Cauzele conexate T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02

Bolloré SA și alții

împotriva

Comisiei Comunităților Europene

„Concurență — Înțelegeri — Piața hârtiei autocopiative — Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor — Durata încălcării — Gravitatea încălcării — Majorare în scop de descurajare — Circumstanțe agravante — Circumstanțe atenuante — Comunicarea privind cooperarea”

Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 26 aprilie 2007 ?II ‑ 0000

Sumarul hotărârii

1. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Acces la dosar

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului]

2. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Excluderea elementelor de probă care nu au fost comunicate întreprinderii destinatare

[art. 81 alin. (1) CE]

3. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Decizie care nu este identică cu comunicarea privind obiecțiunile — Încălcarea dreptului la apărare — Condiție

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului]

4. Concurență — Procedură administrativă — Inaplicabilitatea articolului 6 din Convenția europeană a drepturilor omului — Aplicabilitatea principiilor generale de drept comunitar

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 19 alin. (2)]

5. Acte ale instituțiilor — Acte adoptate în cadrul exercitării puterii de apreciere — Respectarea garanțiilor conferite persoanei supuse unei proceduri administrative

6. Concurență — Norme comunitare — Încălcare săvârșită de o filială —Răspundere atribuită societății‑mamă — Condiții

[art. 81 alin. (1) CE]

7. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Utilizarea ca mijloace de probă a declarațiilor altor întreprinderi care au participat la încălcare

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 11]

8. Concurență — Înțelegeri — Participarea unei întreprinderi la inițiative anticoncurențiale

[art. 81 alin. (1) CE]

9. Concurență — Înțelegeri — Răspundere atribuită unei întreprinderi

[art. 81 alin. (1) CE]

10. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Elemente de probă care trebuie reunite

[art. 81 alin. (1) CE]

11. Concurență — Înțelegeri — Practică concertată — Noțiune

[art. 81 alin. (1) CE]

12. Concurență — Norme comunitare — Încălcări — Amenzi — Stabilire — Criterii — Creșterea nivelului general al amenzilor

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

13. Concurență — Procedură administrativă — Comunicarea privind obiecțiunile — Conținut necesar

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului]

14. Concurență — Procedură administrativă — Comunicarea privind obiecțiunile — Conținut necesar

[art. 81 alin. (1) CE și art. 229 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 17 și art. 19 alin. (1)]

15. Concurență — Înțelegeri — Interdicție — Încălcări — Acorduri și practici concertate care pot fi considerate o încălcare unică

[art. 81 alin. (1) CE]

16. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare — Criterii — Gravitatea încălcării

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea Comisiei 98/C 9/03]

17. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare — Criterii — Impact concret asupra pieței

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03]

18. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03]

19. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare — Criterii — Gravitatea încălcării

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

20. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

21. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

22. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicările Comisiei 96/C 207/04 și 98/C 9/03]

23. Concurență — Amenzi —Cuantum — Determinare

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03]

24. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe agravante

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 2]

25. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 3]

26. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

27. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 3 a treia liniuță]

28. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare — Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii acuzate

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea Comisiei 96/C 207/04]

29. Concurență — Amenzi — Cuantum — Determinare — Criterii — Reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii acuzate

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 11 alin. (4) și (5) și art. 15 alin. (2); Comunicarea Comisiei 96/C 207/04, secțiunea D punctul 2]

30. Procedură — Cercetarea judecătorească — Solicitarea de a prezenta documente

[Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 65 și art. 66 alin. (1)]

1. Într‑o procedură de aplicare a normelor comunitare de concurență, pentru a permite întreprinderilor în cauză să se apere în mod efectiv împotriva obiecțiunilor formulate în ceea ce le privește în cadrul comunicării privind obiecțiunile, Comisia este obligată să permită accesul la întregul dosar de examinare, cu excepția documentelor care conțin secrete de afaceri ale altor întreprinderi sau alte informații confidențiale și a documentelor interne ale Comisiei.

În plus, dreptul întreprinderilor și al asociațiilor de întreprinderi la protecția secretelor lor de afaceri trebuie conciliat cu garantarea dreptului de acces la întregul dosar.

Prin urmare, în măsura în care Comisia consideră că anumite documente din dosarul său de examinare conțin secrete de afaceri sau alte informații confidențiale, trebuie să pregătească versiuni neconfidențiale ori trebuie ca acestea să fie pregătite de întreprinderile sau de asociațiile de întreprinderi de la care emană documentele în discuție. Dacă pregătirea versiunilor neconfidențiale ale tuturor documentelor se dovedește dificilă, părților în cauză trebuie să le fie transmisă o listă suficient de precisă de documente pentru a le permite să evalueze oportunitatea de a solicita accesul la documente specifice.

(a se vedea punctele 45 și 46)

2. Întrucât documentele necomunicate părților în cauză în cursul procedurii administrative nu constituie mijloace de probă opozabile, este necesar ca aceste documente să nu fie reținute drept mijloace de probă, dacă se dovedește că, în decizia finală, Comisia s‑a întemeiat pe documente care nu au figurat în dosarul de examinare și care nu au fost comunicate reclamantelor.

Rezultă că, în măsura în care, pentru stabilirea existenței unei încălcări într‑o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia înțelege să se întemeieze pe un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau pe un document anexat la un asemenea răspuns, celorlalte părți implicate în această procedură trebuie să li se acorde posibilitatea să se pronunțe asupra unui asemenea element de probă.

(a se vedea punctele 56 și 57)

3. Comunicarea privind obiecțiunile trebuie să conțină o expunere a obiecțiunilor, redactată în termeni suficient de clari, chiar dacă sunt sumari, pentru a permite persoanelor în cauză să ia cunoștință în mod efectiv de comportamentele care le sunt imputate de Comisie. Într‑adevăr, numai pe baza acestei condiții, comunicarea privind obiecțiunile poate să îndeplinească funcția care îi este atribuită prin regulamentele comunitare și care constă în furnizarea tuturor elementelor necesare întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi pentru ca acestea să își expună în mod util apărarea înainte ca o decizie definitivă să fie adoptată de Comisie.

Această cerință nu este îndeplinită în cazul în care printr‑o decizie se atribuie unei societăți‑mamă răspunderea pentru încălcare pentru motivul, pe de o parte, al participării filialei sale la o înțelegere și, pe de altă parte, al implicării directe a societății‑mamă în activitățile înțelegerii, în condițiile în care comunicarea privind obiecțiunile nu permite societății‑mamă să ia cunoștință de obiecțiunea întemeiată pe implicarea sa directă în încălcare, nici chiar de faptele reținute în final în decizie în susținerea acestei obiecțiuni.

Cu toate acestea, deși decizia Comisiei conține noi susțineri în fapt sau în drept cu privire la care întreprinderile în cauză nu au fost audiate, viciul constatat nu va determina anularea deciziei sub acest aspect decât în măsura în care susținerile respective nu pot fi dovedite în mod temeinic pe baza altor elemente reținute în decizie și cu privire la care întreprinderile în cauză au avut ocazia să își susțină punctul de vedere.

Pe de altă parte, în măsura în care anumite motive ale deciziei sunt, prin ele însele, de natură să o justifice în mod temeinic, viciile care ar putea afecta alte motive ale actului nu au niciun efect asupra dispozitivului acestuia.

(a se vedea punctele 67, 71, 77 şi 79-81)

4. Deși Comisia nu reprezintă o instanță în înțelesul articolului 6 din Convenția europeană a drepturilor omului și deși amenzile aplicate de Comisie nu au caracter penal, nu este mai puțin adevărat că, în cursul procedurii administrative, Comisia este obligată să respecte principiile generale de drept comunitar.

Cu toate acestea, pe de o parte, deși poate să audieze persoane fizice sau juridice atunci când consideră necesar, Comisia nu dispune de dreptul de a cita martori ai acuzării fără să fi obținut acordul lor și, pe de altă parte, faptul că dispozițiile dreptului comunitar al concurenței nu prevăd obligația Comisiei de a cita martorii apărării, a căror mărturie ar fi solicitată, nu este contrar principiilor sus‑menționate.

(a se vedea punctele 86 și 87)

5. În cazurile în care instituțiile Comunității dispun de o putere de apreciere pentru a fi în măsură să își îndeplinească atribuțiile, cu atât mai mult respectarea garanțiilor conferite de ordinea juridică comunitară în cadrul procedurilor administrative are o importanță fundamentală. Printre aceste garanții se înscrie în special obligația instituției competente de a examina, cu atenție și cu imparțialitate, toate elementele pertinente ale cauzei.

(a se vedea punctul 92)

6. Faptul că filiala are personalitate juridică distinctă nu este suficient pentru a înlătura posibilitatea ca societății‑mamă să i se impute comportamentul acesteia, în special atunci când filiala nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă.

În această privință, numai elementul referitor la deținerea întregului capital social al filialei, deși constituie un indiciu puternic al existenței unei puteri decisive de influențare de către societatea‑mamă a comportamentului pe piață al filialei, nu este suficient pentru ca societății‑mamă să îi fie imputată răspunderea pentru comportamentul filialei. Este necesară prezentarea unui alt element decât gradul de participare, însă acesta poate consta și în informații. Nu este obligatoriu ca acest element suplimentar să constea în dovada unor instrucțiuni de a participa la comportamente anticoncurențiale, date în mod efectiv filialei de societatea‑mamă.

(a se vedea punctele 131 și 132)

7. Declarația unei întreprinderi acuzate de participarea la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de multe alte întreprinderi, de asemenea acuzate, nu poate fi considerată o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă dacă nu este susținută de alte elemente de probă.

Pe de altă parte, declarațiile care sunt contrare interesului celui care le dă trebuie, în principiu, să fie considerate elemente de probă care prezintă o încredere deosebită.

(a se vedea punctele 166 și 167)

8. Este suficient să se demonstreze, de către Comisie, că întreprinderea în cauză a participat la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri de natură anticoncurențială, fără să se fi opus în mod vădit, pentru a dovedi în mod temeinic participarea întreprinderii respective la înțelegere. În cazul în care participarea la asemenea reuniuni a fost dovedită, îi revine întreprinderii respective obligația de a prezenta informații de natură să demonstreze că participarea sa la acele reuniuni era lipsită de orice spirit anticoncurențial prin dovedirea faptului că le comunicase concurenților săi că participa la acele reuniuni având o optică diferită de a acestora.

Motivul care stă la baza acestui principiu de drept este acela că, prin participarea la o asemenea reuniune fără a se distanța în mod public de conținutul acesteia, întreprinderea a dat de înțeles celorlalți participanți că susținea rezultatul reuniunii respective și că s‑ar fi conformat acestuia.

În plus, faptul că o întreprindere nu dă curs rezultatelor unei asemenea reuniuni nu este de natură să înlăture răspunderea sa pentru participarea la o înțelegere, cu excepția cazului în care se distanțează în mod public de conținutul acesteia.

În cazul în care acest sistem de reuniuni se înscrie într‑o serie de eforturi ale întreprinderilor în cauză ce urmăresc un singur scop economic, și anume denaturarea evoluției normale a prețurilor pe piața relevantă, ar fi artificială subdivizarea în mai multe încălcări distincte a acestui comportament continuu, caracterizat printr‑o singură finalitate.

(a se vedea punctele 188, 189, 196, 312, 360 și 424)

9. O întreprindere care a participat la o încălcare multiformă a normelor comunitare de concurență prin comportamente ce îi sunt proprii, care intră în noțiunea de acord sau de practică concertată având un obiect anticoncurențial în înțelesul articolului 81 alineatul (1) CE și care urmărește să contribuie la realizarea încălcării în ansamblu poate fi responsabilă și de comportamentele adoptate de alte întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări pe toată perioada participării sale la încălcarea respectivă, în cazul în care s‑a dovedit că întreprinderea în discuție are cunoștință de comportamentele ilicite ale celorlalți participanți sau că poate să le prevadă în mod rezonabil și că este gata să accepte riscurile care decurg din această situație.

