dreptului de a fi ascultat presupune ca întreprinderea care face obiectul unei investigații să aibă posibilitatea ca, în cursul procedurii administrative, să își facă cunoscut în mod util punctul de vedere cu privire la realitatea și la relevanța faptelor invocate, precum și cu privire la documentele reținute de către Comisie( ). La nivel strict legislativ, acest principiu a fost consacrat, la data adoptării deciziei în litigiu, prin articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17( ).

57. Este cert că, în speță, Solvay a fost ascultată în prealabil de Comisie în anul 1990 – înainte de adoptarea primei decizii de aplicare a unei amenzi (Decizia 91/298) – în temeiul unei comunicări privind obiecțiunile. Litigiul se referă doar la problema dacă măsurile care trebuiau adoptate de Comisie în temeiul articolului 233 CE (în prezent articolul 266 TFUE) ca urmare a anulării acestei prime decizii de aplicare a unei amenzi includeau o nouă audiere.

58. În cadrul unei proceduri administrative în materie de concurență reglementate de Regulamentul nr. 17, articolul 233 CE nu impune în mod necesar Comisiei obligația să reia cazul în integralitatea sa. Dimpotrivă, Comisia poate relua procedura din etapa în care instanțele Uniunii au constatat existența unei erori de procedură. În măsura în care actele de procedură desfășurate anterior comiterii erorii de procedură erau legale, nu este necesară repetarea acestora.

59. În cauza PVC, în care o primă decizie a Comisiei a fost anulată ca urmare a unui viciu de formă apărut cu ocazia adoptării sale definitive de către colegiul comisarilor, Curtea a admis că Comisia a adoptat o a doua decizie având un conținut în esență identic, fără să audieze din nou întreprinderile în cauză( ). Tribunalul s‑a întemeiat pe această jurisprudență în hotărârea atacată pentru a motiva că nici în speță nu era necesar ca Solvay să fie audiată din nou( ).

60. La prima vedere, cauza PVC și prezenta cauză par într‑adevăr similare. Astfel, și în speță, prima decizie de aplicare a unei amenzi adoptată de Comisie (Decizia 91/298) a fost anulată ca urmare a unui viciu de formă survenit la finalul procedurii administrative, mai exact în cursul redactării deciziei.

61. Totuși, o analiză mai detaliată scoate însă în evidență o diferență decisivă: spre deosebire de cauza PVC, în speță, procedura administrativă era afectată de un alt viciu grav care survenise cu mult înaintea etapei de adoptare definitivă și de redactare a deciziei de aplicare a unei amenzi: întreprinderii implicate, Solvay, nu i se acordase accesul la dosar conform cerințelor legale( ).

62. Prin urmare, instanțele Uniunii nu au examinat dreptul de acces la dosar și dreptul la apărare în hotărârile lor referitoare la prima decizie de aplicare a amenzilor (Decizia 91/298)( ) și, dimpotrivă, acestea s‑au limitat să analizeze exclusiv aspectul referitor la redactare. De aici, nu se poate însă concluziona că instanțele Uniunii ar fi confirmat astfel desfășurarea legală a procedurii administrative din punctul de vedere al accesului la dosar și al respectării dreptului la apărare.

63. Dimpotrivă, Tribunalul a constatat, în ceea ce privește Decizia 91/297, care a fost adoptată la sfârșitul aceleiași proceduri administrative în materie de concurență, precum și Decizia 91/298, o încălcare a dreptului la apărare ca urmare a unui acces incomplet la dosar( ). În plus, exista încă din anul 1982 o practică clară a Comisiei în materia accesului la dosar( ).

64. Comisiei i se poate ierta faptul că diferitele hotărâri ale Tribunalului din 29 iunie 1995 nu conțineau indicii uniforme referitoare la obiectivele și la importanța necesității de acordare a accesului la dosar( ). Totuși, cel târziu la data adoptării celei de a doua decizii de aplicare a unei amenzi în anul 2000, în litigiul în speță, toate eventualele incertitudini în această privință fuseseră, în orice caz, clarificate de mult timp( ).

65. În aceste circumstanțe, în urma anulării primei decizii de aplicare a unei amenzi, Comisia ar fi trebuit, în speță, să reia procedura administrativă în etapa imediat următoare notificării comunicării privind obiecțiunile. Conform cerințelor legale, aceasta ar fi trebuit să acorde Solvay acces complet la dosar și să audieze din nou în acest temei întreprinderea menționată.

66. Nici faptul că a doua decizie de aplicare a unei amenzi (Decizia 2003/5), în litigiul în speță, nu se întemeia pe o obiecțiune nouă( ) nu are nicio incidență asupra obligației Comisiei de a asculta din nou întreprinderea după ce i‑a permis acesteia accesul la dosar. Solvay a avut, desigur, încă din anul 1990 posibilitatea să își prezinte o dată observațiile cu privire la toate obiecțiunile care se aflau la baza atât a primei, cât și a celei de a doua decizii de aplicare a unei amenzi. Societatea a trebuit totuși să facă acest lucru în condițiile în care nu cunoștea bine dosarul, întrucât îi fuseseră comunicate doar documentele incriminatoare( ).

67. Dreptul de a fi ascultat nu se limitează la dreptul de a‑și prezenta observațiile cu privire la ansamblul obiecțiunilor invocate de Comisie. Dimpotrivă, întreprinderea implicată trebuie să aibă posibilitatea de a‑și prezenta în cunoștință de cauză punctul de vedere asupra tuturor elementelor din dosar la care are acces în mod legal. În caz contrar, dreptul la apărare ar fi lipsit de o bună parte a eficacității sale în cadrul procedurilor desfășurate în materia concurenței.

68. Posibilitatea de a‑și prezenta observațiile are o natură complet distinctă dacă întreprinderea în cauză a beneficiat anterior de acces la dosar conform cerințelor legale. În special, este evident că o întreprindere căreia i s‑a acordat accesul nu doar la documente incriminatoare, ci și la documente dezincriminatoare, este mai în măsură să se apere împotriva obiecțiunilor invocate de Comisie comparativ cu o întreprindere căreia i‑au fost prezentate numai documentele incriminatoare.

69. Tribunalul a comis, așadar, o eroare de drept în privința dreptului de a fi ascultat atunci când a apreciat că nu era necesară o nouă audiere a întreprinderii Solvay de către Comisie. În final, este vorba despre o perpetuare a erorilor de drept care afectează hotărârea atacată în legătură cu dreptul de acces la dosar( ).

70. Nu este necesar să se examineze aici mai în detaliu principiul bunei administrări pe care Solvay îl invocă de asemenea, întrucât argumentele întemeiate pe acesta sunt lipsite de conținut autonom în raport cu cele referitoare la respectarea dreptului la apărare și la dreptul de a fi ascultat. Astfel cum s‑a menționat deja( ), nu este necesar să se examineze nici articolul 6 din CEDO și nici articolul 6 alineatul (1) TUE.

c) Concluzie intermediară

71. Prin urmare, al doilea aspect al celui de al treilea motiv de recurs este întemeiat în totalitate.

B – Cu privire la dreptul de a fi judecat într‑un termen rezonabil (primul motiv de recurs)

72. Prin intermediul primului motiv de recurs, prin care întreprinderea contestă punctele 100-123 din hotărârea atacată, Solvay invocă o încălcare a dreptului său de a fi judecată într‑un termen rezonabil. Conform jurisprudenței Curții, acest drept fundamental este recunoscut ca principiu general de drept al Uniunii, atât în cazul procedurii administrative desfășurate în fața Comisiei, cât și în cadrul procedurii judiciare desfășurate în fața instanțelor Uniunii( ). Acest principiu a fost consacrat între timp inclusiv la articolul 41 alineatul (1) și la articolul 47 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale.

