CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JULIANE KOKOTT

prezentate la 14 aprilie 2011( )

Cauza C‑109/10 P

Solvay SA

împotriva

Comisiei Europene

„Recurs – Concurență – Abuz de poziție dominantă (articolul 82 CE) – Rabaturi de fidelitate – Discriminare a partenerilor comerciali – Drept la apărare – Acces la dosar – Pierderea unor documente din dosarul aferent procedurii administrative – Proces echitabil – Interdicție de valorificare [articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17] – Drept de a fi judecat într‑un termen rezonabil – Durata excesivă a procedurii – Piața europeană a sodei”

Cuprins





I – Introducere

II – Istoricul cauzei

III – Procedura în fața Curții de Justiție

IV – Cu privire la cererea de anulare a hotărârii atacate

A – Cu privire la câteva aspecte juridice referitoare la aplicarea articolului 82 CE (al șaselea, al șaptelea, al optulea și al nouălea motiv de recurs)

1. Observații preliminare

2. Cu privire la delimitarea pieței geografice relevante (al șaselea motiv de recurs)

a) Primul aspect al celui de al șaselea motiv de recurs

b) Al doilea aspect al celui de al șaselea motiv de recurs

c) Cu privire la alte câteva argumente invocate în cadrul celui de al șaselea motiv de recurs

d) Concluzie intermediară

3. Cu privire la poziția de piață dominantă deținută de întreprinderea Solvay (al șaptelea motiv de recurs)

a) Cu privire la trimiterile făcute de Solvay la cel de al șaselea motiv de recurs

b) Cu privire la existența unei poziții dominante pe piețele naționale (al doilea aspect al celui de al șaptelea motiv de recurs)

i) Cu privire la pretinsa limitare a analizei Tribunalului la simple cote de piață

ii) Cu privire la pretinsa lipsă a unor răspunsuri la diferite argumente prezentate de Solvay

iii) Cu privire la afirmația conform căreia probele referitoare la cotele de piață ar fi fost insuficiente

c) Cu privire la pretinsele circumstanțe excepționale (al treilea aspect al celui de al șaptelea motiv de recurs)

i) Cu privire la cerințele referitoare la motivarea hotărârii atacate

ii) Cu privire la cerințele referitoare la motivarea deciziei în litigiu

iii) Cu privire la pretinsa încălcare a articolului 102 TFUE (articolul 82 CE)

d) Concluzie intermediară

4. Cu privire la abuzul de poziție dominantă din partea întreprinderii Solvay (al optulea și al nouălea motiv de recurs)

a) Cu privire la reducerea de grup acordată societății Saint‑Gobain (al optulea motiv de recurs)

i) Cu privire la argumentul referitor la lipsa clauzei de exclusivitate

ii) Cu privire la argumentul referitor la valoarea redusă a reducerii de grup

iii) Cu privire la argumentul referitor la lipsa efectelor asupra concurenței

iv) Concluzie intermediară

b) Cu privire la caracterul discriminatoriu al practicilor comerciale ale întreprinderii Solvay (al nouălea motiv de recurs)

i) Primul aspect al celui de al nouălea motiv de recurs

– Cu privirea la presupusa denaturare a înscrisurilor depuse de Solvay

– Cu privirea la eroarea de drept material

ii) Al doilea aspect al celui de al nouălea motiv de recurs

– Cu privire la presupusa denaturare a înscrisurilor depuse de Solvay

– Cu privire la nemotivare

iii) Concluzie intermediară

B – Cu privire la interdicția de valorificare a probelor prezentate în cadrul verificării efectuate în aprilie 1989 (al doilea motiv de recurs)

1. Admisibilitatea celui de al doilea motiv de recurs

2. Temeinicia celui de al doilea motiv de recurs

a) Cu privire la primele două aspecte ale celui de al doilea motiv [încălcarea articolului 14 alineatul (3) și a articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17]

b) Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv de recurs (critica întemeiată pe denaturarea situației de fapt)

c) Concluzie intermediară

C – Cu privire la dreptul la apărare (al treilea, al patrulea și al cincilea motiv de recurs)

1. Cu privire la dreptul de acces la dosar (al treilea și al patrulea motiv de recurs)

a) Admisibilitatea celui de al treilea și a celui de al patrulea motiv de recurs

b) Cu privire la documentele din dosar care au putut fi consultate doar la grefa Tribunalului (al patrulea motiv de recurs)

i) Primul aspect al celui de al patrulea motiv de recurs

ii) Al doilea aspect al celui de al patrulea motiv de recurs

iii) Concluzie intermediară

c) Cu privire la pierderea unor acte din dosar (al treilea motiv de recurs)

2. Cu privire la dreptul de a fi ascultat (al cincilea motiv de recurs)

a) Primul aspect al celui de al cincilea motiv de recurs

b) Al doilea aspect al celui de al cincilea motiv de recurs

c) Concluzie intermediară

D – Cu privire la dreptul de a fi judecat într‑un termen rezonabil (primul motiv de recurs)

1. Cerințele privind aprecierea duratei procedurii (primul și al doilea aspect ale primului motiv de recurs)

a) Cu privire la întrebarea preliminară dacă criticile invocate de Solvay au caracter inoperant

b) Cu privire la necesitatea aprecierii globale a duratei procedurii (primul aspect al primului motiv de recurs)

c) Cu privire la nemotivarea invocată (al doilea aspect al primului motiv de recurs)

2. Consecințele juridice ale unei proceduri excesiv de lungi (al treilea și al cincilea aspect ale primului motiv de recurs)

a) Necesitatea existenței unei atingeri aduse dreptului la apărare (al treilea aspect al primului motiv de recurs)

b) Efectele aferente duratei procedurii asupra posibilității întreprinderii Solvay de a se apăra în speță (al patrulea aspect al primului motiv de recurs)

i) Cu privire la nemotivarea invocată

ii) Cu privire la erorile de fond invocate

iii) Cu privire la unele dintre celelalte critici

iv) Concluzie intermediară

c) Cu privire la pretinsa renunțare din partea Solvay la o reducere a amenzii (al cincilea aspect al primului motiv de recurs)

3. Concluzie intermediară

E – Anularea hotărârii atacate

F – Examinarea acțiunii formulate în primă instanță

1. Cu privire la dreptul de acces la dosar

2. Cu privire la dreptul de a fi ascultat

3. Cu privire la dreptul de a fi judecat într‑un termen rezonabil

4. Concluzie intermediară

V – Cu privire la cererea de reducere a amenzii

A – Observație preliminară

B – Reducerea amenzii

1. Cu privire la durata excesivă a procedurii administrative și a celei judiciare

2. Cu privire la întinderea reducerii amenzii

VI – Cheltuieli de judecată

VII – Concluzie

I – Introducere

1. Având în vedere prezentul litigiu, poate fi serios pus la îndoială aspectul dacă timpul vindecă într‑adevăr toate rănile, așa cum spune o vorbă din popor. Acest caz se află de mai bine de 20 de ani pe masa autorităților administrative și a instanțelor judecătorești de la nivel european. Generații întregi de juriști s‑au ocupat de acest caz. Au dispărut înscrisuri de la dosar, iar procedurile judiciare s‑au prelungit ani la rând.

2. Începuturile acestui litigiu datează încă din anii ’80. Comisia impută întreprinderii belgiene Solvay, printre altele, faptul că între anii 1983 și 1990 ar fi abuzat de poziția sa dominantă pe piața sodei( ). Din acest motiv, Comisia a aplicat întreprinderii Solvay în două rânduri (în anii 1990 și 2000) o amendă pe care Solvay continuă în prezent să o conteste în instanță.

3. Curții de Justiție i se solicită deja pentru a doua oară să se pronunțe în această cauză în calitate de instanță de recurs. În stadiul actual, litigiul dintre părțile la procedură are, în esență, ca obiect – pe lângă numeroase alte puncte –două aspecte juridice de o importanță fundamentală, dintre care unul se referă la dreptul de acces la dosar, iar celălalt privește principiul termenului rezonabil.