Nu este suficientă doar identitatea de obiect între un acord la care a participat o întreprindere și o înțelegere globală pentru a‑i imputa acestei întreprinderi participarea la înțelegerea globală. Într‑adevăr, numai dacă întreprinderea, în cazul în care participă la acest acord, cunoștea sau ar fi trebuit să cunoască faptul că, procedând astfel, se alătura unei înțelegeri globale, participarea sa la acordul respectiv poate constitui expresia aderării sale la această înțelegere globală.

(a se vedea punctele 207, 209 și 236)

10. În ceea ce privește administrarea dovezii unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisiei îi revine obligația de a proba încălcările pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, în mod temeinic, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări.

Este necesar să fie prezentate de către Comisie dovezi precise și concordante pentru a întemeia convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită. Cu toate acestea, fiecare dintre dovezile prezentate de Comisie nu trebuie să răspundă în mod necesar acestor criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe.

(a se vedea punctele 256-258)

11. Cerința autonomiei politicii oricărui operator economic, inerentă dispozițiilor tratatului referitoare la concurență, se opune în mod strict oricărui contact direct sau indirect între asemenea operatori de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui asemenea concurent comportamentul pe care a decis sau pe care preconizează să îl exercite operatorul respectiv pe piață, atunci când aceste contacte au ca obiect sau ca efect să determine condiții de concurență care nu ar corespunde condițiilor normale ale pieței în cauză. În această privință, trebuie să se prezume, cu excepția situației în care proba contrară este prezentată de operatorii interesați cărora le incumbă această obligație, că întreprinderile care participă la coluziune și care rămân active pe piață iau în considerare informațiile schimbate cu concurenții lor pentru a-și stabili comportamentul pe această piață.

(a se vedea punctul 291)

12. Faptul că, în trecut, Comisia a aplicat amenzi de un anumit nivel pentru anumite tipuri de încălcări nu o poate priva de posibilitatea de a ridica acest nivel în limitele indicate în Regulamentul nr. 17, dacă acest lucru este necesar pentru a asigura punerea în aplicare a politicii comunitare privind concurența.

Aplicarea eficientă a normelor comunitare de concurență impune posibilitatea adaptării de către Comisie în orice moment a nivelului amenzilor la nevoile acestei politici.

Întreprinderile implicate într‑o procedură administrativă care poate avea ca efect aplicarea unei amenzi nu pot să dobândească încredere legitimă în faptul că nu va fi depășit de Comisie nivelul amenzilor aplicate anterior.

(a se vedea punctele 376 și 377)

13. Din momentul în care a indicat elementele de fapt și de drept pe care s‑ar baza pentru calculul cuantumurilor amenzilor, Comisia nu este obligată să precizeze modul în care se va servi de fiecare dintre aceste elemente pentru a determina nivelul amenzii. Într‑adevăr, comunicarea unor informații privind nivelul amenzilor preconizate, atât timp cât întreprinderilor nu li s‑a dat posibilitatea să își prezinte observațiile cu privire la obiecțiunile reținute împotriva lor, ar însemna ca decizia Comisiei să fie anticipată în mod inadecvat.

În consecință, Comisia nu mai este obligată ca, în cursul procedurii administrative, să comunice întreprinderilor în cauză intenția de a aplica o nouă metodă de calcul al cuantumului amenzilor.

(a se vedea punctele 392 și 403)

14. Din momentul în care Comisia indică în mod expres, în comunicarea privind obiecțiunile, că va examina dacă este necesar să aplice amenzi întreprinderilor în cauză și enunță principalele elemente de fapt și de drept susceptibile să conducă la aplicarea unei amenzi, precum gravitatea și durata presupusei încălcări și împrejurarea că aceasta a fost săvârșită „cu intenție sau din neglijență”, aceasta își îndeplinește obligația de a respecta dreptul întreprinderilor de a fi audiate. Procedând astfel, Comisia le acordă elementele necesare pentru a se apăra nu numai împotriva unei constatări a încălcării, ci și împotriva aplicării unei amenzi.

Rezultă că, în ceea ce privește determinarea cuantumului amenzilor aplicate pentru încălcarea normelor de concurență, dreptul la apărare al întreprinderilor în cauză este garantat la Comisie prin posibilitatea de a face observații cu privire la durata, la gravitatea și la caracterul anticoncurențial al faptelor imputate. Pe de altă parte, întreprinderile beneficiază de o garanție suplimentară în ceea ce privește determinarea cuantumului amenzilor, în măsura în care Tribunalul statuează în exercitarea competenței sale de fond și poate în special să anuleze sau să reducă amenda, în temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 17.

(a se vedea punctele 397 și 398)

15. Deși faptul că o întreprindere nu a participat la toate elementele constitutive ale unei înțelegeri nu este pertinent pentru dovedirea existenței încălcării, un asemenea element trebuie luat în considerare în cadrul aprecierii gravității încălcării și, dacă este cazul, a stabilirii amenzii.

(a se vedea punctul 429)

16. În cadrul determinării cuantumului amenzilor pentru încălcarea normelor comunitare de concurență, aprecierea gravității încălcării trebuie efectuată ținând seama în special de natura restrângerilor concurenței.

Încălcările ce constau în stabilirea prețurilor și în împărțirea piețelor trebuie considerate în mod special grave, din moment ce presupun o intervenție directă asupra parametrilor esențiali ai concurenței pe piața relevantă.

Cu toate acestea, calificarea drept încălcare foarte gravă nu este supusă existenței unei compartimentări a pieței. Dimpotrivă, se prezumă că înțelegerile orizontale referitoare la carteluri de prețuri sau la cote de împărțire a piețelor aduc atingere bunei funcționări a pieței interne și o asemenea calificare poate, în plus, să fie reținută în privința altor practici de natură să producă un asemenea efect.

Într‑adevăr, nici din jurisprudență, nici din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu reiese că această calificare drept încălcare foarte gravă presupune cumulul mai multora dintre aceste practici. Chiar numai o înțelegere orizontală cu privire la prețuri poate să constituie o asemenea încălcare, dacă aceasta compromite buna funcționare a pieței.

În plus, nici din jurisprudență, nici din liniile directoare sus‑menționate nu rezultă că, pentru a fi calificată drept încălcare foarte gravă, înțelegerea trebuie să conțină structuri instituționale specifice.

(a se vedea punctele 434-437 și 441)

17. Potrivit Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, la evaluarea caracterului gravității încălcării trebuie să se țină seama de natura acesteia, de impactul real al acesteia asupra pieței, atunci când poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante. Liniile directoare menționate nu leagă așadar în mod direct gravitatea încălcării de impactul acesteia. Impactul real reprezintă doar un element printre altele de care trebuie chiar să se facă abstracție atunci când nu poate fi măsurat.

(a se vedea punctul 447)

18. Numai faptul că piața este în declin și că anumite întreprinderi suferă pierderi nu poate să se opună creării unei înțelegeri, și nici aplicării articolului 81 CE. În plus, situația dificilă de pe piață nu poate determina lipsa impactului înțelegerii. Într‑adevăr, creșteri de prețuri convenite pot permite controlarea sau limitarea scăderii prețurilor, denaturând astfel concurența.

În plus, atunci când sancționează o încălcare a normelor comunitare de concurență, Comisia nu este obligată să considere drept circumstanță atenuantă starea financiară defavorabilă a sectorului în cauză și, numai pentru faptul că a ținut seama, în cauzele precedente, de situația economică a sectorului drept circumstanță atenuantă, Comisia nu trebuie în mod necesar să continue să respecte această practică. Într‑adevăr, ca regulă generală, cartelurile iau naștere în momentul în care un sector cunoaște dificultăți.

(a se vedea punctele 462 și 663)

19. Printre elementele de apreciere a gravității încălcării pot să figureze, dacă este cazul, volumul și valoarea mărfurilor care fac obiectul încălcării, dimensiunea și puterea economică a întreprinderii și, în consecință, influența pe care aceasta a putut să o exercite pe piață. Pe de o parte, rezultă că, în vederea determinării cuantumului amenzii, este permis să se țină seama atât de cifra de afaceri globală a întreprinderii, care reprezintă o informație, chiar aproximativă și imperfectă, a dimensiunii și a puterii sale economice, cât și de partea din această cifră ce provine din vânzarea mărfurilor care fac obiectul încălcării și care este așadar de natură să dea o informație asupra amplorii acesteia. Pe de altă parte, rezultă de aici că nu trebuie atribuită nici uneia, nici celeilalte dintre aceste cifre de afaceri o importanță disproporționată față de alte elemente de apreciere, astfel încât determinarea cuantumului unei amenzi adecvate nu poate fi rezultatul unui simplu calcul bazat pe cifra de afaceri globală.

(a se vedea punctul 468)

20. Comisia nu este obligată ca, în cadrul determinării cuantumului amenzilor în funcție de gravitatea și de durata încălcării în discuție, să efectueze calculul amenzii pornind de la cuantumurile întemeiate pe cifra de afaceri a întreprinderilor în cauză, și nici să garanteze că, în cazul în care sunt aplicate amenzi mai multor întreprinderi implicate în aceeași încălcare, cuantumurile finale ale amenzilor la care s‑a ajuns prin calculul efectuat pentru întreprinderile în cauză reflectă orice diferențiere între acestea în ceea ce privește cifrele lor de afaceri globale sau cifrele lor de afaceri pe piața relevantă a produsului.

(a se vedea punctul 484)

21. Atunci când Comisia împarte întreprinderile în cauză în categorii în vederea determinării cuantumului amenzilor, stabilirea pragurilor pentru fiecare dintre categoriile astfel identificate trebuie să fie coerentă și justificată în mod obiectiv. În măsura în care sunt de natură să ofere o informație cu privire la importanța întreprinderii, aceste elemente, și anume cifra de afaceri rezultată din vânzarea produsului în Spațiul Economic European și cotele de piață, pot fi luate în considerare de Comisie în acest cadru.

Recurgerea la cotele de piață, printre alte elemente, pentru a efectua o diferențiere între întreprinderi ar fi contrară principiului egalității de tratament dacă nu s‑ar aplica tuturor întreprinderilor în cauză.

(a se vedea punctele 504, 507 și 511)

22. Luarea în considerare, la stabilirea cuantumului de plecare, a efectului de descurajare al amenzilor aplicate pentru încălcarea normelor comunitare de concurență face parte integrantă din ponderarea amenzilor în funcție de gravitatea încălcării.

Comisia poate aplica amenzi mai ridicate unei întreprinderi ale cărei acte pe piață, având în vedere faptul că ocupă un loc determinant în interiorul pieței, au avut un impact mai important decât cel al altor întreprinderi care au comis aceeași încălcare. O asemenea modalitate de calculare a cuantumului amenzii corespunde în special necesității ca aceasta să fie suficient de descurajatoare.

Majorarea în scop de descurajare a amenzilor aplicate pentru încălcarea normelor de concurență nu este incompatibilă cu aplicarea Comunicării privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora, întrucât aceste două elemente sunt în mod vădit diferite, iar aplicarea simultană a acestora nu poate fi considerată contradictorie. Într‑adevăr, majorarea amenzii în scop de descurajare se înscrie în etapa calculului amenzii care sancționează încălcarea săvârșită. Odată ce acest cuantum a fost determinat, aplicarea comunicării privind cooperarea urmărește să recompenseze ulterior întreprinderile care au decis să coopereze cu Comisia. Faptul că o întreprindere decide să coopereze în cadrul unei investigații pentru a obține o reducere a amenzii care i‑a fost aplicată în acest context nu garantează în niciun fel că aceasta se va abține în viitor să săvârșească o încălcare similară.

(a se vedea punctele 526, 540 și 541)

23. În cadrul determinării cuantumului amenzilor pentru încălcarea normelor comunitare de concurență, Comisia poate efectua o primă majorare a cuantumului de plecare al amenzii întemeindu‑se pe importanța întreprinderii pe piața relevantă a produsului, iar apoi, a doua majorare cu scop de descurajare, luând în considerare întreaga activitate a întreprinderii sau a grupului din care face aceasta parte în vederea luării în considerare a resurselor sale globale. Într‑adevăr, aceste două majorări nu iau în considerare aceleași elemente.