73. În pofida faptului că instanțele Uniunii s‑au pronunțat deja în repetate rânduri asupra problemei privind caracterul rezonabil al duratei procedurii în cauzele în materia concurenței, suntem de părere că problemele de drept ridicate de Solvay prezintă o importanță deosebită. Pe de o parte, acestea privesc o cauză în care durata totală a procedurii, ținând seama de toate etapele procedurii administrative și ale celei judiciare, a fost în mod sigur deosebit de lungă. Pe de altă parte, aceste critici sunt invocate în contextul intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona la 1 decembrie 2009, prin care Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene a dobândit valoare juridică obligatorie [articolul 6 alineatul (1) TUE].

74. Primul motiv cuprinde cinci aspecte care se referă parțial la aprecierea duratei procedurii (a se vedea secțiunea 1 de mai jos) și parțial la consecințele juridice ale unei proceduri excesiv de lungi (a se vedea secțiunea 2 de mai jos).

1. Cerințele privind aprecierea duratei procedurii (primul și al doilea aspect ale primului motiv de recurs)

75. Cerințele juridice referitoare la aprecierea duratei procedurii fac obiectul primelor două aspecte ale primului motiv de recurs.

a) Cu privire la întrebarea preliminară dacă criticile invocate de Solvay au un caracter inoperant

76. Contrar celor susținute de Comisie, criticile invocate de Solvay referitoare la durata procedurii nu sunt nicidecum „în mare parte inoperante”. Este adevărat că o eventuală anulare a hotărârii atacate ar presupune un alt element suplimentar – și anume analiza sancțiunilor aferente unei durate excesive. Cu toate acestea, examinarea duratei procedurii, ca atare, apare ca fiind indispensabilă( ), în lipsa constatării unei durate excesiv de lungi a procedurii, nu se poate considera a priori că a fost încălcat principiul termenului rezonabil. Criteriile stabilite de Tribunal în scopul de a aprecia durata procedurii nu pot fi însă exceptate de la orice verificare efectuată de Curte în cadrul procedurii de recurs.

77. Criticile invocate de Solvay referitoare la durata procedurii ar fi cel mult inoperante în cazul în care recurenta le‑ar fi invocat în mod independent de criticile având ca obiect consecințele juridice rezultate ca urmare a duratei excesive a procedurii. Totuși, nu aceasta este situația în speță. Dimpotrivă, hotărârea atacată face obiectul criticilor sub ambele aspecte, al treilea, al patrulea și al cincilea aspect ale primului motiv fiind consacrate în mod special consecințelor juridice.

78. În acest context, obiecțiunea ridicată de Comisie referitoare la caracterul pretins inoperant al criticilor trebuie respinsă.

b) Cu privire la necesitatea aprecierii globale a duratei procedurii (primul aspect al primului motiv de recurs)

79. Prin intermediul primului aspect al primului motiv de recurs, Solvay impută Tribunalului faptul că, în cadrul aprecierii referitoare la durata procedurii, a examinat în mod izolat fiecare dintre etapele procedurii administrative și ale celei judiciare, fără să aprecieze durata globală a procedurii începând din momentul verificărilor efectuate în aprilie 1989.

80. Caracterul rezonabil al termenului trebuie apreciat în funcție de circumstanțele proprii fiecărei cauze și în special de importanța litigiului pentru persoana interesată, de complexitatea cauzei, precum și de comportamentul reclamantului și de cel al autorităților competente( ). Curtea a precizat în această privință că lista criteriilor relevante nu este exhaustivă( ).

81. Examinarea adecvată a duratei procedurii presupune, fără îndoială, aprecierea separată din partea Tribunalului a duratei fiecărei etape a procedurii respective( ). Dacă durata uneia dintre etapele procedurii apare ca fiind excesivă, această împrejurare justifică per se constatarea unei încălcări a dreptului de a fi judecat într‑un termen rezonabil( ).

82. O examinare adecvată a duratei procedurii nu presupune însă numai o astfel de apreciere „bucată cu bucată”, ci și o apreciere globală a duratei procedurii administrative, precum și a duratei unor eventuale proceduri jurisdicționale( ).

83. Necesitatea unei aprecieri globale nu poate fi contestată pentru motivul că procedurile administrative și jurisdicționale sunt diferite ca natură și că cerințele pe care administrația și instanțele trebuie să le îndeplinească sunt enunțate în articole diferite din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Singurul element care prezintă interes pentru întreprinderea în cauză este problema privind momentul în care „cauza” va fi soluționată în mod definitiv de către o instanță imparțială. Articolul 41 alineatul (1) și articolul 47 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii conțin doar două enunțuri ale unuia și aceluiași principiu de drept procedural, și anume principiul conform căruia justițiabilii au dreptul de a fi judecați într‑un termen rezonabil.

84. Ca regulă generală, nu se poate admite existența unei încălcări a dreptului de a fi judecat într‑un termen rezonabil atunci când durata fiecărei etape a procedurii administrative și jurisdicționale, considerată în mod izolat, nu a fost niciodată excesiv de lungă, însă cu cât procedura cuprinde în ansamblul său mai multe etape – care constau în una sau în mai multe proceduri administrative și/sau jurisdicționale –, cu atât mai importantă devine aprecierea duratei globale a procedurii.

85. În speță, o primă parte a procedurii administrative (1989-1990) și o primă parte a procedurii judiciare (1991-2000) au fost urmate de o a doua parte a procedurii administrative (2000) – chiar dacă rudimentară –, precum și de o a doua procedură judiciară (începând cu luna martie 2001)( ). Durata totală a tuturor acestor etape procedurale, calculată de la data pronunțării hotărârii atacate, a depășit deja mai mult de 20 de ani; până la data prezentării concluziilor au trecut chiar 22 de ani. Nicio altă procedură în materia europeană a concurenței nu a durat atât de mult( ).

86. În aceste circumstanțe, o apreciere corectă a duratei procedurii nu ar putea să nu ia în considerare durata globală a procedurii administrative și a celei judiciare până la data pronunțării hotărârii atacate. Întrucât Tribunalul a omis să efectueze o astfel de apreciere globală, hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept. Astfel, primul aspect al primului motiv este fondat.

c) Cu privire la nemotivarea invocată (al doilea aspect al primului motiv de recurs)

87. Solvay invocă, în plus, lipsa motivării (articolul 36 coroborat cu articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție), pentru motivul că Tribunalul nu ar fi ținut seama de durata propriei sale proceduri în cadrul analizei referitoare la durata procedurii.

88. Într‑adevăr, Tribunalul nu menționează deloc durata procedurii care se desfășoară în fața acestuia (procedura în cauza T‑58/01). Trebuie totuși să se țină seama de faptul că motivarea poate fi, așadar, implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu a admis argumentele acestora, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a exercita controlul( ).

89. În speță, Tribunalul a plecat de la premisa conform căreia anularea deciziei în litigiu nu se poate întemeia exclusiv pe durata procedurii, ci este condiționată de existența unei încălcări a dreptului la apărare rezultată ca urmare a duratei procedurii. Întrucât, în opinia Tribunalului, nu s‑a putut reține nicio încălcare a dreptului la apărare, în hotărârea atacată se poate renunța la aprecierea expresă, în fața instanței, a argumentelor invocate de întreprinderea Solvay referitoare la durata procedurii. În această privință, nu se poate reține o nemotivare.

90. În aceste condiții, al doilea aspect al primului motiv nu poate fi admis.