4. Pe de o parte, Solvay invocă faptul că nu i‑ar fi fost acordat acces la dosar în mod legal, fiind astfel încălcat dreptul său la apărare. În acest context, Curtea trebuie să se pronunțe printre altele cu privire la consecințele care pot fi deduse din faptul că Comisia a pierdut o parte dintre documentele conținute de dosarul său administrativ.

5. Pe de altă parte, Solvay susține că durata procedurii administrative și a celei judiciare a fost excesivă în acest caz. Acest fapt ar implica o încălcare a dreptului fundamental de a fi judecat într‑un termen rezonabil, care trebuie sancționată în mod eficace.

6. În paralel cu prezenta procedură de recurs, Solvay invocă durata excesivă a procedurii și în cadrul unei acțiuni( ) în fața Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”), care este îndreptată împotriva tuturor celor 27 de state membre ale Uniunii Europene și se întemeiază pe o pretinsă încălcare a articolului 6 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (denumită în continuare „CEDO”)( ).

II – Istoricul cauzei

7. Astfel cum a constatat Tribunalul( ), Comisia Europeană a efectuat în aprilie 1989, în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17( ), verificări inopinate („investigații”) la sediile mai multor întreprinderi care își desfășoară activitatea pe piața sodei, printre care se numără și întreprinderea belgiană Solvay( ). Ulterior, Comisia a solicitat informații suplimentare de la întreprinderile în cauză.

8. După încheierea investigațiilor, Comisia a imputat întreprinderii Solvay, pe de o parte, faptul că a participat la înțelegeri, iar pe de altă parte, faptul că a abuzat de poziția dominantă pe care o deținea pe piața sodei calcinate.

9. Prezenta cauză privește doar abuzul de poziție dominantă constatat de Comisie( ). În acest sens, Comisia a aplicat întreprinderii Solvay, în anul 1990, printr‑o primă decizie adoptată conform articolului 86 din Tratatul CEE coroborat cu Regulamentul nr. 17 (Decizia 91/299/CEE( )), o amendă al cărei cuantum era echivalent cu 20 de milioane de euro( ), care la acel moment reprezenta o sumă relativ mare. Întrucât această primă decizie a fost însă afectată de un viciu de formă cu privire la modul de redactare, nu a putut produce efecte în fața Tribunalului( ). În consecință, Comisia a adoptat în anul 2000, fără alte etape procedurale( ) – în special fără a asculta din nou întreprinderea Solvay –, o a doua decizie, întemeiată de această dată pe articolul 82 CE coroborat cu Regulamentul nr. 17, prin care a aplicat din nou întreprinderii Solvay o amendă având aceeași valoare (Decizia 2003/6/CE)( ). Prezenta procedură în fața Curții se întemeiază pe această ultimă decizie a Comisiei.

10. În primă instanță, acțiunea în anulare introdusă de Solvay împotriva Deciziei 2003/6 nu a fost admisă decât în parte: prin Hotărârea din 17 decembrie 2009, Tribunalul a redus cuantumul amenzii cu 5 %, aceasta ajungând astfel la 19 milioane de euro, însă a respins acțiunea introdusă de Solvay ca fiind nefondată în ceea ce privește celelalte capete de cerere( ). Prezentul recurs formulat de Solvay( ) este îndreptat împotriva acestei hotărâri a primei instanțe, până la a cărei pronunțare s‑au scurs nici mai mult, nici mai puțin de opt ani și nouă luni.

11. Principalele etape parcurse în acest litigiu pot fi rezumate în ordine cronologică după cum urmează:

– Procedură administrativă până la adoptarea primei decizii de aplicare a unei amenzi

Aprilie 1989: Verificări efectuate de Comisie

Martie 1990: Comunicarea privind obiecțiunile

Decembrie 1990: Decizia 91/299 a Comisiei privind aplicarea unei amenzi

– Procedură judiciară având ca obiect cererea de anulare a primei decizii de aplicare a amenzii

Mai 1991: Acțiunea în anulare introdusă de Solvay în fața Tribunalului (T‑32/91)

Iunie 1995: Anularea Deciziei 91/299

August 1995: Recursul formulat de Comisie (C‑288/95 P)

Aprilie 2000: Respingerea recursului

– Procedură administrativă până la adoptarea celei de a doua decizii de aplicare a unei amenzi

Decembrie 2000: Decizia 2003/6 a Comisiei privind aplicarea unei amenzi

– Procedură judiciară ulterioară adoptării celei de a doua decizii de aplicare unei amenzi

Martie 2001: Acțiunea în anulare introdusă de Solvay în fața Tribunalului (T‑57/01)

Decembrie 2009: Hotărârea atacată pronunțată de Tribunal (T‑57/01)

Martie 2010: Prezentul recurs introdus de Solvay (C‑109/10 P)

III – Procedura în fața Curții de Justiție

12. Prin prezentul recurs, Solvay solicită:

– anularea hotărârii atacate din 17 decembrie 2009;

– reexaminarea acțiunii în ceea ce privește aspectele anulate și anularea, în tot sau în parte, a Deciziei Comisiei din 13 decembrie 2000, în conformitate cu motivele avute în vedere;

– anularea amenzii de 19 milioane de euro sau, în caz contrar, reducerea substanțială a acesteia cu titlu de reparație a prejudiciului grav suferit de recurentă ca urmare a duratei excesive a procedurii;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată efectuate în recurs, precum și a cheltuielilor de judecată efectuate în procedura desfășurată la Tribunal.

13. La rândul său, Comisia solicită:

– respingerea recursului și

– obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

14. Procedura de recurs în fața Curții s‑a desfășurat, într‑o primă fază, în scris, fiind urmată de audierea din 18 ianuarie 2009. Această audiere a fost comună pentru cauzele C‑109/10 P și C‑110/10 P.

IV – Cu privire la cererea de anulare a hotărârii atacate

15. Întemeindu‑și cererea principală pe nouă motive de recurs, Solvay solicită anularea hotărârii atacate. Vom analiza aceste motive într‑o ordine diferită față de cea urmată în recurs: aspectele juridice cu privire la aplicarea articolului 82 CE vor fi examinate la început (a se vedea secțiunea A de mai jos), în continuare vor fi apreciate aspectele de drept procedural (a se vedea secțiunile B și C de mai jos), iar în încheierea aprecierii juridice ne vom îndrepta atenția asupra motivelor de recurs referitoare la dreptul de a fi judecat într‑un termen rezonabil (a se vedea secțiunea D de mai jos).

16. În pofida faptului că vechiul regulament privind procedura desfășurată în materie de concurență, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 17, era încă incident în acest caz, problemele de drept ridicate nu și‑au pierdut relevanța nici ulterior actualizării normelor de procedură în materie de concurență prin adoptarea Regulamentului (CE) nr. 1/2003( ).

Cu privire la câteva aspecte juridice referitoare la aplicarea articolului 82 CE (al șaselea, al șaptelea, al optulea și al nouălea motiv de recurs)

17. Prin intermediul celui de al șaselea, al celui de al șaptelea, al celui de al optulea și al celui de al nouălea motiv de recurs, Solvay ridică o serie de probleme cu privire la aplicarea în speță a articolului 82 CE.

Observații preliminare

18. Înaintea de examinarea propriu‑zisă a motivelor invocate de Solvay, se impun două scurte observații care vizează, pe de o parte, normele de drept material aplicabile și, pe de altă parte, relevanța anumitor comunicări ale Comisiei cu privire la politica în domeniul concurenței.

19. În ceea ce privește în primul rând normele de drept material aplicabile, Solvay citează în mod constant articolul 102 TFUE. Or, întrucât situația juridică de la momentul adoptării deciziei în litigiu este determinantă, considerăm că este preferabil să ne raportăm la articolul 82 CE( ). Desigur, acest lucru nu modifică cu nimic aprecierea juridică a recursului, întrucât ambele dispoziții, în măsura în care sunt relevante pentru prezentul recurs, au același conținut.