(a se vedea punctele 535 și 536)

24. Atunci când o încălcare a normelor comunitare de concurență a fost săvârșită de mai multe întreprinderi, în cadrul determinării cuantumului amenzilor trebuie examinată gravitatea relativă a participării fiecăreia dintre acestea, ceea ce implică în special stabilirea rolurilor respective în încălcare pe durata participării la aceasta. De aici rezultă în special că rolul de „conducător” avut de una sau de mai multe întreprinderi în cadrul unei înțelegeri trebuie luat în considerare în scopul calculării cuantumului amenzii, în măsura în care întreprinderile care au avut un asemenea rol trebuie, din acest motiv, să aibă o răspundere specială față de celelalte întreprinderi. Conform acestor principii, punctul 2 din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, adoptate de Comisie, stabilește, sub titlul de circumstanțe agravante, o listă neexhaustivă de circumstanțe care pot conduce la o majorare a cuantumului de bază al amenzii care cuprinde mai ales rolul de „conducător sau de instigator al încălcării”.

(a se vedea punctele 561 și 622)

25. Deși circumstanțele enumerate în lista care figurează la punctul 3 din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO sunt cu siguranță printre cele care pot fi luate în considerare de Comisie într‑un caz determinat, aceasta nu este obligată să acorde în mod automat o reducere suplimentară în acest temei, din moment ce o întreprindere prezintă elemente de natură să indice prezența uneia dintre aceste circumstanțe. Într‑adevăr, caracterul adecvat al unei eventuale reduceri a amenzii în temeiul circumstanțelor atenuante trebuie să fie apreciat din punct de vedere global, ținând seama de ansamblul circumstanțelor pertinente. În lipsa unei mențiuni de natură imperativă în cuprinsul liniilor directoare în ceea ce privește circumstanțele atenuante de care să se țină seama, Comisia a păstrat o anumită marjă de apreciere pentru a aprecia în mod global importanța unei eventuale reduceri a cuantumului amenzii în temeiul circumstanțelor atenuante.

(a se vedea punctele 602 și 624)

26. Existența unor amenințări și a unor presiuni exercitate asupra unei întreprinderi nu schimbă cu nimic realitatea și gravitatea încălcării normelor comunitare de concurență și nu poate constitui o circumstanță atenuantă. Într‑adevăr, o întreprindere care participă alături de alte întreprinderi la activități anticoncurențiale poate denunța presiunile la autoritățile competente și poate introduce la Comisie o plângere în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 17 mai degrabă decât să participe la înțelegere. Această considerație este valabilă în privința întreprinderilor care iau parte la înțelegere, fără să fie necesar să se efectueze o distincție în funcție de gradul pretins al intensității presiunilor invocate.

(a se vedea punctele 638 și 639)

27. Încetarea încălcărilor încă de la primele intervenții ale Comisiei figurează printre circumstanțele atenuante enumerate expres la punctul 3 din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO.

Cu toate acestea, în general, Comisia nu poate să fie obligată nici să rețină o continuare a încălcării drept circumstanță agravantă, nici să considere încetarea unei încălcări drept circumstanță atenuantă.

Pe de altă parte, atunci când data încetării încălcării este anterioară primelor intervenții sau investigații ale Comisiei, aplicarea unei reduceri s‑ar adăuga luării în considerare pentru calculul amenzilor, în conformitate cu liniile directoare sus‑menționate, a duratei încălcărilor. Această luare în considerare are drept obiectiv chiar sancționarea mai severă a întreprinderilor care încalcă normele în materia concurenței pe o perioadă prelungită față de cele ale căror încălcări sunt de scurtă durată. Astfel, reducerea cuantumului unei amenzi cu motivarea că o întreprindere și‑a încetat comportamentele ilicite înainte de primele investigații ale Comisiei ar avea ca efect avantajarea pentru a doua oară a responsabililor pentru o încălcare de scurtă durată.

(a se vedea punctele 643-646)

28. Din textul secțiunii B litera (b) din Comunicarea privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri reiese că „prima” întreprindere nu trebuie să fi furnizat toate elementele care să dovedească toate detaliile funcționării înțelegerii, ci este suficient ca aceasta să furnizeze „elemente decisive”. În special, acest text nu impune ca elementele furnizate să fie, singure, „suficiente” pentru elaborarea unei comunicări privind obiecțiunile sau pentru adoptarea unei decizii finale de constatare a existenței unei încălcări.

Pe de altă parte, din comunicarea privind cooperarea reiese în mod clar că împrejurarea de a fi prima întreprindere care furnizează elemente determinante este importantă pentru aplicarea secțiunilor B și C, însă nu și pentru secțiunea D, care nu face nicio trimitere și nu acordă niciun beneficiu pentru anterioritatea cooperării unei întreprinderi față de alta.

(a se vedea punctele 692 și 697)

29. O reducere a cuantumului amenzii acordată în temeiul cooperării în cursul procedurii administrative nu este justificată decât atunci când comportamentul întreprinderii în cauză a permis Comisiei să constate încălcarea cu mai puțină dificultate și, după caz, să îi pună capăt.

Comisia dispune de o putere de apreciere în această privință, după cum reiese din cuprinsul secțiunii D punctul 2 din Comunicarea privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri.

În plus și mai ales, o reducere acordată în temeiul comunicării privind cooperarea nu poate fi justificată decât atunci când informațiile furnizate și, în general, când comportamentul întreprinderii în cauză demonstrează o veritabilă cooperare din partea acesteia.

Mărturisirile însoțite de rezerve sau de declarații echivoce nu semnifică o veritabilă cooperare și nu sunt de natură să faciliteze sarcina Comisiei deoarece necesită investigații. Acest fapt este cu atât mai adevărat cu cât aceste rezerve privesc puncte precum, în speță, durata încălcării, cotele de vânzare, cotele de piață sau schimbul de informații.

(a se vedea punctele 716 și 717)

30. În cursul procedurii la instanța comunitară, documentele interne ale Comisiei aferente unei proceduri de aplicare a normelor comunitare de concurență nu sunt aduse la cunoștința reclamanților, în afara cazului în care circumstanțe excepționale ale cauzei impun acest lucru pe baza unor indicii serioase care trebuie furnizate de aceștia.

(a se vedea punctul 736)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)

26 aprilie 2007( )

„Concurență – Înțelegeri − Piața hârtiei autocopiative – Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor – Durata încălcării – Gravitatea încălcării – Majorare în scop de descurajare – Circumstanțe agravante – Circumstanțe atenuante – Comunicarea privind cooperarea”

În cauzele conexate T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02,

Bolloré SA, cu sediul în Puteaux (Franța), reprezentată de R. Saint‑Esteben și H. Calvet, avocats,

reclamantă în cauza T‑109/02,

Arjo Wiggins Appleton Ltd, cu sediul în Basingstoke (Regatul Unit), reprezentată de F. Brunet, avocat, de domnii J. Temple Lang, solicitor, și J. Grierson, barrister,

reclamantă în cauza T‑118/02,

susținută de

Regatul Belgiei, reprezentat de doamna A. Snoecx și de domnul M. Wimmer, în calitate de agenți,

intervenientă în cauza T‑118/02,

Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld GmbH, fostă Stora Carbonless Paper GmbH, cu sediul în Bielefeld (Germania), reprezentată de I. van Bael, avocat, și de domnul A. Kmiecik, solicitor,

reclamantă în cauza T‑122/02,

Papierfabrik August Koehler AG, cu sediul în Oberkirch (Germania), reprezentată de I. Brinker și S. Hirsbrunner, avocats,

reclamantă în cauza T‑125/02,

M‑real Zanders GmbH, fostă Zanders Feinpapiere AG, cu sediul în Bergisch Gladbach (Germania), reprezentată de J. Burrichter și M. Wirtz, avocats,

reclamantă în cauza T‑126/02,

Papeteries Mougeot SA, cu sediul în Laval‑sur‑Vologne (Franța), reprezentată inițial de G. Barsi, J. Baumgartner și J.‑P. Hordies și ulterior de G. Barsi și J. Baumgartner, avocats,

reclamantă în cauza T‑128/02,

Torraspapel, SA, cu sediul în Barcelona (Spania), reprezentată de O. Brouwer, F. Cantos și C. Schillemans, avocats,

reclamantă în cauza T‑129/02,

Distribuidora Vizcaína de Papeles, SL, cu sediul în Derio (Spania), reprezentată de E. Pérez Medrano și I. Delgado González, avocats,

reclamantă în cauza T‑132/02,

Papelera Guipuzcoana de Zicuñaga, SA, cu sediul în Hernani (Spania), reprezentată de I. Quintana Aguirre, avocat,

reclamantă în cauza T‑136/02,

împotriva

Comisiei Comunităților Europene, reprezentată, în cauzele T‑109/02 și T‑128/02, de domnii W. Mölls și F. Castillo de la Torre, în calitate de agenți, asistați de N. Coutrelis, avocat, în cauzele T‑118/02 și T‑129/02, de domnii Mölls și A. Whelan, în calitate de agenți, asistați de M. van der Woude, avocat, în cauza T‑122/02, inițial de domnii R. Wainwright și Mölls și ulterior de domnii Wainwright și Whelan, în calitate de agenți, în cauzele T‑125/02 și T‑126/02, de domnii Mölls și Castillo de la Torre, asistați de H.‑J. Freund, avocat, în cauzele T‑132/02 și T‑136/02, de domnii Mölls și Castillo de la Torre, asistați de J. Rivas Andrés și J. Gutiérrez Gisbert, avocats,

pârâtă,

având ca obiect anularea Deciziei 2004/337/CE a Comisiei din 20 decembrie 2001 privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE și a articolului 53 din Acordul SEE (cauza COMP/E‑1/36.212 – Hârtie autocopiativă) (JO 2004, L 115, p. 1) sau, în subsidiar, reducerea amenzii aplicate reclamantelor prin această decizie,

TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a cincea),

compus din domnul M. Vilaras, președinte, domnii F. Dehousse și D. Šváby, judecători,

grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședințelor din 2 iunie 2005 (T‑132/02 și T‑136/02), din 7 iunie 2005 (T‑109/02 și T‑128/02), din 14 iunie 2005 (T‑122/02), din 16 iunie 2005 (T‑118/02 și T‑129/02) și din 21 iunie 2005 (T‑125/02 și T‑126/02),

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 În toamna anului 1996, grupul Sappi de producție a hârtiei, a cărui societate‑mamă este Sappi Ltd, a furnizat Comisiei informații și documente care i‑au dat acesteia motive să suspecteze că exista sau că existase o înțelegere ocultă privind stabilirea prețurilor în sectorul hârtiei autocopiative, în care Sappi era prezent în calitate de producător.

2 Pe baza elementelor comunicate de Sappi, Comisia a efectuat investigații la anumiți producători de hârtie autocopiativă, în temeiul articolului 14 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81] și [82] din tratat (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3). Astfel, investigațiile prevăzute la articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 au fost efectuate la 18 și la 19 februarie 1997, în incintele întreprinderilor Arjo Wiggins Belgium SA, Papeteries Mougeot SA (denumită în continuare „Mougeot”), Torraspapel, SA, Sarriopapel y Celulosa, SA (denumită în continuare „Sarrió”) și Grupo Torras, SA. În plus, în perioada iulie‑decembrie 1997 au fost realizate investigații în temeiul articolului 14 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 la întreprinderile Sappi, Arjo Wiggins Appleton plc (denumită în continuare „AWA”), Arjo Wiggins Europe Holdings Ltd, Arjo Wiggins SA și la filiala acesteia Guérimand SA, la Mougeot, Torraspapel, Sarrió, Unipapel, Sociedade Comercial de Celulose e Papel Lda, Stora Carbonless Paper GmbH (denumită în continuare „Stora”, fostă Stora‑Feldmühle AG) și la Papierfabrik August Koehler AG (denumită în continuare „Koehler”).