2. Consecințe juridice ale unei proceduri excesiv de lungi (al treilea, al patrulea și al cincilea aspect ale primului motiv de recurs)

91. Solvay consacră al treilea, al patrulea și al cincilea aspect ale primului motiv consecințelor juridice apărute ca urmare a unei eventuale depășiri a duratei rezonabile a procedurii administrative și a celei judiciare.

a) Necesitatea existenței unei atingeri aduse dreptului la apărare (al treilea aspect al primului motiv)

92. Al treilea aspect al primului motiv ridică o problemă de drept fundamentală. Litigiul dintre părți are ca obiect aspectul dacă o eventuală încălcare a principiului de a fi judecat într‑un termen rezonabil justifică, per se, anularea deciziei în litigiu sau dacă, în plus, este necesar să se dovedească existența unei atingeri aduse posibilităților de apărare ale întreprinderii în cauză( ).

93. În hotărârea atacată( ), Tribunalul a plecat de la premisa că o procedură excesiv de lungă ar putea avea drept rezultat anularea unei decizii a Comisiei numai dacă se dovedește că durata procedurii a afectat posibilitățile de apărare ale întreprinderii în cauză. Această abordare este conformă unei jurisprudențe constante a Curții care examinează într‑un mod general aspectul dacă durata unei proceduri poate avea repercusiuni asupra rezultatului acesteia( ).

94. Solvay consideră totuși că această jurisprudență este depășită și invită Curtea să acopere această carență având în vedere caracterul juridic obligatoriu dobândit de Carta drepturilor fundamentale odată cu intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona.

95. O importanță deosebită în această privință o prezintă prevederile articolului 52 alineatul (3) din cartă. Această dispoziție enunță, în prima teză, principiul omogenității în temeiul căruia drepturile fundamentale garantate prin cartă, care corespund unor drepturi garantate prin CEDO, au același înțeles și întindere ca și cele prevăzute de convenție.

96. Principiul pronunțării unei hotărâri într‑un termen rezonabil, în calitate de drept fundamental al Uniunii, prevăzut la articolul 41 alineatul (1) și la articolul 47 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale, corespunde articolului 6 alineatul (1) din CEDO( ). Contrar celor susținute de Solvay, articolul 6 alineatul (1) din CEDO, astfel cum este interpretat în prezent de Curtea EDO, nu impune însă anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi în cazul formării unei înțelegeri și sistarea procedurii administrative exclusiv pentru motivul depășirii unui termen rezonabil de pronunțare a hotărârii.

97. Ca regulă generală, astfel cum Comisia a arătat în mod întemeiat, se impune constatarea faptului că CEDO conferă statelor semnatare o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește modalitățile și mijloacele pentru remedierea eventualelor încălcări ale drepturilor fundamentale( ).

98. În plus, din jurisprudența Curții EDO referitoare la articolul 6 alineatul (1) din CEDO rezultă faptul că anularea totală a sancțiunilor penale și încheierea respectivei proceduri penale nu reprezintă altceva decât o formă de înlăturare a urmărilor juridice rezultate din încălcarea unui drept fundamental prin durata excesivă a procedurii în sensul articolului 41 din CEDO( ). Această jurisprudență nu face referire nicidecum la o obligație a autorităților naționale de anulare a sancțiunilor și de încetare a procedurii penale. Dimpotrivă, Curtea EDO recunoaște în mod expres chiar și că o reducere a amenzii aplicate poate constitui o modalitate adecvată de reparare a încălcării termenului rezonabil( ). Curtea EDO a considerat ca fiind suficiente constatarea duratei excesive a procedurii și o reducere a amenzii în special într‑un caz de criminalitate economică având ca obiect infracțiuni grave de fraudă care s‑a caracterizat printr‑o durată a procedurii de 17 ani( ). În opinia noastră, o astfel de soluție poate fi aplicată, prin analogie, și procedurilor în materia concurenței care prezintă unele similitudini cu procedurile penale în materie economică.

99. La aceasta se adaugă, în ceea ce privește dreptul concurenței, faptul că Curtea EDO însăși nu pare să considere această ramură a dreptului ca făcând parte din dreptul penal clasic; în afara sferei „nucleului dur” al dreptului penal, Curtea EDO pleacă de la prezumția că garanțiile desprinse din articolul 6 alineatul (1) din CEDO nu trebuie să se aplice în mod necesar cu toată rigoarea( ).

100. Rezultă că, în stadiul actual al dreptului Uniunii, trebuie să se admită că din principiul omogenității enunțat la articolul 52 alineatul (3) prima teză din Carta drepturilor fundamentale nu se deduce nicio obligație a instanțelor Uniunii să sancționeze, prin anularea deciziei în litigiu, o încălcare a dreptului fundamental de a fi judecat într‑un termen rezonabil care a intervenit în cadrul dreptului european al concurenței.

101. Desigur, articolul 52 alineatul (3) a doua teză din Carta drepturilor fundamentale permite dreptului Uniunii să confere o protecție mai largă decât cea garantată de dispozițiile CEDO. În acest context al dreptului concurenței, nu există însă niciun motiv pentru a recurge la această protecție.

102. La momentul pronunțării unei sancțiuni pentru încălcarea dreptului fundamental de a fi judecat într‑un termen rezonabil trebuie să se țină seama în mod corespunzător atât de interesele întreprinderii în cauză, cât și de interesul general.

103. Interesul întreprinderii în cauză constă în obținerea unei remedieri cât mai ample posibil a consecințelor juridice rezultate în urma încălcării dreptului fundamental( ). Interesul general constă în asigurarea eficacității punerii în aplicare a normelor de concurență ale pieței unice europene( ), care fac parte din dispozițiile fundamentale ale tratatelor( ).

104. În cazul în care o decizie a Comisiei de aplicare a unei amenzi în materia concurenței ar fi anulată exclusiv pentru motivul depășirii termenului rezonabil în cadrul unei proceduri administrative sau contencioase, acest lucru ar avea astfel drept rezultat nu doar anularea amenzii aplicate, ci și constatarea unei încălcări a normelor de concurență ca atare. O astfel de soluție ar contraveni interesului general referitor la asigurarea eficacității punerii în aplicare a normelor de concurență și ar depăși interesul legitim al întreprinderii în cauză de a obține o reparare cât mai amplă posibil a încălcării dreptului fundamental suferite de aceasta.

105. Întreprinderii nu i se poate permite să repună în discuție existența unei încălcări numai pentru motivul nerespectării unui termen de soluționare rezonabil( ). Într‑adevăr, sancțiunea pentru încălcarea termenului rezonabil al procedurii nu poate avea în niciun caz drept consecință să permită unei întreprinderi să continue sau să revină la un comportament care a fost considerat incompatibil cu dreptul Uniunii( ).

106. În aceste condiții, considerăm că nu există niciun motiv să propunem Curții să își revizuiască jurisprudența actuală în materie. În consecință, al treilea aspect al primului motiv de recurs trebuie respins.

b) Efectele duratei procedurii asupra posibilității întreprinderii Solvay de a se apăra în speță (al patrulea aspect al primului motiv de recurs)

107. Cel de al patrulea aspect al primului motiv de recurs este consacrat punctelor 113-117 din hotărârea atacată, în care Tribunalul constată că, printr‑o eventuală încălcare a principiului termenului rezonabil al procedurii, nu ar fi fost afectată posibilitatea întreprinderii Solvay de a se apăra efectiv și că dreptul său la apărare nu a fost astfel încălcat. Solvay invocă în această privință, în esență, o nemotivare și încălcarea principiului respectării dreptului la apărare, precum și a principiului termenului rezonabil al procedurii. Tribunalul nu ar fi ținut suficient seama de dificultățile cu care se confruntă Solvay pentru a asigura apărarea sa după un termen atât de lung.

i) Cu privire la nemotivarea invocată

108. Nemotivarea invocată în sensul articolului 36 coroborat cu articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție constă în faptul că Tribunalul nu ar fi răspuns la numeroase argumente prezentate de Solvay în primă instanță referitoare la dificultățile cu care s‑a confruntat pentru a‑și asigura apărarea.