20. În ceea ce privește comunicările Comisiei cu privire la politica în domeniul concurenței, Solvay se întemeiază în repetate rânduri în recursul său pe o comunicare din anul 2009, care cuprinde „Orientări privind prioritățile Comisiei în aplicarea articolului 82 din Tratatul CE la practicile de excludere abuzivă ale întreprinderilor dominante”( ).

21. Această comunicare nu poate prezenta relevanță pentru aprecierea prezentului recurs. Modul în care Comisia intenționează să își organizeze pe viitor politica în domeniul concurenței cu privire la articolul 102 TFUE (fostul articol 82 CE) este lipsit de relevanță. Astfel, pe de o parte, eventualele noi direcții în aplicarea acestei dispoziții pot avea importanță doar pentru deciziile viitoare ale Comisiei, nu însă pentru aprecierea juridică a unei decizii deja adoptate. Pe de altă parte, chiar și în cazul unei modificări a practicii sale administrative, Comisia ar trebui să continue să acționeze în limitele prevăzute de tratate, astfel cum sunt acestea interpretate de Curte( ).

Cu privire la delimitarea pieței geografice relevante (al șaselea motiv de recurs)

22. Al șaselea motiv, care se referă la punctele 252-259 din hotărârea atacată, critică argumentele Tribunalului cu privire la delimitarea pieței geografice relevante.

23. În principal, Solvay impută Tribunalului faptul că a motivat insuficient hotărârea atacată: pe de o parte, motivarea hotărârii ar fi imprecisă și contradictorie (primul aspect al celui de al șaselea motiv de recurs), pe de altă parte, aceasta ar fi incompletă și nu ar analiza numeroase argumente ale recurentei formulate în primă instanță (al doilea aspect al celui de al șaselea motiv). Astfel, acest motiv se întemeiază pe obligația Tribunalului de a‑și motiva hotărârea în mod corespunzător [articolul 36 coroborat cu articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție].

Primul aspect al celui de al șaselea motiv de recurs

24. Primul aspect al celui de al șaselea motiv de recurs își are originea într‑o anumită confuzie terminologică existentă în decizia în litigiu. În cadrul acesteia, Comisia definește piața geografică relevantă ca fiind „piața CE (cu excepția Regatului Unit și a Irlandei)”( ), însă în anumite pasaje folosește și expresii cum sunt „Comunitatea”, „Europa de Vest” și „Europa Occidentală”( ). În cazul în care Comisia ar fi folosit o terminologie clară și uniformă în decizia în litigiu, instanțele Uniunii nu ar mai fi trebuit să analizeze argumentele schimbate pe această temă.

25. Solvay consideră că din hotărârea atacată nu ar reieși dacă Tribunalul folosește termenii „Comunitatea” „Comunitatea, cu excepția Regatului Unit și a Irlandei”, „Europa de Vest” și „Europa Occidentală” într‑un mod interschimbabil sau dacă acesta consideră că termenii menționați se contrazic.

26. Această critică nu rezistă unei examinări mai amănunțite.

27. Potrivit jurisprudenței constante, motivarea unei hotărâri trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul Tribunalului, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile deciziei adoptate, iar Curții să își exercite funcția sa de control( ).

28. În cazul în care citim punctele 251-254 din hotărârea atacată în contextul acesteia, reiese în mod clar și neechivoc faptul că Tribunalul nu a efectuat nicio diferență de fond între termenii menționați.

29. În raționamentul său, Tribunalul a pornit de la definiția dată de Comisie pieței geografice relevante și anume „piața CE, cu excepția Regatului Unit și a Irlandei”( ). În plus, în cadrul procedurii judiciare desfășurate în primă instanță, acesta a solicitat Comisiei să confirme faptul că referirile la „Europa Occidentală”, la „Europa de Vest” sau la „Comunitate” în anumite pasaje din decizia în litigiu se referă la aceeași piață geografică, așadar și la „piața CE, cu excepția Regatului Unit și a Irlandei”( ). Mai mult, Tribunalul a subliniat că definiția pieței geografice relevante ca „piața CE, cu excepția Regatului Unit și a Irlandei” în considerentul (136) al deciziei în litigiu „nu ar fi incompatibilă cu alte considerente” ale deciziei( ).

30. Astfel, hotărârea atacată este motivată în mod clar și lipsit de contradicții în ceea ce privește punctul criticat de Solvay. Este posibil ca Solvay să nu considere corecte pe fond argumentele Tribunalului cu privire la piața geografică relevantă. Or, simplul fapt că Tribunalul a ajuns, pe fond, la o altă concluzie decât recurenta nu poate, în sine, să ducă la concluzia că hotărârea atacată este viciată de nemotivare( ). În consecință, argumentul referitor la nemotivare nu poate fi primit.

Al doilea aspect al celui de al șaselea motiv de recurs

31. În cuprinsul celui de al doilea aspect al prezentului motiv, Solvay impută Tribunalului faptul că nu ar fi prezentat în detaliu motivele pentru care consideră piețele naționale ca fiind relevante pentru aprecierea legalității deciziei în litigiu. În plus, Tribunalul nu ar fi analizat numeroase argumente prezentate de Solvay în această privință în cadrul procedurii desfășurate în primă instanță.

32. Acest aspect al celui de al șaselea motiv de recurs nu poate avea câștig de cauză pentru două motive.

33. În primul rând, motivul invocat de Solvay se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârii atacate. Contrar celor susținute de Solvay, în niciun caz Tribunalul nu a „considerat piețele naționale ca fiind relevante”. Acesta s‑a pronunțat doar cu titlu subsidiar asupra problemei piețelor naționale, pentru cazul în care Comisia nu ar fi definit în mod corect( ) – așa cum susține Solvay – piața geografică relevantă ca fiind „piața comunitară, cu excepția Regatului Unit și a Irlandei”( ).

34. Astfel, critica formulată de recurentă cu privire la piețele naționale privește de fapt un fragment din motive care nu constituie un element necesar al motivelor, ci trebuie considerate ca fiind obiter dicta. Potrivit unei jurisprudențe constante, astfel de critici trebuie respinse ca fiind „lipsite de efect”, respectiv „inoperante” (în franceză „inopérant”)( ).

35. În al doilea rând, critica formulată de recurentă cuprinde cerințe exagerate cu privire la întinderea obligației de motivare a hotărârilor pronunțate în primă instanță. Jurisprudența constantă nu impune Tribunalului să realizeze o motivare care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu și, prin urmare, motivarea poate fi implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu le‑a admis argumentele, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a exercita controlul( ).

36. Într‑adevăr, Tribunalul trebuie să ia în considerare în hotărârea sa toate încălcările de drept invocate( ). Cu toate acestea, tocmai în cazul unui litigiu complex în materia concurenței este posibil ca, având în vedere resursele limitate, instanțele Uniunii să nu aibă ca atribuție să analizeze în detaliu fiecare argument formulat de părți, oricât de puțin relevant ar fi acesta. Într‑un caz precum cel din speță, singurul aspect decisiv este ca Tribunalul să dovedească prin argumente pertinente – fie și în mod succint – motivele pentru care consideră decizia în litigiu a Comisiei ca fiind fondată din punct de vedere juridic.

37. În speță, Tribunalul și‑a îndeplinit obligațiile în ceea ce privește acest aspect: acesta a afirmat că, inclusiv în cazul în care piețele naționale ar fi considerate relevante, Solvay a deținut o poziție dominantă în fiecare dintre statele în care i se impută săvârșirea încălcărilor dispozițiilor legale( ). Tribunalul a concluzionat în mod logic că, chiar dacă se presupune că Comisia a delimitat piața în mod eronat (și anume reținând în mod greșit că piața înseamnă piața CE, cu excepția Regatului Unit și a Irlandei, iar nu piețele naționale), acest lucru nu ar putea determina anularea deciziei în litigiu( ). O concluzie atât de clară nu necesita argumente suplimentare.