3 În anul 1999, Comisia a adresat solicitări de informații, în conformitate cu articolul 11 din Regulamentul nr. 17, întreprinderilor AWA, Mougeot, Torraspapel, Cartiere Sottrici Binda SpA (denumită în continuare „Binda”), Carrs Paper Ltd (denumită în continuare „Carrs”), Distribuidora Vizcaína de Papeles, SL (denumită în continuare „Divipa”), Ekman Iberica, SA (denumitã în continuare Ekman), Papelera Guipuzcoana de Zicuñaga, SA (denumitã în continuare Zicuñaga), Koehler, Stora, Zanders Feinpapier AG (denumită în continuare „Zanders”) și Copigraph SA. În aceste solicitări, întreprinderile în cauză au fost invitate să furnizeze informații referitoare la anunțurile de creșteri de prețuri, la volumele de vânzări, la clienții acestora, la cifra de afaceri și la întâlnirile acestora cu concurenți.

4 În răspunsul dat la solicitarea de informații, AWA, Stora și Copigraph și‑au recunoscut participarea la reuniuni multilaterale în cadrul înțelegerii desfășurate între producătorii de hârtie autocopiativă. Aceste întreprinderi au furnizat Comisiei diferite documente și informații.

5 Cu referire la Mougeot, această întreprindere a contactat Comisia la 14 aprilie 1999, declarând că era dispusă să coopereze în cadrul investigației realizate potrivit Comunicării Comisiei privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare „comunicarea privind cooperarea”). Aceasta a recunoscut existența unei înțelegeri având ca obiect stabilirea prețurilor hârtiei autocopiative și a furnizat Comisiei informații asupra structurii cartelului, îndeosebi asupra diferitelor reuniuni la care au asistat reprezentanții săi.

6 La 26 iulie 2000, Comisia a inițiat procedura în prezenta cauză și a adoptat o comunicare privind obiecțiunile (denumită în continuare „CO”) pe care a adresat‑o către 17 întreprinderi, printre care AWA, Bolloré SA și filiala acesteia Copigraph, Carrs, Zicuñaga, Divipa, Mitsubishi HiTech Paper Bielefeld GmbH (denumitã în continuare MHTP), fostã Stora, Mougeot, Koehler, Sappi, Torraspapel și Zanders. Aceste întreprinderi au avut acces la dosarul de examinare al Comisiei sub forma unei copii pe CD‑ROM, care le‑a fost trimisă la 1 august 2000.

7 Cu excepția Binda, International Paper și Mitsubishi Paper Mills Ltd, toate întreprinderile destinatare ale CO au depus observații scrise ca răspuns la obiecțiunile invocate de Comisie.

8 Audierea s‑a desfășurat la 8 și la 9 martie 2001.

9 După consultarea comitetului consultativ privind înțelegerile și pozițiile dominante și având în vedere raportul final al consilierului‑auditor, la 20 decembrie 2001, Comisia a adoptat Decizia 2004/337/CE privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) (cauza COMP/E-1/36.212 – Hârtie autocopiativă) (JO 2004, L 115, p. 1, denumită în continuare „decizia”).

10 La articolul 1 primul paragraf din decizie, Comisia constată că 11 întreprinderi au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 alineatul (1) din Acordul SEE prin participarea la un ansamblu de acorduri și de practici concertate în sectorul hârtiei autocopiative.

11 La articolul 1 al doilea paragraf din decizie, Comisia constată că AWA, Bolloré, MHTP, Koehler, Sappi, Torraspapel și Zanders au participat la încălcare din luna ianuarie 1992 până în luna septembrie 1995, Carrs, din luna ianuarie 1993 până în luna septembrie 1995, Divipa, din luna martie 1992 până în luna ianuarie 1995, Zicuñaga, din luna octombrie 1993 până în luna ianuarie 1995 și Mougeot, din luna mai 1992 până în luna septembrie 1995.

12 La articolul 2 din decizie se impune întreprinderilor menționate la articolul 1 să înceteze încălcarea la care se referă acel articol, dacă acestea nu au făcut‑o deja, și să se abțină, în cadrul activităților legate de hârtia autocopiativă, de la orice acord sau de la orice practică concertată care ar putea avea obiect sau efect identic sau asemănător cu cel al încălcării.

13 Potrivit articolului 3 primul paragraf din decizie, întreprinderilor în cauză le‑au fost aplicate următoarele amenzi:

– AWA: 184,27 milioane de euro;

– Bolloré: 22,68 milioane de euro;

– Carrs: 1,57 milioane de euro;

– Divipa: 1,75 milioane de euro;

– MHTP: 21,24 milioane de euro;

– Zicuñaga: 1,54 milioane de euro;

– Mougeot: 3,64 milioane de euro;

– Koehler: 33,07 milioane de euro;

– Sappi Ltd: 0 euro;

– Torraspapel: 14,17 milioane de euro;

– Zanders: 29,76 milioane de euro.

14 Potrivit articolului 3 al doilea paragraf din decizie, amenzile trebuie plătite în termen de trei luni de la data notificării deciziei. Articolul 3 al treilea paragraf din decizie dispune că, la expirarea acestui termen, sunt datorate în mod automat dobânzi la o rată egală cu rata dobânzii aplicate de Banca Centrală Europeană pentru principalele sale operațiuni de refinanțare la 1 decembrie 2001, majorată cu 3,5 %, adică 6,77 %.

15 Cele 11 întreprinderi menționate la articolele 1 și 2 din decizie sunt destinatare ale acesteia.

16 Reiese din decizie [considerentul (77)] că părțile la înțelegere au hotărât de comun acord un plan anticoncurențial global care urmărea, în esență, să îmbunătățească rentabilitatea participanților prin majorări colective ale prețurilor. Potrivit deciziei, în cadrul acestui plan global, principalul obiectiv al înțelegerii consta în a se pune de acord cu privire la creșterile de prețuri și la calendarul punerii în aplicare a acestora.

17 În acest scop, ar fi fost organizate reuniuni la diferite niveluri, general, național sau regional. Potrivit considerentului (89) al deciziei, reuniunile generale ale cartelului erau urmate de o serie de reuniuni naționale sau regionale având ca obiect asigurarea aplicării, pe fiecare piață, a creșterilor de prețuri convenite în cadrul reuniunilor generale. În cursul acestor reuniuni, participanții schimbau informații detaliate și individuale cu privire la prețurile și la volumele de vânzare [considerentul (97)]. În cadrul anumitor reuniuni naționale ale cartelului, în vederea asigurării aplicării creșterilor de prețuri convenite, erau atribuite cote de vânzare fiecărui participant și erau stabilite cote de piață pentru fiecare dintre aceștia [considerentul (81)].

18 Comisia a considerat că toți operatorii principali din SEE participaseră la aranjamentele constitutive ale înțelegerii și că acestea erau concepute, conduse și încurajate la niveluri ierarhic superioare ale fiecărei întreprinderi participante. Prin însăși natura sa, punerea în aplicare a acestui tip de înțelegere ar determina în mod automat o gravă denaturare a concurenței [considerentul (377)]. Având în vedere natura comportamentului examinat, impactul concret al acestuia pe piața hârtiei autocopiative și faptul că a vizat piața comună în ansamblu și, după constituirea acestuia, SEE în ansamblu, Comisia a considerat că întreprinderile destinatare ale deciziei săvârșiseră o încălcare foarte gravă a articolului 81 alineatul (1) CE și a articolului 53 alineatul (1) din Acordul SEE [considerentul (404)].

19 Pentru determinarea cuantumului de plecare al amenzii în funcție de gravitatea încălcării, Comisia a clasificat întreprinderile în cauză în cinci categorii, în funcție de importanța relativă a acestora pe piața în discuție [considerentele (406)‑(409)]. Aceasta a majorat apoi cu 100 % cuantumul de bază astfel determinat pentru AWA, Bolloré și Sappi [considerentele (410)-(412)] în vederea asigurării unui efect suficient de descurajator al amenzii. Ulterior, în vederea stabilirii cuantumului de plecare al amenzilor aplicate, Comisia a luat în considerare durata încălcării săvârșite de fiecare întreprindere [considerentele (413)‑(417)].

20 Pe baza circumstanțelor agravante, Comisia a majorat cu 50 % cuantumul de bază al amenzii aplicate AWA în virtutea rolului său de conducere [considerentele (418)‑(424)]. În speță, Comisia nu a reținut nicio circumstanță atenuantă.

21 Comisia a adaptat cuantumurile finale pentru a lua în considerare prevederile articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 [considerentul (434)], apoi a aplicat comunicarea privind cooperarea, care justifica o reducere a cuantumului amenzilor cu 50 % pentru Mougeot, cu 35 % pentru AWA, cu 20 % pentru „Bolloré (Copigraph)” și cu 10 % pentru Carrs, MHTP și Zanders [considerentele (435)‑(458)].

Procedura și concluziile părților

22 Prin cererile introductive separate depuse la grefa Tribunalului între 11 și 18 aprilie 2002, Bolloré (T‑109/02), AWA (T‑118/02), MHTP (T‑122/02), Koehler (T‑125/02), Zanders (T‑126/02), Mougeot (T‑128/02), Torraspapel (T‑129/02), Divipa (T‑132/02) și Zicuñaga (T‑136/02) au introdus prezentele acțiuni.

23 Bolloré solicită Tribunalului:

– în principal, anularea articolelor 1, 2 și 3 din decizie, în măsura în care aceste articole o privesc;

– în subsidiar, reducerea substanțială a cuantumului amenzii care îi este aplicată prin articolul 3 din decizie;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

24 AWA solicită Tribunalului:

– anularea sau, în subsidiar, reducerea substanțială a cuantumului amenzii care îi este aplicată în temeiul deciziei;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată;

– luarea oricăror altor măsuri pe care Tribunalul le‑ar putea considera adecvate.

25 Regatul Belgiei, care a intervenit în susținerea concluziilor formulate de AWA, solicită Tribunalului reducerea substanțială a cuantumului amenzii aplicate acesteia din urmă.

26 MHTP solicită Tribunalului:

– anularea articolului 1 din decizie, în măsura în care din cuprinsul acestuia rezultă că a participat la încălcare înainte de 1 ianuarie 1993;

– reducerea nivelului amenzii care îi este aplicată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

27 Koehler solicită Tribunalului:

– anularea deciziei;

– în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care îi este aplicată prin articolul 3 din decizie;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

28 Zanders solicită Tribunalului:

– anularea articolului 3 din decizie, în măsura în care prin acesta îi este aplicată o amendă de 29,76 milioane de euro;

– în subsidiar, reducerea amenzii care îi este aplicată prin articolul 3 din decizie;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

29 Mougeot solicită Tribunalului:

– în principal, anularea deciziei;

– în subsidiar, reducerea substanțială a cuantumului amenzii aplicate de Comisie;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

30 Torraspapel solicită Tribunalului:

– anularea articolului 1 din decizie, în măsura în care reține că reclamanta a încălcat articolul 81 alineatul (1) CE între 1 ianuarie 1992 și luna septembrie 1993, și reducerea corespunzătoare a amenzii;

– reducerea în mod substanțial a amenzii aplicate reclamantei prin articolul 3 din decizie;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, incluzând cheltuielile și dobânzile aferente depunerii unei garanții bancare sau a unei plăți, în tot sau în parte, a amenzii.