109. Această argumentare nu este convingătoare. Astfel cum s‑a menționat deja, obligația de motivare nu impune Tribunalului să realizeze o motivare care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu și, prin urmare, motivarea poate fi implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu le‑a admis argumentele, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a exercita controlul( ).

110. Tribunalul răspunde chiar în mod expres în cadrul hotărârii atacate, fie și în mod lapidar, la argumentele invocate de Solvay referitoare la dificultățile cu care aceasta s‑a confruntat pentru a se apăra după un timp atât de lung împotriva acuzațiilor aduse de Comisie. Solvay indică, în esență, că Comisia nu ar fi efectuat nicio investigație de la prima procedură judiciară și că nu ar fi luat în considerare niciun element nou care să necesite exercitarea dreptului la apărare( ).

111. Chiar dacă Solvay nu este de acord cu analiza de fond a circumstanțelor din speță, din aceasta nu reiese însă existența unei nemotivări din partea Tribunalului( ).

ii) Cu privire la erorile de fond invocate

112. Afirmația Tribunalului conform căreia scurgerea timpului nu ar fi afectat posibilitatea întreprinderii Solvay de a se apăra efectiv este de asemenea contestată pe fond de recurentă. Solvay consideră că o astfel de concluzie poate reprezenta o încălcare a dreptului la apărare, precum și a principiului termenului rezonabil al procedurii.

113. La prima vedere, ar putea părea că Solvay solicită prin aceasta Curții să substituie prin propria apreciere pe cea efectuată de Tribunal cu privire la situația de fapt, ceea ce ar constitui o cerere inadmisibilă în cadrul procedurii de recurs( ).

114. O analiză mai atentă relevă faptul că Solvay nu impută însă Tribunalului o astfel de apreciere eronată a situației de fapt, ci, dimpotrivă, aspectul referitor la nerecunoașterea unei circumstanțe importante din punctul său de vedere: Tribunalul nu ar fi luat în considerare faptul că timpul scurs de la începutul procedurii ar fi afectat posibilitatea întreprinderii Solvay de a se apăra în cursul procedurii judiciare. Tribunalul s‑ar fi limitat în mod neîntemeiat să examineze doar efectele scurgerii timpului asupra posibilității Solvay de a se apăra în fața Comisiei (și anume în cursul procedurii administrative).

115. Aceste argumente sunt întemeiate.

116. Atunci când Tribunalul examinează dacă o durată pretins excesivă a procedurii are o incidență negativă asupra posibilității întreprinderii în cauză de a se apăra, acesta nu poate își limiteze analiza la o anumită etapă a procedurii. Dimpotrivă, Tribunalul trebuie să examineze în general dacă durata procedurii este susceptibilă să afecteze posibilitatea întreprinderii de a se apăra împotriva acuzațiilor aduse de Comisie( ).

117. Desigur, această apărare are loc în primul rând în cadrul procedurii administrative în cursul căreia întreprinderea este ascultată pe baza comunicării privind obiecțiunile. Apărarea nu se limitează însă la procedura administrativă. Dimpotrivă, întreprinderea în cauză poate sesiza instanțele Uniunii prin formularea unei acțiuni împotriva unei decizii a Comisiei de aplicare a unei amenzi [articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, fostul articol 230 alineatul (4) CE]. Și în cadrul unei astfel de proceduri judiciare, întreprinderea trebuie să aibă posibilitatea să se apere în mod eficace împotriva acuzațiilor aduse de Comisie împotriva sa – care se prezintă în această etapă sub forma unei decizii oficiale.

118. Tribunalul s‑a limitat, așadar, în mod greșit la a examina dacă Solvay a avut posibilitatea să se apere eficient în cursul procedurii administrative( ) și dacă durata unei proceduri judiciare încheiate – procedura jurisdicțională în cauza T‑31/91 referitoare la prima decizie de aplicare a amenzilor (Decizia 91/298) – a avut o incidență negativă( ). Tribunalul a omis să țină seama în analiza sa de asemenea de posibilitățile actuale ale întreprinderii de a se apăra în cursul celei de a doua proceduri judiciare (procedura în cauza T‑58/01 referitoare la decizia în litigiu în speță, și anume Decizia 2003/5).

119. Luarea în considerare a posibilităților de apărare în fața Tribunalului în cauza T‑58/01 ar fi trebuit să se impună în speță pentru două motive: pe de o parte, datorită cererii exprese formulate de Solvay, prin care se solicita să se ia în considerare durata procedurii contencioase în curs de desfășurare la acea dată, precum și, pe de altă parte, ca urmare a faptului că Solvay a obținut în realitate acces la dosar abia în cursul procedurii contencioase menționate, mai exact în anul 2005. Așadar, aspectul dacă, în anul 2005, Solvay se mai putea încă apăra în mod eficace împotriva acuzațiilor sau constatărilor Comisiei prezenta o importanță decisivă.

120. Dreptul fundamental de a fi judecat într‑un termen rezonabil implică adoptarea în timp util de către Comisie a deciziei sale finale de aplicare a unei amenzi în cadrul unei proceduri administrative în materia concurenței, astfel încât întreprinderea în cauză să aibă posibilitatea să se apere în mod eficace în fața instanțelor Uniunii.

121. Întrucât Tribunalul nu a abordat în niciun fel această împrejurare juridică relevantă, hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept.

iii) Cu privire la unele dintre celelalte critici

122. În sfârșit, Solvay invocă, în cadrul celui de al patrulea aspect al primului motiv, o denaturare a situației de fapt, precum și o încălcare a articolului 6 din CEDO și a articolului 6 alineatul (1) TUE.

123. Nu este necesară examinarea în mod detaliat a acestor critici suplimentare. Critica întemeiată pe denaturarea situației de fapt nu este prezentată în mod suficient( ) și nu remarcăm nici existența vreunui indiciu cu privire la o astfel de denaturare. În ceea ce privește articolul 6 din CEDO și articolul 6 alineatul (1) TUE, se impune constatarea faptului că prima dispoziție nu se aplică în mod direct și că cea de a doua dispoziție nu conține, ca atare, nicio garantare a drepturilor fundamentale( ).

iv) Concluzie intermediară

124. Al patrulea aspect al primului motiv este în parte întemeiat.

c) Cu privire la pretinsa renunțare a Solvay la o reducere a amenzii (al cincilea aspect al primului motiv)

125. Prin intermediul celui de al cincilea și ultimului aspect al primului motiv de recurs, Solvay contestă în mod special punctul 122 din hotărârea atacată. Tribunalul arată la acest punct că, „în cererea introductivă, [Solvay] a renunțat expres la posibilitatea reducerii amenzii cu titlu de despăgubire pentru pretinsa încălcare a dreptului său de a i se soluționa cauza într‑un termen rezonabil”. Solvay consideră că acest lucru constituie o denaturare a argumentelor sale invocate în primă instanță.

126. Conform unei jurisprudențe constante, o denaturare are loc numai atunci când, fără a recurge la noi elemente de probă, aprecierea elementelor de probă existente apare ca fiind vădit greșită( ). Dacă această regulă s‑ar aplica argumentelor invocate de părți în primă instanță, ar însemna că o denaturare a acestora poate fi reținută numai atunci când argumentele au fost înțelese în mod vădit greșit de către Tribunal sau atunci când acestea au fost prezentate în așa fel încât conținutul lor a fost denaturat.