Cu privire la alte câteva argumente invocate în cadrul celui de al șaselea motiv de recurs

38. În cadrul celui de al șaselea motiv de recurs, Solvay invocă și o încălcare a articolului 102 TFUE (articolul 82 CE). Totuși, motivele invocate în această privință sunt lipsite de conținut autonom în raport cu viciile de motivare invocate de Solvay, astfel încât nu se impune o analiză separată a acestora. Considerațiile menționate mai sus cu privire la nemotivare se aplică mutatis mutandis și în privința acestora( ).

39. În plus, Solvay susține că Tribunalul ar fi denaturat fapte și elemente de probă. Însă și acest motiv este lipsit de conținut autonom. În special, Solvay nu și‑a îndeplinit obligațiile, astfel cum acestea decurg, potrivit unei jurisprudențe constante, din articolul 256 TFUE, din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții și din articolul 112 alineatul (1) primul paragraf litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții( ): în cererea de recurs nu se indică cu exactitate probele care ar fi fost denaturate de Tribunal și nu se explică în detaliu erorile de apreciere pe care Tribunalul le‑ar fi comis în cadrul acestei denaturări.

40. În final, Solvay invocă o încălcare a articolului 299 alineatul (1) CE [fostul articol 227 alineatul (1) din Tratatul CEE], în care ar fi definit teritoriul Comunității Europene( ). Având în vedere această dispoziție, nu ar exista temei juridic pentru a considera ca fiind echivalente noțiunile „Comunitate Europeană”, „Europa de Vest” și „Europa Occidentală”.

41. Nici această argumentare nu este convingătoare. Este adevărat că, în limbajul curent, noțiunea geografică, respectiv politică „Europa de Vest” nu este echivalentă cu teritoriul Comunității Europene, astfel cum se prezenta acesta la momentul în discuție. Cu toate acestea, într‑o decizie în materie de concurență, Comisia (și, prin urmare, instanțele Uniunii) poate face uz de o terminologie proprie, care nu trebuie să corespundă în mod necesar reprezentărilor geografice sau politice uzuale, chiar dacă acest lucru nu este de dorit. Astfel, după cum Comisia subliniază în mod întemeiat, conform normelor de concurență, piața geografică relevantă este un termen funcțional a cărui delimitare se întemeiază în primul rând pe considerente economice.

Concluzie intermediară

42. În consecință, al șaselea motiv este în totalitate nefondat.

Cu privire la poziția de piață dominantă deținută de întreprinderea Solvay (al șaptelea motiv de recurs)

43. Al șaptelea motiv de recurs are ca obiect poziția dominantă deținută de întreprinderea Solvay. Prin acesta se contestă punctele 275-305 din hotărârea atacată. Solvay consideră că Tribunalul a confirmat în mod neîntemeiat constatările Comisiei cu privire la poziția dominantă a întreprinderii în cauză. Procedând astfel, Tribunalul ar fi încălcat obligația de motivare [articolul 36 coroborat cu articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție], precum și prevederile articolului 102 TFUE (articolul 82 CE).

Cu privire la trimiterile făcute de Solvay la cel de al șaselea motiv de recurs

44. În cadrul primului aspect – precum și în câteva pasaje din cel de al doilea și din cel de al treilea aspect – al prezentului motiv, Solvay se limitează, în esență, la argumentele sale cu privire la cel de al șaselea motiv de recurs. Întrucât, în opinia sa, ar exista neclarități cu privire la delimitarea pieței geografice relevante, Tribunalul nu ar putea constata existența unei poziții dominante „pe piața comuniară”( ).

45. Criticile formulate în acest sens depind, pe fond, în totalitate de soluția pronunțată în cazul celui de al șaselea motiv de recurs, la care acestea se referă în principal. Așadar, respingerea primului aspect al celui de al șaselea motiv de recurs( ), astfel cum recomandăm, atrage după sine și respingerea primului aspect al celui de al șaptelea motiv de recurs. De asemenea, ar trebui respinse și pasajele din cadrul celui de al doilea și al celui de al treilea aspect ale celui de al șaptelea motiv de recurs, care se referă doar la problema delimitării pieței.

Cu privire la existența unei poziții dominante pe piețele naționale (al doilea aspect al celui de al șaptelea motiv de recurs)

46. Al doilea aspect al celui de al șaptelea motiv are ca obiect cerințele pe care mijloacele de probă trebuie să le respecte pentru a se putea dovedi existența unei poziții dominante.

Cu privire la pretinsa limitare a analizei Tribunalului la simple cote de piață

47. Pe de o parte, Solvay invocă faptul că Tribunalul ar fi încălcat prevederile articolului 102 TFUE (articolul 82 CE), întrucât ar fi constatat existența unei poziții dominante a întreprinderii pe piețele naționale exclusiv în temeiul unei analize a cotelor de piață ale acesteia, fără a lua în considerare alți factori relevanți.

48. Această argumentare nu este convingătoare. Ea se întemeiază în mod evident pe o înțelegere eronată a hotărârii atacate.

49. Tribunalul nu și‑a limitat, în niciun caz, analiza la cotele de piață. Într‑o primă etapă, acesta s‑a referit, dimpotrivă, la jurisprudența conform căreia existența unei poziții dominante ar rezulta în general din îmbinarea mai multor factori, care, considerați în mod izolat, nu trebuie să fie în mod obligatoriu decisivi( ).

50. Totuși, într‑o a doua etapă, Tribunalul a plecat în mod întemeiat de la premisa că, exceptând unele situații excepționale, cotele de piață foarte mari constituie, per se, dovada existenței unei poziții dominante( ). În plus, acesta a subliniat în mod întemeiat că o cotă de piață de 50 % constituie prin ea însăși, în afara unor situații excepționale, dovada existenței unei poziții dominante( ).

51. Într‑o a treia etapă, Tribunalul a analizat în cele din urmă o serie de probleme ridicate în cursul procedurii desfășurate în primă instanță, care, în opinia Solvay, ar constitui situații excepționale susceptibile să răstoarne prezumția referitoare la poziția dominantă( ).

52. Astfel, contrar celor susținute de Solvay, Tribunalul a examinat și alți factori decât cotele de piață. În raționamentul său, acesta s‑a limitat să plece de la prezumția poziției dominante care rezulta din cotele de piață mai mari sau egale cu 50 %, completându‑și ulterior raționamentul cu argumente referitoare la posibilitatea existenței unor circumstanțe excepționale. O astfel de abordare este în deplină concordanță cu cerințele care decurg din articolul 82 CE (articolul 102 TFUE) și cu jurisprudența referitoare la acest subiect.

Cu privire la pretinsa lipsă a unor răspunsuri la diferite argumente prezentate de Solvay

53. Pe de altă parte, Solvay susține că Tribunalul nu ar fi analizat numeroase argumente aduse de aceasta în cadrul procedurii desfășurate în primă instanță. Este vorba, pe de o parte, despre diferența dintre cotele de piață deținute de Solvay și cele ale concurenților săi, iar pe de altă parte, despre capacitățile de producție. Solvay denunță, în esență, o încălcare a obligației de motivare( ).

54. Această critică nu are câștig de cauză pentru motivele menționate anterior în cadrul celui de al șaselea motiv de recurs( ). Atât timp cât Tribunalul se pronunță, în mod argumentat, cu privire la toate neregulile semnalate, astfel cum acesta a procedat în speță, nu este necesar să analizeze în mod detaliat fiecare argument specific adus de părți.

Cu privire la afirmația conform căreia probele referitoare la cotele de piață ar fi fost insuficiente

55. În sfârșit, Solvay invocă faptul că probele referitoare la cotele sale de piață, pe care s‑a întemeiat constatarea privind poziția sa dominantă, ar fi fost insuficiente.

56. Această argumentare trebuie respinsă de la început ca fiind inadmisibilă, întrucât aceasta are ca efect repunerea în discuție a aprecierii situației de fapt și a probelor realizate de Tribunal, aspect care nu ține de competența Curții în cadrul procedurii de recurs( ).

Cu privire la pretinsele circumstanțe excepționale (al treilea aspect al celui de al șaptelea motiv de recurs)

57. În cadrul celui de al treilea aspect al prezentului motiv, Solvay impută Tribunalului faptul că nu ar fi analizat argumentele sale cu privire la existența unor circumstanțe excepționale, care, în opinia Solvay, ar fi reprezentat un argument împotriva existenței unei poziții dominante a acestei întreprinderi.