31 Divipa solicită Tribunalului:

– anularea deciziei în măsura în care aceasta reține, în plus față de participarea la o înțelegere referitoare la piața spaniolă, participarea sa la un cartel care acoperă întreaga piață a SEE și, în subsidiar, reducerea amenzii care i‑a fost aplicată prin această decizie;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

32 Zicuñaga solicitã Tribunalului:

– în principal, anularea articolelor 1, 3 și 4 din decizie, în măsura în care aceste articole o privesc;

– în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii aplicate de Comisie, în modul următor:

– anularea majorării amenzii cu 10 %, cu motivarea că participarea sa la încălcare nu a depășit un an;

– reducerea în mod substanțial, cu minimum 60 %, a cuantumului de bază al amenzii datorită existenței circumstanțelor atenuante;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

33 În fiecare dintre aceste cauze, Comisia pune concluzii prin care solicită respingerea acțiunii și obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

34 În cauzele T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑128/02, T‑132/02 și T‑136/02, Tribunalul a adresat întrebări scrise la care părțile în cauză au răspuns în termenul acordat.

35 Prin scrisoarea din 14 iunie 2005, care include și observațiile asupra raportului de ședință, reclamanta în cauza T‑126/02 a informat Tribunalul cu privire la schimbarea denumirii sociale și a statutului, Zanders Feinpapiere AG devenind M‑real Zanders GmbH (de asemenea denumită în continuare „Zanders”).

36 Pledoariile și răspunsurile părților la întrebările Tribunalului au fost ascultate separat în cadrul ședințelor care s‑au desfășurat la 2, 7, 14, 16 și la 21 iunie 2005.

37 Întrucât părțile au fost invitate de Tribunal, în cadrul ședinței din fiecare cauză, să își prezinte observațiile cu privire la eventuala reunire a tuturor cauzelor în vederea pronunțării hotărârii, iar acestea nu au formulat obiecții, Tribunalul consideră că este necesară reunirea prezentelor cauze în vederea pronunțării hotărârii, în conformitate cu articolul 50 din Regulamentul său de procedură.

În drept

38 Concluziile reclamantelor privesc anularea deciziei și/sau desființarea ori reducerea amenzii.

I – Cu privire la motivele care urmăresc anularea deciziei

39 Reclamantele solicită, după caz, anularea totală a deciziei sau a anumitor dispoziții care le privesc. Aceste concluzii privind anularea se întemeiază pe motive de formă, referitoare la derularea procedurii administrative, și pe motive de fond, referitoare la constatările și la aprecierile Comisiei asupra participării anumitor întreprinderi la încălcare.

A – Cu privire la motivele referitoare la desfășurarea procedurii administrative

1. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului de a fi audiat care decurge din nedivulgarea, în cursul procedurii administrative, a documentelor calificate de Comisie ca fiind confidențiale

a) Argumentele părților

40 Zicuñaga susține că atât din doctrină, cât și de la articolul 19 din Regulamentul nr. 17 rezultă că accesul complet la dosarul de examinare constituie o garanție procedurală destinată să asigure exercitarea efectivă a dreptului la apărare, în special a dreptului de a fi audiat. Aceasta subliniază că garanția respectivă urmărește să permită părții în cauză nu numai să conteste documentele incriminatoare invocate de Comisie, ci și să aibă acces la înscrisurile favorabile, susceptibile să fie utile în apărarea sa.

41 În opinia sa, în ceea ce privește documentele confidențiale, Comisiei îi revine obligația să concilieze interesul legitim al întreprinderii în cauză de respectare a confidențialității, pe de o parte, cu dreptul la apărare, pe de altă parte. Cu toate acestea, în decizia finală, Comisia nu ar putea să se întemeieze pe documente cu privire la care persoanei incriminate nu i s‑a dat posibilitatea să își susțină punctul de vedere. În plus, refuzul Comisiei de a comunica un document în cursul procedurii administrative ar constitui o încălcare a dreptului de apărare, din moment ce există o șansă ca procedura administrativă să fi putut ajunge la un rezultat diferit în cazul comunicării acestui document cãtre persoana interesatã. În opinia Zicuñaga, rezultă că nedivulgarea documentelor calificate de Comisie ca fiind confidențiale a încălcat dreptul la apărare al reclamantei.

42 Comisia subliniază că examinarea pe care a realizat‑o respectă toate garanțiile cerute și nu încalcă niciun principiu de drept. Pe de altă parte, aceasta considerã cã, în mãsura în care Zicuñaga nu precizeazã ce documente incriminatoare ar fi fost utilizate de Comisie, argumentul acesteia este inadmisibil.

b) Aprecierea Tribunalului

43 Trebuie subliniat de la început caracterul ambiguu al argumentării formulate de Zicuñaga. Denumirea motivului în discuție („Încălcarea dreptului de a fi audiat. Neprezentarea documentelor incriminatoare”) lasă să se înțeleagă că reclamanta contestă doar necomunicarea din partea Comisiei, în cursul procedurii administrative, a documentelor incriminatoare utilizate în decizie. Alte fragmente din cerere sugerează că este criticată de asemenea nedivulgarea, în cursul acestei proceduri, a documentelor despre care se pretinde că sunt susceptibile să conțină elemente dezincriminatoare.

44 În mãsura în care Zicuñaga înțelege să critice faptul că, în cursul procedurii administrative, Comisia nu ar fi comunicat documentele despre care se pretinde că au fost utilizate în scopul incriminării în cuprinsul deciziei, trebuie arătat, după cum procedează și Comisia în înscrisurile sale, cã Zicuñaga nu identificã niciun document de această natură. Întrucât nu este în niciun fel susținută, această afirmație trebuie, în această măsură, respinsă.

45 În mãsura în care Zicuñaga criticã faptul cã, în cursul perioadei administrative, Comisia i‑ar fi refuzat accesul la documente în legătură cu care aceasta pretinde că i-ar fi fost utile în apărare deoarece erau susceptibile să conțină elemente dezincriminatoare, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, pentru a permite întreprinderilor în cauză să se apere în mod efectiv împotriva obiecțiunilor formulate în cadrul CO în ceea ce le privește, Comisia este obligată să permită accesul la întregul dosar de examinare, cu excepția documentelor care conțin secrete de afaceri ale altor întreprinderi sau alte informații confidențiale și a documentelor interne ale Comisiei (hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, LR AF 1998/Comisia, T‑23/99, Rec., p. II‑1705, punctul 170 și jurisprudența citată).

46 În plus, dreptul întreprinderilor și al asociațiilor de întreprinderi la protecția secretelor lor de afaceri trebuie conciliat cu garantarea dreptului de acces la întregul dosar. Prin urmare, în măsura în care Comisia consideră că anumite documente din dosarul său de examinare conțin secrete de afaceri sau alte informații confidențiale, trebuie să pregătească versiuni neconfidențiale ori trebuie ca acestea să fie pregătite de întreprinderile sau de asociațiile de întreprinderi de la care emană documentele în discuție. Dacă pregătirea versiunilor neconfidențiale ale tuturor documentelor se dovedește dificilă, părților în cauză trebuie să le fie transmisă o listă suficient de precisă de documente pentru a le permite să evalueze oportunitatea de a solicita accesul la documente specifice (a se vedea în acest sens hotărârea Tribunalului din 29 iunie 1995, Solvay/Comisia, T‑30/91, Rec., p. II‑1775, punctele 88‑94).

47 În speță, din înscrisurile întreprinderii Zicuñaga rezultã cã aceasta critică în mod special faptul că i‑ar fi fost refuzat de către Comisie accesul la informațiile detaliate, menționate în considerentul (288) al deciziei, privind vânzările realizate în fiecare țară pe teritoriul SEE, pe perioada de referință a înțelegerii, de mai multe întreprinderi incriminate, printre care și Zicuñaga. În opinia acesteia din urmă, informațiile respective conțin probabil elemente care i‑ar fi permis să demonstreze că nu a aplicat o politică de prețuri concertată cu fabricanții europeni de hârtie autocopiativă.

48 În această privință, lista documentelor constitutive ale dosarului în cauza T‑136/02, depusă de Comisie ca răspuns la o întrebare adresată de Tribunal, evidențiază că, în cursul procedurii administrative, Comisia a pus la dispoziția părților o versiune neconfidențială a documentelor care corespund informațiilor menționate în considerentul (288), în condițiile în care aceste documente erau clasificate ca fiind inaccesibile. Zicuñaga a putut așadar să evalueze oportunitatea solicitării accesului la documente specifice.

49 Trebuie amintit în această privință că, într‑o procedură de constatare a încălcării articolului 81 CE, Comisia nu este obligată să asigure accesul, din proprie inițiativă, la documentele care nu figurează în dosarul de examinare și pe care nu are intenția să le utilizeze pentru incriminarea părților în cauză în decizia definitivă. O parte care ia cunoștință în cursul procedurii administrative de faptul că în posesia Comisiei se află documente care i‑ar putea fi utile în apărare este obligată să depună la Comisie o cerere expresă de acces la aceste documente. Nedepunerea acestei cereri în cursul procedurii administrative determină decăderea din dreptul de a solicita accesul la aceste documente în cadrul unei eventuale acțiuni în anulare împotriva deciziei definitive (hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95‑T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, denumită în continuare „hotărârea Ciment”, punctul 383).

50 Or, în cursul procedurii administrative, Zicuñaga nu a introdus nicio cerere formală de acces la versiunea confidențială a informațiilor sus‑menționate. Într‑adevăr, deși aceasta menționează, în răspunsul la o întrebare adresată de Tribunal, o solicitare scrisă de acces la aceste informații și depune scrisoarea Comisiei de respingere a acestei solicitări, trebuie să se constate că această solicitare este datată 3 aprilie 2002, așadar este ulterioară încheierii procedurii administrative și adoptării deciziei. Faptul cã Zicuñaga nu a formulat o asemenea solicitare în cursul procedurii administrative are ca efect decăderea din dreptul de a introduce o acțiune în anulare.

51 În consecințã, acest motiv invocat de Zicuñaga trebuie respins.

2. Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului de acces la dosar pe motivul necomunicării unor documente care nu au fost incluse în dosarul de examinare comunicat pe CD‑ROM

a) Argumentele părților

52 Koehler reproșează Comisiei faptul că nu i‑a permis accesul la anumite documente care nu făceau parte din dosarul de examinare comunicat pe CD‑ROM la 1 august 2000 destinatarilor CO. Această întreprindere are în vedere în mod specific răspunsurile la CO ale altor destinatari, precum și anexele la aceste răspunsuri, în special raportul de expertiză menționat în nota de subsol nr. 365 din decizie, care ar fi fost comunicat Comisiei de către AWA. Koehler susține că numeroase aluzii la răspunsurile la CO care sunt incluse în decizie atestă că, la analizarea faptelor și în momentul calculului amenzilor, Comisia s‑a întemeiat pe aceste răspunsuri. Koehler adaugă că răspunsul dat de Mougeot la CO arată că dosarul conținea în mod vizibil și informații care i‑ar fi fost utile în apărare.

53 Comisia răspunde că, deși este adevărat că nu se poate întemeia decât pe fapte asupra cărora întreprinderile interesate au avut ocazia să ofere explicații, răspunsurile la CO nu fac parte din dosarul de examinare la care trebuie acordat accesul. Este necesar ca procedura administrativă să fie considerată închisă din momentul primirii acestor răspunsuri și nu poate fi continuată la nesfârșit întrucât fiecare întreprindere dorește să își exprime poziția cu privire la observațiile altora. Koehler nu ar fi identificat elementul incriminator pe care Comisia și‑ar fi întemeiat obiecțiunea împotriva sa fără să fi avut posibilitatea să se pronunțe în această privință.

b) Aprecierea Tribunalului

54 Argumentarea formulată de Koehler trebuie să fie interpretată în sensul că include două aspecte. Pe de o parte, anumite documente care nu figurează în dosarul de examinare la care a avut acces ar fi fost utilizate de Comisie ca elemente incriminatoare în cadrul deciziei, fără ca, în cursul procedurii administrative, Koehler să fi avut acces la acestea și să se fi putut pronunța în privința lor. Pe de altă parte, Comisia nu ar fi comunicat către Koehler documente care nu figurau în dosarul de examinare la care a avut acces, care ar fi putut conține elemente dezincriminatoare în privința sa. Aceste două aspecte trebuie analizate în mod separat.