127. Din nefericire, Tribunalul nu indică, în fragmentul respectiv din hotărârea atacată, partea din cererea introductivă la care face referire Solvay. În cadrul procedurii de recurs, părțile la procedură au căzut însă de acord asupra faptului că, în ceea ce privește declarația contestată de Solvay, Tribunalul și‑a întemeiat hotărârea pe punctele 88 și 89 din cererea introductivă. La punctul 88 din cererea introductivă, întreprinderea subliniază în esență că, în opinia sa, doar o anulare a deciziei în litigiu ar putea să elimine încălcarea invocată a principiului unui proces echitabil; o simplă reducere a amenzii nu ar fi susceptibilă să elimine încălcarea invocată a articolului 6 din CEDO. La punctul 89 din cererea introductivă, Solvay conclude că depășirea evidentă a termenului rezonabil, invocată de ea în speță, ar putea determina doar simpla anulare a deciziei în litigiu( ).

128. Nu putem identifica, în fragmentul citat din cererea introductivă, renunțarea întreprinderii la o eventuală reducere a amenzii ca urmare a duratei procedurii. Cu atât mai puțin se poate desprinde din observațiile scrise formulate de Solvay o oarecare „renunțare expresă” la o reducere a amenzii ca urmare a duratei excesive a procedurii, astfel cum a fost aceasta admisă de Tribunal.

129. Dimpotrivă, la punctele 88 și 89 din cererea introductivă depusă de Solvay în primă instanță, aceasta se limitează să își prezinte în mod insistent analiza sa juridică. Întreprinderea precizează efectele juridice corespunzătoare, în opinia sa, în cazul încălcării pretinse a principiului termenului rezonabil al procedurii: nu o reducere a amenzii, ci anularea deciziei în litigiu.

130. Există o diferență fundamentală între prezentarea unei analize juridice și renunțarea expresă la posibilitatea reducerii amenzii cu titlu de despăgubire pentru o încălcare susținută de Comisie. Tribunalul nu a recunoscut această diferențiere la punctul 122 din hotărârea atacată.

131. Punctul 122 din hotărârea atacată ne întărește convingerea că Tribunalul a înțeles în mod vădit greșit argumentația prezentată de Solvay în primă instanță și că, în plus, acesta a redat‑o astfel încât i‑a modificat conținutul. Acest lucru constituie o denaturare a argumentației prezentate de recurentă.

132. Această denaturare devine deosebit de clară dacă se ia în considerare faptul că Solvay a solicitat, într‑un alt context, în cererea sa introductivă depusă în primă instanță, o reducere a amenzii de către Tribunal, făcând astfel referire în mod expres la „argumentația prezentată în cadrul motivelor de anulare”, așadar și la argumentele sale referitoare la durata excesivă a procedurii( ).

133. În consecință, al cincilea aspect al primului motiv trebuie admis.

3. Concluzie intermediară

134. Primul motiv este în parte întemeiat.

C – Anularea hotărârii atacate

135. Astfel cum rezultă din considerațiile precedente, cele trei motive invocate de Solvay sunt într‑o mare măsură fondate. Temeinicia fiecăruia dintre motivele menționate justifică, per se, anularea în totalitate a hotărârii atacate.

D – Examinarea acțiunii formulate în primă instanță

136. În conformitate cu articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții, aceasta poate să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată.

137. Aceasta este situația în prezenta cauză. Toate aspectele de fapt și de drept necesare soluționării acțiunii formulate de Solvay au fost deja abordate de Tribunal în primă instanță, iar părțile au avut ocazia să își prezinte argumentele în această privință. Prin urmare, nu este necesar ca Curtea să trimită cauza Tribunalului, ci este competentă să soluționeze ea însăși acțiunea în anulare a deciziei în litigiu formulată de Solvay. Având în vedere durata deosebit de lungă a procedurii – 22 de ani de la verificările efectuate de Comisie în aprilie 1989 până la această dată –, este oportun ca Curtea să facă uz de această posibilitate.

138. În cadrul considerațiilor care urmează, ne vom limita să examinăm validitatea deciziei în litigiu din trei puncte de vedere precise: dreptul de acces la dosar (a se vedea secțiunea 1 de mai jos), dreptul de a fi ascultat (a se vedea secțiunea 2 de mai jos) și durata procedurii (a se vedea secțiunea 3 de mai jos).

1. Cu privire la dreptul de acces la dosar

139. Este cert că dreptul de acces la dosar acordat societății Solvay anterior adoptării deciziei în litigiu nu îndeplinea cerințele legale( ).

140. După cum s‑a arătat, nu se poate exclude faptul că Solvay ar fi putut să găsească în elementele pierdute din dosar, al căror conținut nu este cunoscut, informații care ar fi putut să îi fie utile pentru apărarea sa. Acest lucru este cu atât mai valabil, cu cât Comisia însăși pleacă de la ipoteza că unele dintre clasoarele care au dispărut conțineau „corespondența în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17”, așadar solicitări de informații adresate unui număr diferit de întreprinderi și răspunsurile la acestea( ). Astfel de observații din partea altor întreprinderi puteau să conțină indicații utile în vederea aprecierii acordului încheiat între Solvay și CFK, fie și numai în ceea ce privește gravitatea și durata încălcării constatate, precum și stabilirea cuantumului amenzii aplicate. Indicațiile oferite de Comisie în decizia în litigiu erau deficitare și contradictorii în special în ceea ce privește durata încălcării( ).

141. În consecință, exista cel puțin posibilitatea ca, în cazul acordării unui acces suficient la dosar, procedura administrativă să fi condus la un rezultat diferit, fie și numai în ceea ce privește cuantumul amenzii aplicate.

142. Prin urmare, trebuie să se anuleze în totalitate decizia în litigiu, chiar și numai pentru motivele deja invocate referitoare la viciile de procedură în legătură cu accesul la dosar și cu elementele din dosar care au dispărut.

2. Cu privire la dreptul de a fi ascultat

143. În continuare, este cert că Solvay nu a fost ascultată din nou de Comisie înaintea adoptării în anul 2000 a deciziei în litigiu, în pofida faptului că acest lucru ar fi fost necesar conform cerințelor legale( ). Acest viciu de procedură este strâns legat de accesul insuficient la dosar.

144. Nu poate fi exclus faptul că procedura administrativă ar fi avut un rezultat diferit în cazul în care Comisia ar fi acordat întreprinderii, în anul 2000, posibilitatea să își prezinte – după ce i s‑a acordat în mod corespunzător accesul la dosar – observațiile cu privire la criticile invocate din nou de serviciile sale( ).

145. Inclusiv pentru acest motiv, decizia în litigiu trebuie anulată în integralitatea sa.

3. Cu privire la dreptul de a fi judecat într‑un termen rezonabil

146. În sfârșit, în ceea ce privește durata procedurii, aceasta trebuie apreciată ținând seama de toate circumstanțele din speță( ).

147. În speță, trebuie observată inactivitatea Comisiei în cursul perioadei cuprinse între anularea primei sale decizii de aplicare a unei amenzi (Decizia 91/298) și data pronunțării primei hotărâri a Curții în calitate de instanță de recurs( ). În acest mod, au trecut patru ani și șapte luni fără niciun rezultat în speță( ).