58. Această critică este neîntemeiată. Nu mai puțin de 19 puncte din hotărârea atacată( ) au ca obiect examinarea eventualelor circumstanțe excepționale și argumentele formulate în această privință de Solvay.

Cu privire la cerințele referitoare la motivarea hotărârii atacate

59. Astfel cum am menționat deja, obligația de motivare nu impune Tribunalului să realizeze o motivare care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu și, prin urmare, motivarea poate fi implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu le‑a admis argumentele, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a exercita controlul( ).

60. Este posibil ca Solvay să nu fie de acord, pe fond, cu motivele pentru care Tribunalul a respins existența unor circumstanțe excepționale. Cu toate acestea, nu se poate deduce doar în temeiul acestui fapt că hotărârea atacată este afectată de un viciu de motivare( ).

61. Contrar celor susținute de recurentă, Tribunalul nu exclude existența unor circumstanțe excepționale făcând trimitere doar la cotele de piață semnificative deținute de Solvay. Dimpotrivă, Tribunalul analizează în cadrul pasajului din hotărâre în discuție numeroși alți factori, precum pretinsele posibilități de substituire a produselor furnizate de Solvay( ) și aspectul privind pretinsa putere compensatorie a clienților( ).

62. Sub rezerva unei eventuale denaturări care nu a fost invocată în speță, în rest, nu intră în atribuțiile Curții ca, în cadrul procedurii de recurs, să substituie prin propria apreciere a situației de fapt pe cea realizată de Tribunal în legătură cu pretinsele circumstanțe excepționale( ).

Cu privire la cerințele referitoare la motivarea deciziei în litigiu

63. În plus, în continuarea celui de al treilea aspect al prezentului motiv, Solvay a imputat Tribunalului faptul că ar fi încălcat prevederile articolului 296 TFUE (fostul articol 253 CE), întrucât nu ar fi contestat nemotivarea privind puterea compensatorie a clienților întreprinderii Solvay care ar afecta decizia în litigiu adoptată de Comisie.

64. Nici acest argument nu ar putea fi admis.

65. Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă la articolul 253 CE (articolul 296 TFUE) trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției Uniunii care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul( ).

66. Totuși, autorul unui astfel de act nu este obligat să se pronunțe cu privire la elemente în mod clar secundare sau să anticipeze obiecțiunile potențiale( ). În mod similar Tribunalului în hotărârea atacată, nici Comisia nu era obligată să analizeze în mod necesar, în cadrul deciziei în litigiu, fiecare argument invocat de Solvay.

Cu privire la pretinsa încălcare a articolului 102 TFUE (articolul 82 CE)

67. În sfârșit, în cadrul acestui al treilea aspect al celui de al șaptelea motiv, Solvay invocă în repetate rânduri încălcarea articolului 102 TFUE (articolul 82 CE). Totuși, această dispoziție este menționată fără alte explicații, în mod succint, împreună cu presupusa nemotivare( ). O astfel de critică este lipsită de conținut autonom și nu necesită o examinare separată.

Concluzie intermediară

68. În ansamblu, cel de al șaptelea motiv de recurs este în parte inadmisibil și în parte nefondat.

Cu privire la abuzul de poziție dominantă din partea întreprinderii Solvay (al optulea și al nouălea motiv de recurs)

69. În cadrul celui de al optulea și al celui de al nouălea motiv de recurs sunt invocate pretinse erori de drept în ceea ce privește constatarea Comisiei referitoare la un abuz de poziție dominantă în cazul întreprinderii Solvay.

Cu privire la reducerea de grup acordată societății Saint‑Gobain (al optulea motiv de recurs)

70. Al optulea motiv de recurs are ca obiect reducerea de grup de 1,5 % pe care Solvay a acordat‑o într‑un „protocol secret” societății franceze Saint‑Gobain, întrucât era unul dintre cei mai importanți clienți ai săi. În decizia în litigiu, Comisia, având aprobarea Tribunalului, a considerat această reducere de grup ca fiind un abuz de poziție dominantă din partea întreprinderii Solvay( ). Solvay contestă în acest context argumentele Tribunalului de la punctele 348-358 din hotărârea atacată: Tribunalul ar fi considerat în mod neîntemeiat că reducerea de grup menționată reprezenta un rabat de fidelitate abuziv, incompatibil cu prevederile articolului 82 CE( ).

71. Mai precis, Solvay invocă, pe de o parte, o încălcare a articolului 102 TFUE (articolul 82 CE), iar pe de altă parte, o încălcare a obligației de motivare a hotărârilor pronunțate în primă instanță (articolul 36 și articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții). Cu toate acestea, presupusa încălcare a obligației de motivare nu are niciun conținut autonom în raport cu erorile de drept material invocate. În realitate, opinia Solvay diferă pe fond de cea a Tribunalului în ceea ce privește evaluarea reducerii de grup. Totuși, diferențele de opinie de fond nu intră, astfel cum am menționat anterior, sub incidența obligației de motivare( ), astfel încât critica întemeiată pe nemotivare trebuie respinsă de la bun început. Prin urmare, vom examina în continuare al optulea motiv de recurs exclusiv din punctul de vedere al presupusei încălcări a articolului 82 CE (articolul 102 TFUE).

Cu privire la argumentul referitor la lipsa clauzei de exclusivitate

72. Solvay impută, în primul rând, Tribunalului faptul că ar fi calificat în mod neîntemeiat reducerea de grup acordată societății Saint‑Gobain ca fiind rabat de fidelitate. Tribunalul ar fi neglijat faptul că, la data producerii faptelor, Solvay acoperea doar aproximativ 67 % din necesarul societății Saint‑Gobain, iar în Franța doar 15 %. În aceste condiții, reducerea de grup acordată de Solvay nu ar fi fost legată de o exclusivitate sau de o cvasiexclusivitate în aprovizionarea societății Saint‑Gobain, aspect care, în opinia recurentei, ar fi reprezentat condiția pentru a se putea constata existența unui rabat de fidelitate acordat în mod abuziv.

73. La prima vedere, am putea conchide că prin aceste argumente Solvay ar intenționa în mod inadmisibil să încurajeze Curtea de Justiție, în calitate de instanță de recurs, să substituie prin propria apreciere cu privire la situația de fapt și elementele de probă pe cea realizată de Tribunal. În realitate însă, critica se întemeiază pe faptul că, atunci când a apreciat reducerea de grup, Tribunalul ar fi omis un criteriu pe care Solvay îl consideră ca fiind decisiv din punct de vedere juridic: criteriul de exclusivitate sau de cvasiexclusivitate a aprovizionării beneficiarului reducerii de către întreprinderea care deține o poziție dominantă. Aspectul dacă un astfel de criteriu de exclusivitate este relevant din punct de vedere juridic pentru a stabili existența unui abuz în sensul articolului 82 CE constituie o problemă de drept care este supusă controlului Curții în cadrul procedurii de recurs( ).

74. Solvay consideră că din jurisprudența existentă a Curții se poate deduce un principiu conform căruia rabaturile de fidelitate reprezintă practici comerciale abuzive doar în cazul în care sunt asociate cu o aprovizionare exclusivă sau cvasiexclusivă a clientului de către întreprinderea care deține poziția dominantă.

75. Această constatare este eronată. În acest sens, este relevant faptul că Solvay invocă numai hotărârea pronunțată în cauza Hoffmann‑La Roche( ). Alte hotărâri relevante pronunțate de Curte cu privire la problema reducerilor, în special Hotărârea Michelin I( ) și Hotărârea British Airways( ), nu sunt menționate nici măcar marginal.

76. Astfel cum a subliniat Curtea, din hotărârile pronunțate anterior referitoare la articolul 86 din Tratatul CEE (articolul 82 CE) nu se poate deduce sub nicio formă faptul că primele și rabaturile acordate de o întreprindere care deține o poziție dominantă ar fi abuzive doar în situațiile descrise în respectivele hotărâri( ).