55 În primul rând, în ceea ce privește necomunicarea pretinselor elemente incriminatoare care nu figurau în dosarul de examinare la care Koehler a avut acces, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că un document nu poate fi considerat incriminator pentru o reclamantă decât atunci când este utilizat de Comisie în susținerea constatării unei încălcări la care ar fi participat această reclamantă (hotărârea Ciment, punctul 284).

56 Întrucât documentele necomunicate părților în cauză în cursul procedurii administrative nu constituie mijloace de probă opozabile (a se vedea în acest sens hotărârea Curții din 3 iulie 1991, AKZO/Comisia, C‑62/86, Rec., p. I‑3359, punctul 21, hotărârile Tribunalului din 10 martie 1992, Shell/Comisia, T‑11/89, Rec., p. II‑757, punctele 55 și 56, și ICI/Comisia, T‑13/89, Rec., p. II‑1021, punctele 34 și 35), este necesar ca aceste documente să nu fie reținute drept mijloace de probă, dacă se dovedește că în decizia atacată Comisia s‑a întemeiat pe documente care nu au figurat în dosarul de examinare și care nu au fost comunicate reclamantelor (hotărârea Ciment, punctul 382; a se vedea de asemenea, în acest sens, hotărârea Curții din 25 octombrie 1983, AEG/Comisia, 107/82, Rec., p. 3151, punctele 24‑30, hotărârile Solvay/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 57, și ICI/Comisia, citată anterior, punctul 36).

57 Rezultă că, în măsura în care, pentru stabilirea existenței unei încălcări într‑o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia înțelege să se întemeieze pe un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau pe un document anexat la un asemenea răspuns, celorlalte părți implicate în această procedură trebuie să li se acorde posibilitatea să se pronunțe asupra unui asemenea element de probă (a se vedea în acest sens hotărârile AKZO/Comisia, punctul 56 de mai sus, punctul 21, Shell/Comisia, punctul 56 de mai sus, punctul 55, și ICI/Comisia, punctul 56 de mai sus, punctul 34).

58 În speță, reclamanta afirmă la modul general în cererea sa introductivă că, „[d]in cauza numeroaselor trimiteri la notele de subsol, nu ar fi nicio îndoială că, pentru a-și susține atât prezentarea faptelor, cât și calculul cuantumului amenzii, Comisia a utilizat observațiile celorlalte părți la procedură”. O afirmație atât de generală nu permite totuși să se stabilească ce documente specifice se pretinde că ar fi fost utilizate în decizie drept elemente incriminatoare față de Koehler. În plus, în cadrul ședinței, Koehler a admis că nu a existat niciun document incriminator la care nu a avut acces.

59 În al doilea rând, în ceea ce privește necomunicarea pretinselor elemente dezincriminatoare care nu erau conținute de dosarul de examinare la care a avut acces, Koehler are în vedere răspunsurile la CO ale altor destinatari ai acesteia, precum și anexele la aceste răspunsuri. Totuși, nu demonstrează că a solicitat Comisiei în mod expres comunicarea acestor elemente; Koehler însăși a admis, în cadrul ședinței, că nu a formulat o cerere de acces la aceste documente. Prin urmare, este inadmisibilă contestarea de către Koehler a faptului că nu a avut acces la aceste elemente (a se vedea în acest sens hotărârea Ciment, punctul 383; a se vedea de asemenea punctul 49 de mai sus).

60 Mai mult, Koehler nu a demonstrat că, dacă ar fi avut acces la răspunsurile la CO ale altor destinatari ai acesteia și la anexele la respectivele răspunsuri, ar fi putut să invoce argumente de natură să afecteze rezultatul la care s-a ajuns în decizie (a se vedea în acest sens hotărârea Curții din 10 iulie 1980, Distillers/Comisia, 30/78, Rec., p. 2229, punctul 26, și hotărârea Tribunalului din 27 noiembrie 1990, Kobor/Comisia, T‑7/90, Rec., p. II‑721, punctul 30).

61 Într‑adevăr, în ceea ce privește, mai întâi, raportul de expertiză anexat de AWA la răspunsul la CO, în măsura în care trimiterea făcută de Koehler la acest raport urmărește identificarea unui document care nu era conținut în dosarul de cercetare la care a avut acces și care i‑ar fi putut fi util în apărare, rezultă din decizie [considerentele (390), (392) și (396)] că au fost respinse de Comisie în mod explicit argumentele referitoare la pretinsa absență a impactului real al încălcării asupra pieței, dezvoltate de AWA pe baza acestui raport, în cursul procedurii administrative. Prin urmare, nu poate fi admis argumentul expus de Koehler, potrivit căruia faptul că nu a avut acces la acest raport în cursul procedurii administrative a dăunat apărării sale.

62 În continuare, în ceea ce privește răspunsul la CO al întreprinderii Mougeot, Koehler afirmă, în replică, faptul că răspunsul menționat arată că dosarul conținea în mod vizibil elemente utile apărării sale. În această privință, Koehler face trimitere la fragmentul din acest răspuns citat în considerentul (293) al deciziei, în care Mougeot, schimbând o declarație făcută anterior în fața Comisiei, pretinde că „[CO] nu demonstrează că reuniunile AEMCP [Association of European Manufacturers of Carbonless Paper] au servit drept cadru pentru mecanisme coluzive înainte de restructurarea asociației în luna septembrie 1993”. Cu toate acestea, în considerentul (295) al deciziei, Comisia respinge în mod explicit acest argument, susținând că declarațiile coroborate date de Sappi, de Mougeot și de AWA dovedesc că reuniunile generale ale cartelului au început cel mai târziu în anul 1992. Făcând trimitere la considerentele (112) și (113) ale deciziei, Koehler adaugă că probele furnizate de Sappi confirmă că a existat o coluziune în cadrul reuniunilor Asociației Producătorilor Europeni de Hârtie Autocopiativă (AEMCP) sau al reuniunilor desfășurate cu ocazia celor din urmă, înainte de luna septembrie 1993. Așadar, în mod contrar celor susținute de Koehler, fragmentul pe care aceasta îl citează din răspunsul la CO al întreprinderii Mougeot nu dovedește că răspunsurile la CO și documentele anexate la respectivele răspunsuri ar fi permis acestei întreprinderi să dezvolte argumente susceptibile să determine un rezultat diferit al procedurii administrative.

63 Având în vedere toate consideraţiile de mai sus, prezentul motiv trebuie respins.

3. Cu privire la al treilea motiv, determinat de o încălcare a dreptului la apărare și a principiului contradictorialității, rezultată din lipsa de concordanță între CO și decizie

a) Argumentele părților

64 Bolloré susține că, în etapa CO, Comisia a reținut participarea sa la încălcare numai datorită răspunderii, în calitate de societate‑mamă, pentru acțiunile personale ale filialei sale Copigraph. În schimb, decizia ar conține o nouă obiecțiune în privința sa, întemeiată pe implicarea sa personală și autonomă în înțelegere. Aceasta pretinde că, fără să îi ofere posibilitatea de a-și exprima poziția asupra acestei obiecțiuni în cadrul procedurii administrative, Comisia i‑a încălcat dreptul la apărare.

65 Comisia contestă faptul că, în cuprinsul deciziei, se consideră că întreprinderea Bolloré este implicată personal în încălcare. Reclamantei i s‑ar imputa acțiunile filialei sale cu motivarea că ar forma cu aceasta din urmă o unică și aceeași întreprindere. Prezentul motiv nu ar putea așadar să fie admis decât dacă s‑ar demonstra că imputarea încălcării față de reclamantă pentru acest motiv nu apărea în cuprinsul CO sau dacă s‑ar dovedi că, în cuprinsul deciziei, Comisia își întemeiase aprecierea pe fapte cu privire la care Bolloré nu ar fi putut să își susțină punctul de vedere în cursul procedurii precontencioase. Or, nu acesta este cazul în speță.

b) Aprecierea Tribunalului

66 Cu privire la acest aspect, trebuie amintit că dreptul la apărare, care constituie un principiu fundamental al dreptului comunitar și trebuie respectat în orice împrejurare, în special în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, chiar dacă este vorba despre o procedură administrativă, impune ca să i se fi oferit întreprinderii în cauză posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și pertinenței faptelor, a obiecțiunilor și a circumstanțelor invocate de Comisie (hotărârea Tribunalului din 16 decembrie 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied și Technische Unie/Comisia, T‑5/00 și T‑6/00, Rec., p. II‑5761, punctul 32 și jurisprudența citată).

67 Potrivit jurisprudenței, CO trebuie să conțină o expunere a obiecțiunilor, redactată în termeni suficient de clari, chiar dacă sunt sumari, pentru a permite persoanelor în cauză să ia cunoștință în mod efectiv de comportamentele care le sunt imputate de Comisie. Într‑adevăr, numai pe baza acestei condiții, CO poate să îndeplinească funcția care îi este atribuită prin regulamentele comunitare și care constă în furnizarea tuturor elementelor necesare întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi pentru ca acestea să își expună în mod util apărarea înainte ca o decizie definitivă să fie adoptată de Comisie (hotărârea Curții din 31 martie 1993, Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 și C‑125/85-C‑129/85, Rec., p. I‑1307, punctul 42, și hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, Mo och Domsjö/Comisia, T‑352/94, Rec., p. II‑1989, punctul 63).

68 În plus, o încălcare a dreptului la apărare în cursul procedurii administrative se apreciază în lumina obiecțiunilor reținute de Comisie în CO și în decizie (hotărârile Tribunalului din 29 iunie 1995, ICI/Comisia, T‑36/91, Rec., p. II‑1847, punctul 70, și Solvay/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 60). În aceste condiții, constatarea unei încălcări a dreptului la apărare presupune ca obiecțiunea, față de care întreprinderea susține că nu i‑a fost imputată în cuprinsul CO, este reținută de Comisie în decizia atacată.

69 Luând în considerare jurisprudența amintită la cele trei puncte precedente, în speță, trebuie verificat mai întâi în ce temei a fost reținută de către Comisie în cuprinsul deciziei răspunderea întreprinderii Bolloré în cadrul încălcării. Informațiile pertinente figurează în cadrul considerentelor (353)‑(356) ale deciziei [partea a II‑a (Apreciere juridică) punctul 2.3 (Răspunderea pentru încălcare 2) (Copigraph și Bolloré)].

70 Aceste considerente au următorul cuprins:

„(353) Filială deținută în întregime de [Bolloré] (fostă Bolloré Technologies SA) pe durata încălcării, Copigraph a fost achiziționată de AWA în luna noiembrie 1998. Copigraph și‑a încetat activitatea la 2 februarie 2000, cu efect începând cu 30 decembrie 2000. Bolloré consideră că nu poate fi considerată responsabilă pentru comportamentul Copigraph, aceasta din urmă beneficiind de o completă autonomie economică. În opinia Bolloré, această autonomie își are originea în următorii factori: structurile administrative ale întreprinderilor Copigraph și Bolloré erau în întregime distincte, Copigraph dispunea de propria infrastructură, iar politica sa comercială era independentă deoarece dobândea, practic, 35 % din necesarul său de materii prime din exteriorul grupului Bolloré, în special de la un concurent al acestuia.

(354) Copigraph făcea parte din divizia «[H]ârtii speciale» a întreprinderii Bolloré, iar administratorul acestui departament la acel moment, [domnul V.], era, în același timp, director general al Copigraph. În plus, directorul comercial al Copigraph la acel moment, [domnul J. B.], ocupa, de asemenea, o funcție în cadrul departamentului de vânzări al fabricii de hârtie din Thonon începând cu anul 1994. Așadar, [Bolloré] era cu siguranță informată de participarea filialei sale la înțelegere.