148. Această inacțiune din partea Comisiei nu poate fi justificată prin referire la recursul formulat de aceasta împotriva hotărârii de anulare a primei decizii de aplicare a unei amenzi. Astfel, Comisia are posibilitatea să facă pe deplin uz de căile procesuale de care dispune și, în cazul în care concluziile sale în primă instanță sunt respinse, aceasta poate sesiza Curtea cu un recurs. Acest lucru nu înseamnă însă nicidecum că, în cursul unei astfel de proceduri de recurs, Comisia are posibilitatea să suspende procedura administrativă( ).

149. Recursul nu are efect suspensiv (articolul 60 primul paragraf din Statutul Curții). În consecință, începând din 29 iunie 1995, data pronunțării hotărârii în primă instanță în cauza T‑31/91, Comisia avea obligația, în temeiul articolului 233 alineatul (1) CE (în prezent articolul 266 primul paragraf TFUE), să ia toate măsurile necesare impuse în sarcina sa prin hotărârea de anulare pronunțată de către Curte. Principiul bunei administrări ar fi impus de asemenea fie să se asigure adoptarea neîntârziată a unei noi decizii asupra fondului, fie să se sisteze procedura administrativă.

150. Pentru Comisie ar fi fost mai ușor să reia procedura administrativă începând cu luna iulie 1995, în loc să aștepte luna aprilie 2000 pentru a face acest lucru( ). În noua sa decizie de aplicare a unei amenzi, Curtea ar fi trebuit să se rezume la a preciza că decizia menționată ar deveni caducă dacă ar fi admisă de către instanța de recurs.

151. În aceste circumstanțe, ajungem la concluzia că, în speță, durata procedurii administrative a fost deja excesiv de lungă numai dacă se ia în considerare inactivitatea Comisiei în cursul unei perioade de aproape cinci ani, și anume începând din iulie 1995 și până în aprilie 2000. Astfel cum am arătat deja( ), nu mai este, așadar, necesar să se examineze în detaliu durata altor etape ale procedurii și, în mod global, procedura în ansamblul său( ).

152. Totuși, încălcarea principiului termenului rezonabil astfel constatată justifică o anulare a deciziei în litigiu doar atunci când au fost afectate posibilitățile de apărare ale întreprinderii în cauză( ). Sarcina probei în această privință incumbă întreprinderii.

153. Curtea de Justiție impune, în general, cerințe stricte cu privire la o astfel de probă( ): argumentele invocate de întreprinderea respectivă trebuie să se întemeieze pe elemente de probă convingătoare și nu pot avea un caracter exagerat de abstract și imprecis( ). Astfel, de exemplu, în cazul în care se afirmă că – precum în speță – posibilitățile de apărare ar fi limitate ca urmare a plecării unor foști angajați, trebuie să se precizeze, în mod obișnuit, numele persoanelor respective, să se indice funcțiile lor, precum și data plecării acestora; de asemenea, este necesar să se precizeze natura și conținutul informațiilor așteptate de la acestea sau să fie oferite explicații de către persoanele respective, precum și circumstanțele care au făcut imposibil ca aceste persoane să facă o declarație( ).

154. Nu există nicio îndoială cu privire la faptul că Solvay nu a prezentat astfel de informații atât de detaliate în cursul prezentei proceduri contencioase desfășurate în fața instanțelor Uniunii.

155. Nu trebuie totuși să se piardă din vedere faptul că, în speță, între perioada 1987-1990, în privința căreia întreprinderii Solvay i se impută faptul că a participat la o înțelegere, și data adoptării celei de a doua decizii de aplicare a unei amenzi, respectiv sfârșitul anului 2000, trecuse deja o perioadă cuprinsă între zece și 13 ani. În anul 2005, când Solvay o obținut în final acces la dosar, trecuseră deja între 15 și 22 de ani de la momentul constatării de către Comisie a încălcării.

156. Este evident că memoria angajaților unei întreprinderi – în special a foștilor angajați – nu mai păstrează exact toate amănuntele după o perioadă atât de îndelungată.

157. În primă instanță, Solvay s‑a oferit să indice în fața Tribunalului personalul de conducere care era angajat în perioada în discuție în cadrul departamentului „Bicarbonat” și data plecării acestora sau, după caz, a decesului lor.

158. Ținând seama de aceste circumstanțe deosebite ale speței, nu se putea pretinde în mod rezonabil nimic mai mult din partea întreprinderii Solvay.

159. În special, nu poate fi reținut în detrimentul recurentei faptul că aceasta nu a prezentat în detaliu procesele și elementele de probă în privința cărora foștii săi angajați ar fi putut furniza informații. Astfel, până la momentul actual, întreprinderea nu cunoaște toate părțile dosarului de procedură care, în realitate, ar fi trebuit să îi fie aduse la cunoștință( ). Întreprinderii Solvay nu i se poate cere să dovedească dacă și în ce măsură foștii săi angajați ar fi putut furniza informații cu privire la părțile pierdute din dosarul de procedură al căror conținut este necunoscut și care nu au fost accesibile la niciun moment în timpul procedurii.

160. Într‑un mod foarte general, cerințele care trebuie îndeplinite pentru a dovedi o atingere adusă posibilităților de apărare ca urmare a trecerii timpului nu trebuie să fie atât de mari încât orice prezentare de probe să fie în practică imposibilă sau excesiv de dificilă pentru întreprinderea în cauză.

161. În ceea ce privește pierderea iremediabilă a unei părți din dosarul de procedură care conținea corespondența dintre Comisie și întreprinderile terțe( ), nu poate fi exclus faptul că, în cazul în care ar fi fost disponibili, foștii angajați ai Solvay ar fi putut fi de ajutor pentru apărarea întreprinderii. În special, nu se poate exclude faptul că respectivii angajați ar fi putut furniza informații contextuale care nu reieșeau dintr‑o simplă consultare a înscrisurilor.

162. Având în vedere toate considerațiile care precedă, există suficiente indicii care să susțină faptul că durata excesiv de lungă a procedurii a afectat posibilitatea întreprinderii Solvay de a se apăra împotriva Comisiei. Astfel, această circumstanță impune, per se, anularea deciziei în litigiu.

4. Concluzie intermediară

163. Din examinarea anumitor probleme de drept referitoare la accesul la dosar, dreptul de a fi ascultat și durata procedurii, invocate în primă instanță de recurentă, rezultă deja că decizia în litigiu (Decizia 2003/5) adoptată de Comisie trebuie anulată în totalitate. Nu mai este, așadar, necesar să se examineze celelalte motive invocate de întreprinderea Solvay în primă instanță.

V – Cu privire la cererea de reducere a amenzii

164. Alături de anularea hotărârii atacate și a deciziei în litigiu( ), Solvay solicită de asemenea anularea sau reducerea amenzii – al cărei cuantum a fost modificat de Tribunal –, și anume cu titlu de despăgubire pentru prejudiciul grav pe care aceasta susține că l‑ar fi suferit ca urmare a duratei neobișnuit de lungi a procedurii.

165. Conform soluției pe care o propunem, care presupune anularea hotărârii atacate( ) și anularea deciziei în litigiu( ), acest capăt de cerere separat invocat de Solvay devine caduc. Totuși, din motive de exhaustivitate, vom examina în continuare, cu titlu subsidiar, și acest capăt de cerere.

A – Observație preliminară

166. Din jurisprudența actuală a Curții se pot deduce două abordări diferite în ceea ce privește problema referitoare la durata excesivă a procedurii: în cauza Baustahlgewebe, în care întreprinderii în cauză i s‑a aplicat o amendă în temeiul dreptului concurenței, Curtea a acordat acestei întreprinderi o reducere a amenzii( ). În schimb, în cauza Der Grüne Punkt, în care nu s‑a aplicat nicio astfel de amendă, Curtea a putut doar să propună întreprinderii în cauză posibilitatea de a introduce o acțiune în despăgubire în conformitate cu articolul 268 TFUE coroborat cu articolul 340 al doilea paragraf TFUE [fostul articol 235 CE coroborat cu fostul articol 288 alineatul (2) CE]( ).