77. Caracterul abuziv al rabaturilor acordate de întreprinderile care dețin o poziție dominantă este evaluat mai degrabă în funcție de ansamblul circumstanțelor din respectivul caz individual, acordându‑se o atenție deosebită criteriilor și modalităților de acordare a acestor rabaturi( ). Este esențial să se stabilească dacă reducerile pot produce un efect de eliminare, cu alte cuvinte dacă sunt apte, pe de o parte, să facă mai dificil, chiar imposibil, accesul pe piață al concurenților întreprinderii aflate în poziție dominantă și, pe de altă parte, să facă mai dificilă, chiar imposibilă, pentru cocontractanții acesteia alegerea între mai multe surse de aprovizionare sau parteneri comerciali( ). Trebuie să se stabilească în continuare dacă există o justificare economică obiectivă a rabaturilor și a primelor consimțite( ).

78. Din jurisprudența existentă nu reiese faptul că rabaturile ar avea un caracter abuziv doar în cazul în care există un raport de exclusivitate sau de cvasiexclusivitate între client și întreprinderea aflată în poziție dominantă. Dimpotrivă, cauzele Michelin I( ) și British Airways( ) aveau ca obiect sisteme de reduceri, respectiv sisteme de prime care nu cuprindeau o astfel de clauză de exclusivitate.

79. În consecință, faptul că Tribunalul s‑a abținut să constate în mod expres caracterul exclusiv sau cvasiexclusiv al aprovizionării societății Saint‑Gobain de către Solvay nu reprezintă o eroare de drept( ).

80. Din motive exclusiv de exhaustivitate adăugăm că și critica – motivată în mod sumar – invocată de Solvay conform căreia jurisprudența Curții referitoare la rabaturi de fidelitate ar avea un caracter excesiv de formal și ar fi lipsită de temei economic este nefondată. După cum am menționat anterior, Curtea apreciază astfel sistemele de reduceri în funcție de totalitatea circumstanțelor din speță și recunoaște în mod expres posibilitatea unei justificări economice obiective( ). O astfel de abordare este departe de a fi formalistă.

Cu privire la argumentul referitor la valoarea redusă a reducerii de grup

81. În al doilea rând, Solvay susține că valoarea reducerii de grup de 1,5 % ar fi fost prea redusă pentru a fi de natură să influențeze în mod vizibil deciziile comerciale luate de grupul Saint‑Gobain. Tribunalul nu ar explica în ce măsură rabatul acordat de Solvay ar fi putut să influențeze în mod concret comportamentul grupului Saint‑Gobain.

82. Într‑adevăr, la punctul 355 din hotărârea atacată, Tribunalul a realizat doar o analiză succintă a problemei posibilelor efecte anticoncurențiale ale reducerii de grup. Constatarea sa concisă conform căreia, „deși modest, cuantumul unui rabat de fidelitate exercită o influență asupra condițiilor de concurență” trebuie însă să fie înțeleasă în contextul analizei precedente realizate de Tribunal. În special, Tribunalul a subliniat că Solvay a acordat reducerea de grup fără să țină seama de avantajele economice în termeni de eficiență și de economii de scară și a extins această reducere asupra întregii cantități de carbonat de sodiu achiziționate de Saint‑Gobain în Europa de la întreprinderea Solvay( ).

83. Jurisprudența a recunoscut că astfel de reduceri sunt susceptibile de a avea un efect de excludere anticoncurențial. Așa cum a precizat Curtea, legarea cocontractanților de întreprinderea aflată în poziție dominantă și presiunea exercitată asupra acestora pot fi deosebit de puternice în cazul în care un rabat sau o primă nu se raportează numai la creșterea cifrei de afaceri referitoare la achizițiile sau la vânzările produselor acestei întreprinderi realizate de cocontractanți în decursul perioadei luate în considerare, ci se aplică de asemenea totalului cifrei de afaceri referitoare la aceste achiziții sau vânzări( ).

84. În plus, pentru concurenții întreprinderii aflați în poziție dominantă este deosebit de dificil să supraliciteze în comparație cu rabaturile sau cu primele bazate pe volumul global al vânzărilor. Cota sa de piață mult mai ridicată este suficientă pentru ca întreprinderea aflată în poziție dominantă să constituie în general un partener comercial inevitabil pe piață. Cel mai frecvent, rabaturile sau primele acordate de o astfel de întreprindere pe baza cifrei de afaceri globale primează, în termeni absoluți, chiar și în fața ofertelor celor mai generoase ale concurenților acesteia. Pentru a atrage cocontractanții întreprinderii aflate în poziție dominantă sau pentru a primi de la aceștia un volum de comenzi suficient, concurenții ar trebui să le ofere procente de rabaturi sau prime net superioare( ).

85. Rabaturile, respectiv comisioanele considerate ca fiind abuzive în jurisprudența existentă, nu depășeau în unele cazuri 1 %( ), fiind, așadar, din punct de vedere procentual mai mici decât reducerea de grup de 1,5 % în discuție în prezenta cauză.

86. În aceste condiții, constatarea Tribunalului conform căreia, „deși modest, cuantumul unui rabat de fidelitate exercită o influență asupra condițiilor de concurență” nu apare ca fiind eronată din punct de vedere juridic, având în vedere circumstanțele din prezenta cauză. Aceasta este întemeiată pe considerații economice solide.

Cu privire la argumentul referitor la lipsa efectelor asupra concurenței

87. În al treilea rând, Solvay contestă constatarea Tribunalului conform căreia acesta nu ar fi prezentat probe în susținerea afirmațiilor sale cu privire la comportamentul filialelor naționale ale societății Saint‑Gobain. Este vorba despre argumentul invocat de Solvay în primă instanță conform căruia filialele naționale ale societății Saint‑Gobain ar fi reușit să negocieze în beneficiul lor condiții contractuale mai avantajoase sau chiar să rezilieze contractul încheiat cu întreprinderea Solvay, precum în cazul Saint‑Gobain France( ).

88. Într‑adevăr, Tribunalul a respins acest argument invocat de Solvay ca nefiind suficient de întemeiat( ). Totuși, nu mai este necesar să se stabilească dacă argumentele invocate de Solvay nu au fost suficient de clar formulate sau susținute. Aceasta deoarece argumentul respectiv a fost, în orice caz, inoperant, astfel cum Tribunalul a subliniat în mod întemeiat( ). Astfel, caracterul anticoncurențial al unei practici comerciale a întreprinderii aflate în poziție dominantă nu poate fi înlăturat prin faptul că aceasta onorează dorința unui client( ) și cu atât mai puțin prin faptul că, printr‑o negociere abilă( ), clientul reușește să obțină de la întreprinderea în poziție dominantă și alte avantaje.

89. Așadar, nici al treilea argument invocat de întreprinderea Solvay nu este concludent.

Concluzie intermediară

90. Al optulea motiv de recurs este în totalitate nefondat.

Cu privire la caracterul discriminatoriu al practicilor comerciale ale întreprinderii Solvay (al nouălea motiv de recurs)

91. Al nouălea motiv are ca obiect argumentele Tribunalului de la punctele 397-402 din hotărârea atacată cu privire la caracterul discriminatoriu al practicilor comerciale ale întreprinderii Solvay în sensul articolului 82 alineatul (2) litera (c) CE.

Primul aspect al celui de al nouălea motiv de recurs

92. În cadrul primului aspect al prezentului motiv, Solvay contestă în special punctele 397-400 din hotărârea atacată și invocă faptul că Tribunalul ar fi denaturat înscrisurile acesteia depuse în primă instanță și ar fi încălcat articolul 102 al doilea paragraf litera (c) TFUE [articolul 82 alineatul (2) litera (c) din CE].

Cu privirea la presupusa denaturare a înscrisurilor depuse de Solvay

93. Recurenta critică mai întâi acel pasaj din hotărârea atacată în care Tribunalul pleacă de la premisa că Solvay nu ar fi contestat concluziile cu privire la sistemul de reduceri aplicat în Franța( ). În opinia Solvay, această afirmație se află în contradicție cu cererea sa introductivă, precum și cu memoriul în replică depus în primă instanță, care ar fi fost denaturate de Tribunal.

