Cu toate acestea, instituția poate să nu recurgă la o asemenea apreciere dacă, din motive de circumstanțe speciale ale documentului în cauză, este evident că accesul trebuie refuzat sau, dimpotrivă, acordat. Aceasta ar putea fi situația în special dacă anumite documente fie, mai întâi, sunt în mod vădit incluse în întregime în sfera de aplicare a unei excepții de la dreptul de acces, fie, dimpotrivă, sunt în mod vădit accesibile în întregime, fie au făcut deja obiectul unei aprecieri concrete și individuale de către Comisie în circumstanțe similare. În plus, s‑a statuat deja că, în principiu, instituției în cauză îi este permis să se întemeieze, inclusiv în cadrul motivării deciziei de respingere a cererii de acces, pe prezumții generale aplicate anumitor categorii de documente, considerații de ordin general similare fiind susceptibile să se aplice cererilor de divulgare cu privire la documente de aceeași natură, cu condiția ca această instituție să verifice în fiecare caz dacă considerațiile de ordin general aplicabile în mod normal unui tip determinat de documente sunt efectiv aplicabile unui document anume a cărui divulgare este cerută.

Atunci când divulgarea unui document este solicitată unei instituții, aceasta este obligată să aprecieze, în fiecare caz în parte, dacă acest document intră sub incidența excepțiilor de la dreptul de acces enumerate la articolul 4 din Regulamentul nr. 1049/2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei. Examinarea unei cereri de acces la documente trebuie să aibă caracter concret și individual și să privească cuprinsul fiecărui document vizat în cererea respectivă. Aceasta trebuie să reiasă din motivele deciziei instituției, în ceea ce privește toate excepțiile menționate la articolul 4 alineatele (1)-(3) din același regulament pe care se întemeiază această decizie.

Legalitatea unui act al Uniunii poate fi afectată de incompatibilitatea acestui act cu normele dreptului internațional. Atunci când incompatibilitatea unui act al Uniunii cu normele de drept internațional este invocată în fața instanței Uniunii, aceasta din urmă o poate examina sub rezerva respectării a două condiții. În primul rând, trebuie ca aceste norme să fie obligatorii pentru Uniune. În al doilea rând, instanța Uniunii nu poate examina legalitatea unui act care face parte din dreptul Uniunii în raport cu o dispoziție dintr‑un tratat internațional decât dacă natura și economia acestuia nu se opun examinării și, pe de altă parte, dacă dispoziția respectivă este, în ceea ce privește conținutul ei, necondiționată și suficient de precisă.

Uniunea Europeană este obligată prin Convenția privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziei și accesul la justiție în probleme de mediu (Convenția de la Aarhus). În ceea ce privește motivele de refuz al unei cereri de acces la informații referitoare la mediu, această convenție nu este însă, din perspectiva conținutului ei, necondiționată și suficient de precisă.

Convenția menționată și în special articolul 4 alineatul (4) litera (c) au fost concepute în mod vădit pentru a se aplica în principal în cazul autorităților statelor contractante și utilizează noțiuni care sunt proprii acestora, astfel cum rezultă din trimiterea la cadrul legislațiilor naționale de la articolul 4 alineatul (1). În schimb, ea nu ține seama de specificitățile care caracterizează organizațiile de integrare economică regională, care pot însă adera la convenție. În special, nicio indicație din articolul 4 alineatul (4) litera (c) sau din alte prevederi ale Convenției de la Aarhus nu permite să se interpreteze noțiunile utilizate de această dispoziție și să se determine dacă o anchetă privind o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor intră sub incidența acestora. În lipsa oricărei precizări în acest sens, nu se poate considera că Convenția de la Aarhus împiedică legiuitorul Uniunii să prevadă o excepție de la principiul accesului la documentele instituțiilor în materie de mediu atunci când au legătură cu o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, care face parte din mecanismele constituționale ale dreptului Uniunii astfel cum sunt prevăzute de tratate. În aceste condiții, articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță din Regulamentul nr. 1049/2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei nu poate fi considerat incompatibil cu articolul 4 alineatul (4) din Convenția de la Aarhus în măsura în care această dispoziție nu prevede nicio excepție de la dreptul de acces la documente prin care se urmărește protejarea obiectivelor activităților de anchetă, altele decât cele de natură penală și disciplinară.

(a se vedea punctele 92, 96, 97 și 99)