167. În cadrul ședinței, Comisia și‑a exprimat preferința pentru cea de a doua soluție propusă, astfel cum a fost aceasta prezentată în cauza Der Grüne Punkt. Comisia și‑a motivat opțiunea invocând necesitatea de a asigura punerea în aplicare în mod eficient a normelor de concurență. În opinia acesteia, o reducere a amenzii ar aduce atingere eficacității punerii în aplicare a normelor europene de concurență.

168. Acest argument nu este convingător.

169. Pe de o parte, punerea în aplicare a normelor europene de concurență, care sunt indispensabile pentru funcționarea pieței interne( ), constituie, fără îndoială, un obiectiv fundamental al tratatelor( ). Pentru atingerea acestui obiectiv, sunt indispensabile sancțiuni eficiente și disuasive.

170. Pe de altă parte, într‑o procedură precum procedura administrativă desfășurată în materie de concurență, care prezintă caracteristici similare procedurii penale( ), trebuie să se ia în mod deosebit în considerare garanțiile procedurale elementare. Dreptul concurenței poate fi pus în aplicare doar prin mijloace ireproșabile conforme cerințelor statutului de drept. Astfel, în cazul în care în cadrul procedurii desfășurate în materie de concurență se încalcă un drept precum dreptul de a fi judecat într‑un termen rezonabil, întreprinderea în cauză are dreptul la o cale de atac eficientă.

171. Stabilirea sancțiunii adecvate în cazul depășirii termenului rezonabil trebuie să răspundă, așadar, în mod necesar, pe de o parte, cerințelor contradictorii cu privire la necesitatea punerii în aplicare a normelor de concurență și, pe de altă parte, celor privind necesitatea existenței unei căi de atac eficiente în caz de încălcare a unui drept fundamental.

172. Din motive de economie procesuală și pentru a asigura întreprinderii în cauză un remediu imediat și eficient, Curtea ar trebui să urmeze în continuare, în cazul în care acest lucru este posibil, și anume în cauzele în care s‑au aplicat amenzi, abordarea enunțată în Hotărârea Baustahlgewebe( ).

173. Într‑un asemenea caz, normele de concurență sunt puse în aplicare în mod eficient în măsura în care se constată încălcarea și se obligă întreprinderea în cauză să înceteze această încălcare( ). Amenda stabilită inițial de Comisie, respectiv de Tribunal continuă să aibă un efect disuasiv asupra celorlalți actori de pe piață. Curtea nu pune în discuție caracterul adecvat al cuantumului său în raport cu faptele constitutive ale încălcării. „Metoda Baustahlgewebe” determină doar un fel de compensare între valoarea inițială a amenzii și cuantumul considerat drept despăgubire adecvată pentru durata excesivă a procedurii( ).

B – Reducerea amenzii

174. Practica în cauza Baustahlgewebe( ) se întemeiază în cele din urmă pe competența de fond a Curții recunoscută în temeiul articolului 261 TFUE în ceea ce privește sancțiunile aplicate în materie de drept al concurenței în sensul articolului 17 din Regulamentul nr. 17( ). Astfel, Curtea poate anula, reduce sau majora, conform propriei aprecieri, amenzile sau penalitățile cu titlu cominatoriu aplicate.

175. Conform practicii din cauza Baustahlgewebe, trebuie să se aprecieze mai întâi durata procedurii (a se vedea în acest sens secțiunea 1 de mai jos) și ulterior să se determine întinderea unei posibile reduceri a amenzii (a se vedea în acest sens secțiunea 2 de mai jos).

1. Cu privire la durata excesivă a procedurii administrative și a celei judiciare

176. Caracterul rezonabil al termenului trebuie apreciat, astfel cum s‑a menționat deja( ), în funcție de circumstanțele proprii fiecărei cauze și în special de importanța litigiului pentru persoana interesată, de complexitatea cauzei, precum și de comportamentul reclamantului și de cel al autorităților competente.

177. În această privință, trebuie să se examineze separat diferitele etape ale procedurii; în plus, este necesar să se realizeze o apreciere globală a duratei procedurilor administrativă și judiciară( ).

178. Dintre diferitele etape ale procedurii, în special două sunt susceptibile să ridice probleme cu privire la principiul termenului rezonabil: perioada caracterizată de lipsa oricărei acțiuni din partea Comisiei în cursul primei proceduri de recurs (procedura în cauzele conexate C‑287/95 P și C‑288/95 P), precum și cea de a doua procedură desfășurată în fața Tribunalului (procedura în cauza T‑58/01)( ).

179. S‑a stabilit deja că inacțiunea Comisiei pentru o perioadă de patru ani și șapte luni, și anume în perioada iulie 1995-aprilie 2000 – mai exact pe durata primei proceduri de recurs – constituie o încălcare a dreptului fundamental al Solvay la pronunțarea unei hotărâri într‑un termen rezonabil( ). Prin urmare, pentru desfășurarea prezentei proceduri, este lipsit de importanță aspectul dacă, în aceeași perioadă, Curții, în calitate de instanță de recurs, i se poate de asemenea imputa faptul că a tergiversat pronunțarea hotărârii timp de patru ani și șapte luni.

180. În ceea ce privește cea de a doua procedură desfășurată în fața Tribunalului (cauza T‑58/01), o durată de opt ani și nouă luni pare încă de la prima vedere nepermis de lungă.

181. Astfel cum recurenta subliniază în mod întemeiat, un termen de soluționare atât de lung nu poate fi justificat în prezenta cauză printr‑o presupusă complexitate de orice natură a cauzei: Tribunalul s‑a confruntat doar cu două părți, nevoile de traducere au fost neglijabile( ), iar aspectele de fapt și de drept invocate de părțile la procedură nu prezentau dificultăți deosebite. În pofida faptului că exista un raport de conexitate cu procedura aflată simultan pe rol în cauza paralelă T‑57/01, faptul că multe dintre motivele invocate în ambele cauze erau identice ar fi trebuit să producă efecte de sinergie în ceea ce privește soluționarea lor, astfel încât procedura ar fi trebuit să fie mai degrabă accelerată decât încetinită.

182. Desigur, o mare parte a întârzierii procedurii se explică prin necesitatea de a acorda întreprinderii Solvay acces la dosar în cursul procedurii judiciare( ). Este însă total inacceptabil faptul că pentru acest lucru a fost necesară o perioadă de un an și jumătate și chiar doi ani, dacă ar fi să luăm în calcul și memoriile depuse de părți( ). Această pierdere de timp nu poate să producă efecte în sarcina întreprinderii Solvay. Tribunalul ar fi trebuit, dacă este cazul, să stabilească termene clare pentru Comisie și, în cazul nerespectării acestor termene, să aplice Comisiei sancțiunile necesare care se impun în această privință.

183. Pe de altă parte, se pot constata și câteva perioade de inactivitate prelungită din partea Tribunalului în cursul procedurii în primă instanță. Cu titlu de exemplu, trebuie amintite cele 29 de luni care s‑au scurs de la data depunerii observațiilor Comisiei cu privire la utilitatea anumitor documente pentru apărarea întreprinderii Solvay și până la deschiderea procedurii orale( ). Trebuie menționate de asemenea cele aproape 18 luni care s‑au scurs între ședința din 26 iunie 2008 și pronunțarea hotărârii atacate la 17 decembrie 2009( ).

184. Se subînțelege că problemele de organizare internă a Tribunalului, de exemplu cele cauzate de reînnoirea periodică a judecătorilor sau de împiedicarea acestora, nu trebuie să producă efecte în detrimentul justițiabililor( ).