(355) De asemenea, există dovezi care implică direct societatea‑mamă [Bolloré] în activitățile cartelului. Bolloré era membră a AEMCP, ale cărei reuniuni oficiale au reprezentat, în egală măsură, reuniuni ale cartelului între luna ianuarie 1992 și luna septembrie 1993. Reprezentantul Bolloré, [domnul V.], șeful departamentului «[H]ârtii speciale», participa la aceste reuniuni ale cartelului împreună cu directorul comercial al Copigraph. De asemenea, acesta a participat la reuniunea cartelului din 1 octombrie 1993 consacrată pieței franceze. La toate reuniunile ulterioare ale cartelului în care au fost identificați reprezentanții individuali ai Copigraph, era prezent și directorul comercial al Copigraph. Toate aceste reuniuni au avut loc în anul 1994 și, după cum s‑a arătat deja, directorul comercial al Copigraph ocupa, în același timp, o funcție în cadrul departamentului de vânzări al Bolloré.

(356) Pe această bază, Comisia consideră că, în ceea ce privește înțelegerea, Bolloré este răspunzătoare nu numai pentru comportamentul propriu, ci și pentru comportamentul Copigraph pe durata întregii perioade menționate.” [traducere neoficială]

71 Din extrasul din decizie reprodus mai sus rezultă că întreprinderii Bolloré i s‑a atribuit răspunderea pentru încălcare cu motivarea că, pe de o parte, trebuia considerată responsabilă pentru participarea filialei sale Copigraph la înțelegere și, pe de altă parte, că existau dovezi privind implicarea sa directă în activitățile cartelului.

72 Bolloré nu contestă că CO i‑a permis să înțeleagă și să își exprime poziția cu privire la împrejurarea că, în respectiva CO, Comisia îi imputa încălcarea datorită răspunderii sale, în calitate de societate‑mamă care deținea în întregime filiala Copigraph la momentul încălcării, pentru participarea întreprinderii Copigraph la înțelegere. Critica sa privește lipsa indicării, în cuprinsul CO, a intenției Comisiei de a‑i imputa încălcarea pe motivul implicării sale directe în activitățile înțelegerii.

73 Fragmentele relevante din cuprinsul CO sunt menționate la punctele 240‑245 și 248 [partea a II‑a (Aprecierea juridică) punctul B (Aplicarea normelor de concurență) 8 (Răspunderea pentru încălcare)].

74 Înainte de toate, trebuie arătat că, la aceste puncte din cuprinsul CO, Comisia nu menționa în niciun fel implicarea directă a Bolloré în înțelegere, spre deosebire de informațiile referitoare la alte societăți‑mamă menționate în cuprinsul CO, precum AWA și Torraspapel, în privința cărora Comisia menționează, cu referire la AWA, că „[aceasta] a participat în mod direct și autonom la înțelegerea ilicită prin intermediul diviziei sale Arjo Wiggins Carbonless Paper Operation” și, cu referire la Torraspapel, că „există de asemenea dovezi care implică în mod direct societatea‑mamă în activitățile coluzive”.

75 În continuare, după cum Bolloré subliniază în mod întemeiat, rezultă de la punctul 243 din CO că a fost realizată o distincție, de către Comisie, între două tipuri de situații:

„În ceea ce privește raporturile între societățile‑mamă și filiale, Comisia adresează prezenta comunicare privind obiecțiunile societății‑mamă, dacă

– două sau mai multe dintre filialele sale au participat la încălcare;

– societatea‑mamă a fost implicată în încălcare.

În celelalte cazuri de participare a unei filiale, comunicarea este adresată acesteia și societății‑mamă.”

76 În ceea ce privește grupul format din Bolloré și Copigraph, CO a fost adresată nu numai Bolloré, ci și Copigraph, ceea ce, luând în considerare criteriile enunțate la punctul 243 din CO, a fost de natură să confirme impresia avută de Bolloré că, în etapa CO, Comisia nu considera că Bolloré, societate‑mamă a grupului, fusese implicată în mod direct în încălcare.

77 Se impune așadar constatarea că, potrivit CO, Comisia înțelegea să îi impute Bolloré răspunderea pentru încălcare numai datorită faptului că aceasta, în calitate de societate‑mamă a grupului constituit la momentul comiterii încălcării din Bolloré și Copigraph, filiala sa deținută în întregime, trebuia considerată responsabilă pentru conduita ilicită a întreprinderii Copigraph. Din cuprinsul CO, Bolloré nu putea să prevadă că, pentru a‑i imputa răspunderea pentru încălcare, Comisia înțelegea să se întemeieze în egală măsură pe implicarea directă din partea acesteia în activitățile înțelegerii, după cum procedează în decizie.

78 Trebuie adăugat că faptele menționate de Comisie în considerentul (355) al deciziei, în susținerea tezei sale referitoare la implicarea directă a Bolloré în încălcare, respectiv afilierea Bolloré la AEMCP și reprezentarea sa de către domnii V. și J. B. la mai multe reuniuni ale cartelului, nu erau menționate în cuprinsul CO. Într‑adevăr, chiar dacă se admite, conform tezei Comisiei, că afilierea întreprinderii Bolloré la AEMCP rezulta din documente anexate la CO, se impune constatarea că, în cuprinsul acesteia, Comisia menționa numai Copigraph între membrii AEMCP și, în niciun moment, Bolloré. În privința domnilor V. și J. B., aceștia erau desemnați în mod constant, în cuprinsul CO, ca fiind reprezentanți ai întreprinderii Copigraph, iar nu ai întreprinderii Bolloré la reuniunile cartelului. În plus, în niciun fragment din CO, Comisia nu a menționat Bolloré printre întreprinderile reprezentate la asemenea reuniuni.

79 Prin urmare, CO nu a permis întreprinderii Bolloré să ia cunoștință de obiecțiunea întemeiată pe implicarea sa directă în încălcare, nici chiar de faptele reținute de Comisie în decizie în susținerea acestei obiecțiuni, astfel încât, astfel cum rezultă din răspunsul la CO, Bolloré nu a putut să își asigure în mod util apărarea, în cursul procedurii administrative, cu privire la această obiecțiune și cu privire la aceste fapte.

80 Cu toate acestea, trebuie subliniat că, deși decizia conține noi susțineri în fapt sau în drept cu privire la care întreprinderile în cauză nu au fost audiate, viciul constatat nu va determina anularea deciziei sub acest aspect decât în măsura în care susținerile respective nu pot fi dovedite în mod temeinic pe baza altor elemente reținute în decizie și cu privire la care întreprinderile în cauză au avut ocazia să își susțină punctul de vedere (hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Atlantic Container Line și alții/Comisia, T‑191/98, T‑212/98-T‑214/98, Rec., p. II‑3275, punctul 196; a se vedea de asemenea, în acest sens, hotărârea Tribunalului din 28 februarie 2002, Compagnie générale maritime și alții/Comisia, T‑86/95, Rec., p. II‑1011, punctul 447). Pe de altă parte, încălcarea dreptului la apărare al Bolloré nu ar fi de natură să afecteze validitatea deciziei în ceea ce o privește decât dacă decizia ar fi întemeiată numai pe implicarea directă a Bolloré în încălcare (a se vedea în acest sens hotărârea Mo och Domsjö/Comisia, punctul 67 de mai sus, punctul 74). În acest caz, într‑adevăr, întrucât nu poate fi reținută noua obiecțiune întemeiată în cuprinsul deciziei pe o implicare directă a Bolloré în activitățile cartelului, acesteia nu i s‑ar putea imputa răspunderea pentru încălcare.

81 În schimb, dacă în cadrul examinării pe fond (a se vedea în continuare punctele 123‑150) s‑ar dovedi că în mod întemeiat Comisia a considerat că Bolloré era responsabilă pentru participarea filialei sale Copigraph la înțelegere, nelegalitatea săvârșită de Comisie nu ar fi suficientă pentru a justifica anularea deciziei deoarece aceasta nu ar fi putut avea o influență determinantă asupra dispozitivului reținut de Comisie (a se vedea în acest sens hotărârea Tribunalului din 14 mai 2002, Graphischer Maschinenbau/Comisia, T‑126/99, Rec., p. II‑2427, punctul 49, și hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2005, Honeywell/Comisia, T‑209/01, nepublicată încă în Recueil, punctul 49). Într‑adevăr, potrivit unei jurisprudențe consacrate, în măsura în care anumite motive ale unei decizii sunt, prin ele însele, de natură să o justifice în mod temeinic, viciile care ar putea afecta alte motive ale actului nu au niciun efect asupra dispozitivului acestuia (hotărârea Tribunalului din 21 septembrie 2005, EDP/Comisia, T‑87/05, Rec., p. II‑3745, punctul 144; a se vedea de asemenea, în acest sens, hotărârea Curții din 12 iulie 2001, Comisia și Franța/TF1, C‑302/99 P și C‑308/99 P, Rec., p. I‑5603, punctele 26‑29).

4. Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare, a dreptului la o procedură echitabilă și a principiului prezumției de nevinovăție

a) Argumentele părților

82 În primul rând, Zicuñaga susține că, prin reținerea participării sale la înțelegeri pe baza unor simple prezumții și declarații indirecte, Comisia a încălcat principiul prezumției de nevinovăție. Aceasta arată că lipsa unei sancțiuni suficient de clare în cazul furnizării de informații inexacte sau incomplete poate instiga întreprinderile să transmită Comisiei informații reconstituite sau deformate pentru a-și evidenția cooperarea. Zicuñaga adaugã cã, deși inițial o întreprindere nu putea spera să beneficieze de clemența Comisiei decât în cazul furnizării de dovezi concludente, ulterior Comisia a devenit mai îngăduitoare. Zicuñaga susține că, în aceste condiții, declarațiile date de Sappi trebuie să fie luate în considerare cu prudență și nu se poate considera că prezintă încredere decât dacă sunt susținute de alte elemente de probă.

83 În al doilea rând, Zicuñaga susține că aprecierile Comisiei nu pot fi întemeiate pe mărturiile unei persoane a cărei identitate nu este cunoscută, cu riscul de a aduce atingere dreptului la apărare, dacă nu se permite combaterea susținerilor acestui martor în cadrul audierii sale. Făcând trimitere la jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, aceasta pretinde că este indispensabil ca martorul să poată fi confruntat cu afirmațiile sale în vederea măsurării gradului de credibilitate a mărturiei și a persoanei respective și să fie acordată persoanei incriminate posibilitatea să conteste o mărturie incriminatoare și să îi adreseze întrebări autorului în cursul depoziției sale sau ulterior.

84 Comisia contestă calificarea ca simple supoziții sau declarații indirecte a elementelor pe care se întemeiază pentru stabilirea participãrii Zicuñaga la încălcare. Aceasta subliniază că instanțele comunitare nu au pus niciodată la îndoială legalitatea Comunicării privind cooperarea și nici valoarea probatorie a declarațiilor întreprinderilor făcute în acest temei. Pe de altă parte, Regulamentul nr. 17 nu ar prevedea posibilitatea interogării martorilor în cadrul procedurii administrative, iar reclamanta nu ar fi formulat nicio solicitare în acest sens în fața Tribunalului.

b) Aprecierea Tribunalului

85 În mãsura în care, prin aceastã argumentare, Zicuñaga înțelege să nege valoarea probatorie a declarațiilor persoanelor neidentificate, invocate de Comisie în susținerea obiecțiunilor formulate împotriva Zicuñaga în cuprinsul deciziei, argumentarea respectivă ține de examinarea pe fond, la care se va recurge ulterior, care constă în verificarea împrejurării dacă aceste obiecțiuni au fost dovedite în mod suficient.