94. Potrivit unei jurisprudențe constante, o denaturare are loc numai atunci când, fără a recurge la noi elemente de probă, aprecierea elementelor de probă existente apare ca fiind vădit greșită( ). Dacă transpunem această afirmație argumentelor invocate de părți în primă instanță, se poate constata o denaturare a acestora doar în cazul în care au fost înțelese vădit greșit de Tribunal sau au fost redate cu sens modificat.

95. În speță nu există suficiente dovezi în acest sens.

96. Astfel cum admite însăși Solvay( ), observațiile specifice fiecărei țări care figurează în cererea sa introductivă formulată în primă instanță se refereau la piața germană. În rest, Solvay s‑a limitat să conteste, la modul general, faptul că rabaturile practicate ar fi avut caracterul unor rabaturi de fidelitate. Cererea sa introductivă cuprindea la fel de puține argumente care ar fi vizat în mod special piața franceză precum memoriul în replică prezentat în primă instanță. Nici pasajele din memoriul său în replică depus în primă instanță( ), subliniate în mod deosebit de Solvay, nu se referă decât marginal la piața franceză și, în orice caz, nu au legătură cu problema discriminării partenerilor comerciali, care prezintă interes în prezenta cauză( ).

97. În acest context, Tribunalului nu i se poate imputa faptul că ar fi înțeles în mod vădit greșit argumentele invocate de întreprinderea Solvay sau că le‑ar fi prezentat cu sens modificat. În consecință, critica întemeiată pe denaturare trebuie să fie respinsă.

Cu privirea la eroarea de drept material

98. În plus, Solvay invocă o încălcare a articolului 102 al doilea paragraf litera (c) TFUE [articolul 82 al doilea paragraf litera (c) CE] pe care o localizează la punctele 398 și 400 din hotărârea atacată. Tribunalul ar fi omis în mod incorect să analizeze existența unei relații de concurență între clienții Solvay menționați cu titlu de exemplu, și anume, pe de o parte, între doi clienți francezi (Durand și Perrier) și, pe de altă parte, între producătorii germani de sticlă plată și articole din sticlă.

99. Admisibilitatea acestei critici este contestată de Comisie pentru motivul că, în primă instanță, Solvay nu ar fi invocat nicio încălcare a articolului 102 al doilea paragraf litera (c) TFUE; Solvay ar fi invocat faptul că producătorii de sticlă plată și articole din sticlă ar opera pe piețe diferite și astfel nu s‑ar afla în situații comparabile doar în scopul de a nega pretinsa lipsă a unei discriminări.

100. Trebuie să recunoaștem că această obiecție ni se pare extrem de formală și puțin convingătoare. În ceea ce privește caracterul discriminatoriu al sistemului de reduceri practicat de Solvay, decizia în litigiu făcea referire în mod expres la articolul 82 al doilea paragraf litera (c) CE( ). Așadar, se subînțelege că și problema discriminării examinată în fața Tribunalului trebuie analizată în contextul prezentei dispoziții, chiar dacă aceasta nu a mai fost citată în mod expres de părți în memoriile depuse( ).

101. În plus, potrivit articolului 42 alineatul (2) coroborat cu articolul 118 din Regulamentul de procedură al Curții, este inadmisibil să se invoce noi motive, respectiv mijloace de apărare în cadrul recursului. Totuși, recurentul poate să aducă argumente noi referitoare la motivele, respectiv mijloacele de apărare prezentate deja în primă instanță, în special pentru a răspunde la interpretarea dată de Tribunal în hotărârea atacată( ).

102. Aceasta este situația în speță: rezultă din rezumatul argumentelor invocate de părți în hotărârea atacată că Solvay invocase încă din primă instanță faptul că producătorii de sticlă plată și‑ar desfășura activitatea pe o altă piață decât producătorii de articole din sticlă( ). Problema examinată în primă instanță, dacă întreprinderile respective își desfășoară activitatea pe piețe diferite, și întrebarea ridicată acum, dacă între aceste întreprinderi există un raport de concurență, reprezintă două fețe ale aceleiași monede. Astfel, prin critica adusă în cadrul recursului față de raportul de concurență, Solvay dezvoltă doar argumentele pe care le‑a invocat deja în primă instanță.

103. În plus, această critică adusă de Solvay nu urmărește nicidecum să încurajeze Curtea să facă o apreciere a situației de fapt care nu este admisibilă în cadrul procedurii de recurs. Dimpotrivă, dezbaterea privește problema dacă, prin faptul că nu a analizat raporturile de concurență între producătorii de sticlă plată și producătorii de articole din sticlă, Tribunalul nu ar fi ținut seama de un criteriu pe care era obligat să îl ia în considerare conform articolului 82 al doilea paragraf litera (c) CE. Aceasta reprezintă o problemă de drept care poate fi examinată în procedura de recurs( ).

104. În ceea ce privește temeinicia acestei critici, trebuie să reamintim mai întâi faptul că articolul 82 al doilea paragraf litera (c) CE [articolul 102 al doilea paragraf litera (c) TFUE] prevede un test în două etape. Formularea „creând astfel acestora un dezavantaj concurențial” are un conținut propriu și nu prezintă doar caracterul unei adăugiri explicative ce are un efect declarativ( ).

105. În consecință, pentru ca toate condițiile de aplicare a articolului 82 al doilea paragraf litera (c) CE să fie întrunite, este necesar să se constate nu numai faptul că întreprinderea în poziție dominantă pe o piață are un comportament discriminatoriu, ci și că urmărește să denatureze acest raport concurențial, cu alte cuvinte să aducă atingere poziției concurențiale a unora dintre partenerii comerciali ai acestei întreprinderi în raport cu alții( ).

106. Articolul 82 al doilea paragraf litera (c) CE se întemeiază pe raționamentul conform căruia comportamentul comercial al întreprinderii în poziție dominantă nu trebuie să denatureze concurența pe o piață situată în amonte sau în aval, cu alte cuvinte concurența dintre furnizorii sau dintre clienții acestei întreprinderi. Cocontractanții întreprinderii în poziție dominantă nu trebuie să fie favorizați sau defavorizați în raporturile de concurență dintre ei( ).

107. Dacă se transpune prezentei cauze, acest lucru înseamnă că, pentru analiza articolului 82 al doilea paragraf litera (c) CE, Tribunalul nu trebuia nicidecum să omită să ia în considerare raporturile de concurență dintre diferiți clienți ai întreprinderii Solvay. O încălcare a articolului 82 al doilea paragraf litera (c) CE de către Solvay ar fi putut fi constatată doar în măsura în care clienții întreprinderii Solvay s‑ar fi aflat în raport de concurență între ei, în această situație fiind relevantă piața sau piețele de sticlă situate în aval, iar nu piața carbonatului de sodiu (soda). În consecință, Tribunalul a comis o eroare de drept atunci când, la punctul 400 din hotărârea atacată, a considerat ca fiind relevantă doar piața carbonatului de sodiu, iar nu cea a sticlei.

108. Pentru a stabili existența unui abuz în sensul articolului 82 al doilea paragraf litera (c) CE, este suficient să se constate că, având în vedere totalitatea circumstanțelor din speță, comportamentul întreprinderii în poziție dominantă tinde să producă o denaturare a concurenței dintre partenerii comerciali. Într‑o astfel de situație, nu s‑ar putea impune să se facă, în plus, proba unei deteriorări efective și cuantificabile a poziției concurențiale a partenerilor comerciali considerați în mod individual( ). Comisia a evidențiat în mod întemeiat acest aspect.

109. Totuși, faptul de a considera raporturile de concurență de pe piața situată în aval unde operează clienții întreprinderii aflate în poziție dominantă ca fiind complet irelevant, astfel cum a procedat Curtea în speță, constituie o eroare de drept.