185. În aceste condiții, atât procedura administrativă, cât și cea contencioasă au avut, în prezenta cauză, o durată excesivă.

186. Această impresie este confirmată de examinarea duratei globale a tuturor etapelor procedurii administrative și ale celei judiciare din speță:

– Potrivit jurisprudenței Curții EDO referitoare la articolul 6 alineatul (1) din CEDO, data începerii procedurii este data la care întreprinderea Solvay a fost expusă pentru prima dată măsurilor adoptate ca urmare a suspiciunilor existente împotriva sa și care aveau efecte considerabile asupra situației sale( ). În speță, acea dată era cu mult anterioară comunicării privind obiecțiunile (care ar fi comparabilă cu o „punere sub acuzare” formală): este vorba despre ziua în care Comisia a efectuat verificări la sediul întreprinderii Solvay, în luna aprilie 1989( ).

– În acest timp, procedura nu a fost întreruptă în niciun moment.

– Drept termen prevăzut pentru încheierea procedurii poate fi considerată data pronunțării de către Curte a hotărârii în prezentul recurs( ).

187. Astfel, până la momentul actual, durata totală a procedurii este deja de 22 de ani. Nu este necesar să se examineze aspectul dacă o durată atât de lungă a procedurii poate fi justificată. În orice caz, o astfel de justificare ar impune existența unor circumstanțe excepționale precum complexitatea deosebită a aspectelor de fapt și de drept care trebuie analizate, precum și o răspundere solidară considerabilă a întreprinderii, care ar putea explica întârzierea în legătură cu anumite etape ale procedurii. În speță, aceste circumstanțe lipsesc în mod evident.

188. Vom menționa, cu titlu pur incidental, că simplul fapt că termenul de prescripție a acțiunilor nu a expirat încă nu este suficient pentru a justifica, per se, durata totală a procedurii( ). Termenul de prescripție stabilește astfel numai cadrul temporal în cursul căruia pot fi adoptate măsurile de aplicare a unei amenzi care vizează sancționarea încălcărilor normelor europene de concurență. În cadrul termenului de prescripție, principiul termenului rezonabil impune obligația privind efectuarea de investigații și pronunțarea neîntârziată a unei hotărâri, precum și evitarea oricărei perioade nejustificate de inactivitate. Aceste precizări se justifică prin faptul că, pe durata unei proceduri în curs de desfășurare, întreprinderile în cauză sunt expuse unei presiuni sporite și se confruntă în permanență cu o incertitudine cu privire la data la care se va încheia acțiunea îndreptată împotriva acestora și la rezultatul acțiunii. În această situație, principiul termenului rezonabil le conferă o protecție sporită, care depășește protecția oferită de termenul de prescripție a acțiunilor( ).

189. Având în vedere toate considerațiile anterioare, ajungem la concluzia că dreptul fundamental al întreprinderii Solvay de a fi judecată într‑un termen rezonabil a fost încălcat.

190. Potrivit practicii din cauza Baustahlgewebe( ) durata excesiv de lungă a procedurii ar trebui să determine anularea hotărârii atacate cel puțin în ceea ce privește stabilirea cuantumului amenzii la 2,25 milioane de euro.

2. Cu privire la întinderea reducerii amenzii

191. Din răspunsurile oferite în cadrul ședinței rezultă că părțile au opinii total diferite în ceea ce privește întinderea reducerii care ar trebui aplicată amenzii în speță. În timp ce Solvay, având în vedere durata procedurii, solicită reducerea amenzii astfel încât sancțiunea să aibă doar un caracter simbolic, Comisia susține un punct de vedere diametral opus: aceasta consideră că nu amenda, ci reducerea ar trebui să fie simbolică.

192. În cauza Baustahlgewebe, singurul exemplu disponibil până în prezent, reducerea aplicată amenzii de către Curte a fost doar marginală: o amendă stabilită de Tribunal la 3 milioane ECU a fost redusă cu 50 000 ECU( ), ceea ce reprezintă o reducere de 1,67 %.

193. Avem îndoieli cu privire la aspectul dacă o reducere atât de mică aplicată amenzii ar mai putea să fie adecvată în prezent în lumina prevederilor CEDO. Conform jurisprudenței Curții EDO referitoare la articolul 6 alineatul (1) din CEDO, care trebuie de asemenea luată în considerare în dreptul Uniunii în conformitate cu articolul 52 alineatul (3) prima teză din Carta drepturilor fundamentale, acordarea de despăgubiri depinde de măsura în care a fost depășit termenul rezonabil( ).

194. În speță, atât diferitele etape din cadrul procedurii administrative și a celei judiciare, considerate în mod izolat, cât și toate etapele de procedură, privite în ansamblu, indică o depășire considerabilă a duratei procedurii: o perioadă de inacțiune de patru ani și șapte luni în cadrul procedurii administrative( ), o procedură judiciară în primă instanță cu o durată de opt ani și nouă luni( ) și o durată totală a procedurii de 22 de ani până la momentul actual( ) depășesc – în absența unor împrejurări excepționale – orice limită care poate fi încă considerată ca fiind un termen rezonabil.

195. În aceste condiții, o reducere relativ nesemnificativă a cuantumului amenzii, astfel cum a fost stabilită de Curte în Hotărârea Baustahlgewebe și pe care Comisia pare să o preconizeze și în speță, nu ar putea fi considerată, în niciun caz, adecvată.

196. Încălcarea unui drept fundamental ca urmare a unei durate excesive a procedurii impune o sancțiune eficientă. În această privință, trebuie să se ia în considerare, pe de o parte, gravitatea încălcării săvârșite de întreprinderea în cauză și, pe de altă parte, gravitatea încălcării dreptului fundamental ca urmare a duratei excesive a procedurii( ).

197. În speță, trebuie să se rețină existența unei încălcări grave a dreptului fundamental de a fi judecat într‑un termen rezonabil. Acest lucru justifică o reducere semnificativă a cuantumului amenzii. În același timp însă, trebuie avut în vedere faptul că în cazul înțelegerii încheiate între Solvay și CFK era vorba, conform constatărilor Comisie, despre o „încălcare gravă” a dispozițiilor fundamentale ale pieței interne (articolul 81 CE)( ). Având în vedere toate circumstanțele din speță, considerăm, prin urmare, ca fiind adecvată o reducere a cuantumului amenzii cu 50 %. În această privință, trebuie să se utilizeze ca referință pentru efectuarea calculelor cuantumul amenzii stabilit de Tribunal.

198. În consecință, în cazul în care Curtea nu ar anula în totalitate hotărârea atacată și decizia în litigiu( ), propunem cel puțin reducerea cu 50 % a amenzii aplicate în valoare de 2,25 de milioane de euro.

VI – Cheltuieli de judecată

199. Potrivit articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură, când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.

200. În conformitate cu articolul 69 alineatul (2) coroborat cu articolul 118 din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Solvay a solicitat obligarea Comisiei la plata atât a cheltuielilor de judecată efectuate în cadrul procedurii de recurs, cât și a celor efectuate în primă instanță și întrucât Comisia, prin argumentele aduse, a căzut în pretenții în ambele instanțe, aceasta trebuie obligată la plata cheltuielilor efectuate în cadrul ambelor proceduri.

VII – Concluzie

201. Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:

1) Anulează Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 2009 pronunțată în cauza T‑58/01, Solvay/Comisia.

2) Anulează Decizia 2003/5/CE a Comisiei din 13 decembrie 2000.

3) Obligă Comisia la plata cheltuielilor de judecată efectuate în cadrul ambelor proceduri.