86 În măsura în care argumentarea examinată urmărește de asemenea să critice o încălcare a dreptului la apărare și a dreptului la o procedură echitabilă prin aceea că absența menționării, în cuprinsul CO, a identității autorului sau a autorilor declarațiilor care susțin aprecierile Comisiei referitoare la Zicuñaga a împiedicat‑o să conteste aceste aprecieri prin solicitarea audierii acestui autor sau a acestor autori în cursul procedurii administrative, trebuie amintit că, deși articolul 6 punctul 3 litera d) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (CEDO) prevede, desigur, că „[o]rice acuzat are, în special, dreptul […] să întrebe sau să solicite audierea martorilor acuzării și să obțină citarea și audierea martorilor apărării în aceleași condiții ca și martorii acuzării”, rezultă totuși dintr‑o jurisprudență constantă că, în înțelesul articolului 6 din CEDO, Comisia nu este o instanță (hotărârea Curții din 29 octombrie 1980, Van Landewyck și alții/Comisia, 209/78-215/78 și 218/78, Rec., p. 3125, punctul 81, și hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 7). Pe de altă parte, articolul 15 alineatul (4) din Regulamentul nr. 17 prevede în mod explicit că deciziile Comisiei prin care sunt aplicate amenzi pentru încălcarea dreptului concurenței nu au caracter penal (hotărârea Tribunalului din 6 octombrie 1994, Tetra Pak/Comisia, T‑83/91, Rec., p. II‑755, punctul 235).

87 Desigur, nu este mai puțin adevărat că, în cursul procedurii administrative, Comisia este obligată să respecte principiile generale de drept comunitar (hotărârea Musique diffusion française și alții/Comisia, punctul 86 de mai sus, punctul 8). Cu toate acestea, trebuie subliniat, pe de o parte, că, deși poate să audieze persoane fizice sau juridice atunci când consideră necesar, Comisia nu dispune de dreptul de a cita martori ai acuzării fără să fi obținut acordul lor și, pe de altă parte, faptul că dispozițiile dreptului comunitar al concurenței nu prevăd obligația Comisiei de a cita martorii apărării, a căror mărturie ar fi solicitată, nu este contrar principiilor sus‑menționate (hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 392).

88 În speță, se observă, pe de altă parte, cã Zicuñaga nu furnizeazã nicio informație care să evidențieze că, în cursul procedurii administrative, i‑ar fi solicitat Comisiei precizări cu privire la identitatea persoanelor care au făcut declarații, invocate de Comisie în susținerea obiecțiunilor formulate în privința sa în cuprinsul CO, în vederea audierii acestor persoane în prezența sa. Mai mult, Zicuñaga nu dovedește că a solicitat, în cursul procedurii administrative, convocarea și interogarea martorilor apărării.

89 Luând în considerare cele de mai sus, prezentul motiv, în măsura în care este întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare și a dreptului la o procedură echitabilă, trebuie respins. În măsura în care acesta are ca obiect contestarea valorii probatorii a elementelor invocate de Comisie în susținerea obiecțiunilor formulate împotriva Zicuñaga în cuprinsul deciziei, examinarea acestuia se unește cu fondul.

5. Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări în cadrul examinării cauzei și pe lipsa motivării deciziei

a) Argumentele părților

90 Zanders îi reproșează Comisiei faptul că a examinat cauza numai în sensul incriminării. Aceasta susține că ar fi trebuit să fie luate în considerare de către Comisie informațiile pe care le furnizase în luna decembrie 2000 și în luna martie 2001 cu privire la rolul său determinant în încetarea înțelegerii sau că ar fi trebuit să efectueze investigații suplimentare în cazul unei îndoieli cu privire la valoarea acestor informații. De asemenea, Zanders critică faptul că nu s‑a luat în considerare de către Comisie un raport de expertiză pe care l‑a depus în martie 2001 pentru a demonstra impactul derizoriu, chiar nul, al tentativelor de înțelegeri cu privire la prețuri. Mai mult, decizia nu ar conține nicio motivare a neluării în considerare a acestor două elemente. În plus, decizia nu ar conține niciun fragment care să examineze rolul individual al Zanders.

91 Comisia afirmă că Zanders nu își susține afirmația potrivit căreia a avut un rol specific în încetarea încălcării. Referitor la efectul pe piață al acordurilor privind prețurile, Comisia i‑ar fi consacrat o secțiune întreagă în cuprinsul deciziei [considerentele (382)‑(402)] în cadrul examinării efectelor concrete ale încălcării. Decizia ar respecta în întregime obligația de motivare prin examinarea comportamentului reclamantei împreună cu cel al altor cinci întreprinderi în cadrul considerentelor (263)‑(271). Pe de altă parte, Zanders nu ar fi susținut, în răspunsul său la CO, că ar fi îndeplinit doar un rol pasiv.

b) Aprecierea Tribunalului

92 Trebuie amintit că, în cazurile precum cel din speță, în care instituțiile dispun de o putere de apreciere pentru a fi în măsură să își îndeplinească atribuțiile, cu atât mai mult respectarea garanțiilor conferite de ordinea juridică comunitară în cadrul procedurilor administrative are o importanță fundamentală; printre aceste garanții se înscrie în special obligația instituției competente de a examina, cu atenție și cu imparțialitate, toate elementele pertinente ale cauzei (hotărârea Curții din 21 noiembrie 1991, Technische Universität München, C‑269/90, Rec., p. I‑5469, punctul 14, hotărârea Tribunalului din 24 ianuarie 1992, La Cinq/Comisia, T‑44/90, Rec., p. II‑1, punctul 86, și hotărârea Tribunalului din 11 iulie 1996, Métropole télévision și alții/Comisia, T‑528/93, T‑542/93, T‑543/93 și T‑546/93, Rec., p. II‑649, punctul 93).

93 Pe de altă parte, jurisprudența este constantă în sensul că motivarea impusă la articolul 253 CE trebuie să evidențieze în mod clar și neechivoc raționamentul autorității comunitare, autorul actului în cauză, astfel încât să permită persoanelor interesate să ia cunoștință de justificările măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul. Obligația de motivare trebuie apreciată în funcție de împrejurările speței, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații pe care îl pot avea destinatarii sau alte persoane vizate direct și individual de acest act (hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C‑367/95 P, Rec., p. I‑1719, punctul 63, și hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, Lögstör Rör/Comisia, T‑16/99, Rec., p. II‑1633, punctul 368).

94 În această privință, se impune constatarea că decizia evidențiază, în mod clar și neechivoc, raționamentul Comisiei și permite întreprinderii Zanders să ia cunoștință de justificările măsurii luate, iar Tribunalului, de a-și exercita controlul. Într‑adevăr, în cuprinsul considerentelor (263)‑(271) ale deciziei, Comisia examinează participarea întreprinderii Zanders la înțelegere, împreună cu cea a întreprinderilor AWA, Koehler, Sappi, Stora și Torraspapel.

95 Zanders susține mai precis neluarea în considerare a rolului său în încetarea încălcării și a expertizei pe care a furnizat‑o.

96 În ceea ce privește rolul întreprinderii Zanders în încetarea încălcării, trebuie arătat că, în răspunsul acesteia din 12 decembrie 2000 la CO, Zanders a invocat scrisoarea din 1 aprilie 1996 a președintelui‑director general al International Paper adresată tuturor angajaților grupului, prin care le‑a atras atenția asupra faptului că grupul acorda cea mai mare importanță respectării legilor și a eticii în cadrul contactelor cu clienții, cu partenerii comerciali, cu administrațiile și cu alte organisme. De asemenea, aceasta a menționat reuniunea ținută în cadrul său destinată să garanteze respectarea dreptului concurenței de către personalul de conducere și adoptarea unui program de realizare a conformității cu această ramură de drept. Pe de altă parte, aceasta a amintit că președintele directoratului său, devenit președinte al AEMCP la 1 ianuarie 1996, declarase în mod public și fără ambiguitate, după dobândirea președinției asociației, că întreprinderea renunțase la activitățile coluzive.

97 Se impune constatarea că elementele menționate la punctul precedent au fost prezentate de Zanders, în răspunsul la CO, în susținerea observațiilor care urmăreau combaterea obiecțiunii formulate de Comisie în cadrul CO referitoare la continuarea contactelor coluzive după toamna anului 1995. Mai precis, prezentarea acestor elemente se înscrie în cadrul argumentării dezvoltate de Zanders pentru dovedirea faptului că, începând cu toamna anului 1995, nu a mai participat alături de concurenți la reuniuni secrete ale cartelului și nici la practici concertate cu privire la prețuri, politica sa de prețuri a dobândit un caracter autonom și, în mod specific, creșterea de prețuri pe care a aplicat‑o în luna septembrie 1996 nu a decurs dintr‑o reuniune coluzivă.

98 Or, este de netăgăduit că argumentarea Zanders prezentată la punctul precedent a fost luată în considerare de Comisie în cursul procedurii administrative. În cuprinsul deciziei, finalul perioadei încălcării reținute în sarcina Zanders corespunde, într‑adevăr, lunii septembrie 1995, iar nu lunii martie 1997, precum în cuprinsul CO.

99 În schimb, nici răspunsul din 12 decembrie 2000 formulat de Zanders la CO, nici observațiile suplimentare adresate de Zanders Comisiei la 2 martie 2001 nu evidențiază că elementele menționate la punctul 96 de mai sus sau alte elemente ar fi fost prezentate de Zanders în cursul procedurii administrative în vederea demonstrării, astfel cum Zanders încearcă în prezent să facă, faptului că ar fi avut un rol determinant în încetarea înțelegerii ilicite, de natură să justifice recunoașterea unei circumstanțe atenuante în cadrul determinării amenzii. În aceste condiții, Zanders nu poate să critice Comisia pentru încălcarea principiului bunei administrări, pe motivul că aceasta din urmă nu ar fi luat în considerare elementele sus‑menționate drept elemente despre care se pretinde că sunt destinate dovedirii faptului că a contribuit în mod decisiv la încetarea coluziunii înaintea primelor investigații ale Comisiei.

100 În mod similar, trebuie arătat că, în răspunsul la CO, Zanders nu a susținut că a avut un rol exclusiv pasiv în cadrul înțelegerii. Așadar, nu poate invoca o lipsă de motivare a deciziei în această privință. Pe de altă parte, pentru perioada cuprinsă între anul 1992 și toamna anului 1995, aceasta a contestat, în răspunsul la CO, că ar fi avut un rol de prim‑plan sau primordial care i‑a fost imputat la punctele 187 și 199 din cuprinsul CO. Așadar, aceasta a susținut absența circumstanței agravante. Or, Comisia nu a reținut o asemenea circumstanță cu privire la Zanders.

101 Pe de altă parte, în privința raportului de expertiză comandat de Koehler, MHTP și Zanders societății PricewaterhouseCoopers, acest raport, datat 2 martie 2001, este denumit „Situația concurențială pe piața europeană a hârtiei autocopiative din vara sau din toamna anului 1995 până în luna februarie sau martie 1997” (denumit în continuare „raportul PricewaterhouseCoopers”).

102 Din scrisoarea care însoțește raportul PricewaterhouseCoopers reiese că acesta avea ca obiect principal combaterea susținerilor formulate de Comisie în cuprinsul CO în ceea ce privește funcționarea înțelegerii pe piața hârtiei autocopiative pe perioada cuprinsă între vara sau toamna anului 1995 și luna februarie sau martie a anului 1997. În plus, concluzia acestui raport menționează în mod expres faptul că analiza economică arată că, în perioada cuprinsă între vara sau toamna anului 1995 și luna februarie sau martie a anului 1997, comportamentul celor trei producători în discuție nu fusese concertat.

103 Se impune constatarea că raportul PricewaterhouseCoopers se referă la o perioadă care se situează în afara perioadei încălcării reținute în cuprinsul deciziei. În această măsură, raportul nu poate fi considerat pertinent.

104 Cu toate acestea, din cuprinsul cererii introductive reiese că Zanders critică omiterea, de către Comisie, a luării în considerare a informațiilor menționate și în raportul PricewaterhouseCoopers, care urmăreau demonstrarea impactului derizoriu, chiar inexistent, al tentativelor de înțelegeri cu privire la prețuri pe perioada cuprinsă între luna ianuarie 1992 și toamna anului 1995.

105 În această privință, chiar dacă se consideră că este necesar să se ia în considerare informațiile accesorii furnizate în susținerea demonstrării lipsite de pertinență, nu s‑ar putea reproșa Comisiei că nu a luat în considerare argumentele invocate de Zanders cu privire la imp