110. Contrar celor susținute de Comisie, această eroare de drept nu poate fi trecută cu vederea sub pretextul că Durant și Perrier, clienții francezi în cauză, precum și clienții germani din industria sticlei plate și a articolelor din sticlă ar fi doar cazuri individuale. Atunci când Tribunalul analizează – în cadrul examinării unei critici formulate de o parte la procedură – cazuri individuale din decizia în litigiu pentru a stabili existența unor erori de apreciere, acesta trebuie să realizeze această analiză pe baza unor criterii corecte din punct de vedere juridic. Nu aceasta este situația în speță.

111. Din Hotărârile Hoffmann‑La Roche( ) și Michelin I( ) nu reiese o concluzie contrară. Pasajele din respectivele hotărâri invocate de Comisie nu se referă în mod specific la aplicarea articolului 82 al doilea paragraf litera (c) CE( ), ci conțin observații generale cu privire la caracterul abuziv al sistemelor de rabat practicate de întreprinderile în poziție dominantă.

112. În plus, este suficient să ne referim la hotărârea cu privire la taxele de aeroport practicate în Portugalia, citată de Comisie, pentru a constata că raporturile de concurență dintre partenerii comerciali ai întreprinderii în poziție dominantă sunt relevante în contextul articolului 82 al doilea paragraf litera (c) CE. În hotărârea în cauză, Tribunalul a făcut o referire expresă la „avantajul economic nejustificat” care ar putea fi acordat beneficiarilor rabatului „în raport cu întreprinderile concurente”( ).

113. Rezultă că primul aspect al celui de al nouălea motiv de recurs este fondat.

Al doilea aspect al celui de al nouălea motiv de recurs

114. În cadrul celui de al doilea aspect, Solvay contestă în mod special punctul 401 din hotărârea atacată. Acest pasaj din hotărâre are ca obiect argumentarea invocată de Solvay în primă instanță cu privire la pretinsele costuri scăzute ale carbonatului de sodiu pentru producătorii de sticlă. În acest sens, Tribunalul precizează că Solvay nu ar fi „adus dovezi” în susținerea acestei „afirmații” care nu ar fi „de natură să repună în discuție caracterul discriminatoriu al practicilor imputate [de Solvay]”. Solvay consideră că, procedând astfel, Tribunalul, pe de o parte, a denaturat înscrisurile acesteia depuse în primă instanță, iar pe de altă parte, ar fi încălcat obligația de motivare în temeiul articolului 36 coroborat cu articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, precum și al articolului 102 al doilea paragraf litera (c) TFUE [articolul 82 al doilea paragraf litera (c) CE].

Cu privire la presupusa denaturare a înscrisurilor depuse de Solvay

115. Critica întemeiată pe o denaturare a înscrisurilor pare nefondată. Nu există dovezi care să indice că Tribunalul ar fi înțeles în mod vădit greșit sau ar fi redat cu sens modificat observațiile scrise prezentate de recurentă în primă instanță( ). În evidență: în primă instanță, Solvay a invocat faptul că, deși carbonatul de sodiu constituie materia primă cea mai importantă pentru fabricarea sticlei, acesta ar reprezenta doar 2-6 % din prețul de vânzare mediu al sticlei( ). Tribunalul a reprodus aceste argumente în mod fidel. Lipsa unei referiri explicite, în hotărârea atacată, la elementele complementare similare invocate de Solvay în memoriul în replică nu presupune, prin ea însăși, faptul că Tribunalul ar fi denaturat pe fond argumentele invocate de Solvay în această privință.

Cu privire la nemotivare

116. Situația este diferită în ceea ce privește critica referitoare la nemotivare. Astfel cum am menționat deja, motivarea unei hotărâri trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul Tribunalului, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile deciziei adoptate, iar Curții să își exercite funcția de control( ). Chiar interpretat cu o deosebită bunăvoință, punctul 401 nu îndeplinește aceste cerințe.

117. Tribunalul nu oferă nicio explicație cu privire la motivele pentru care consideră că argumentele invocate de Solvay cu privire la costurile reduse ale carbonatului de sodiu pentru producătorii de sticlă sunt „neîntemeiate”. În special, din motivarea hotărârii nu reiese dacă Tribunalul a luat sau nu a luat cunoștință despre argumentele formulate de Solvay în memoriul în replică depus în primă instanță. În cadrul acestuia, Solvay a invocat în susținerea afirmației sale cu privire la costurile scăzute un regulament antidumping al Comisiei( ), care estimează cota carbonatului de sodiu în costul aferent producției sticlei la 8 %( ).

118. Tribunalul nu oferă mai multe explicații nici în ceea ce privește motivul pentru care cota pretins redusă a carbonatului de sodiu în costul aferent producției de sticlă „nu [este] susceptibilă să repună în discuție practicile discriminatorii imputate întreprinderii [Solvay]”. Este posibil să existe motive întemeiate care pot fi invocate pe fond în susținerea acestei afirmații( ), însă hotărârea atacată nu le menționează nici măcar cu titlu incidental.

119. A considerat Tribunalul că costul unei materii prime importante ar fi în general lipsit de relevanță pentru evaluarea unei eventuale discriminări între clienții întreprinderilor aflate în poziție dominantă? Sau a considerat acesta că o cotă din valoarea celei menționate de Solvay (2-6 %) nu ar avea nicio incidență asupra caracterului discriminatoriu al practicilor comerciale în cauză? Iar în cazul unui răspuns afirmativ, pentru ce motiv? Câteva precizări suplimentare în cadrul motivelor hotărârii ar fi putut și ar fi trebuit să aducă clarificări cu privire la acest aspect.

120. Analiza Tribunalului de la punctul 401 din hotărârea atacată nu permite cititorului să înțeleagă motivele pentru care au fost respinse argumentele invocate de întreprinderea Solvay cu privire la pretinsul cost scăzut al carbonatului de sodiu pentru producția sticlei. Rezultă că nici Curtea nu își poate exercita funcția de control. În consecință, motivarea hotărârii atacate, la punctul 401 din cadrul acesteia, este insuficientă, astfel încât al doilea aspect al celui de al nouălea motiv de recurs este întemeiat.

121. În aceste condiții, nu este necesar să se examineze în mod detaliat critica întemeiată pe o încălcare a articolului 102 al doilea paragraf litera (c) din TFUE. În orice caz, acest motiv nu are conținut autonom în raport cu nemotivarea invocată.

Concluzie intermediară

122. Pe scurt, cel de al nouălea motiv este în parte fondat.

Cu privire la interdicția de valorificare a probelor prezentate în cadrul verificării efectuate în aprilie 1989 (al doilea motiv de recurs)

123. În cadrul celui de al doilea motiv de recurs îndreptat împotriva punctelor 218-230 din hotărârea atacată, Solvay invocă o încălcare a articolului 14 alineatul (3) și a articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17 (primul și cel de al doilea aspect ale celui de al doilea motiv de recurs). În plus, întreprinderea impută Tribunalului o denaturare a faptelor și a mijloacelor de probă (al treilea aspect al celui de al doilea motiv).

124. Acest motiv de recurs își are originea în faptul că decizia de investigare din 5 aprilie 1989, prin care Comisia a solicitat efectuarea unei verificări a spațiilor întreprinderilor care își desfășoară activitatea pe piața europeană a sodei, face referire doar la posibile încălcări ale articolului 85 din Tratatul CEE (înțelegeri între întreprinderi sau practici concertate), în timp ce decizia în litigiu cu privire la aplicarea unei amenzi constată o încălcare a articolului 86 din Tratatul CEE, respectiv a articolului 82 CE (abuz de poziție dominantă). Solvay consideră că probele adunate în cursul verificărilor referitoare la articolul 85 din Tratatul CEE nu ar fi putut să fie folosite ca temei pentru adoptarea unei decizii conform articolului 86 din Tratatul CEE, respectiv articolului 82 CE.

Admisibilitatea celui de al doilea motiv de recurs

125. Comisia consideră că al doilea motiv de recurs este inadmisibil, întrucât acesta se întemeiază pe critici invocate deja de întreprinderea Solvay în cadrul procedurii în primă instanță.

126. Această obiecție este nefondată.

127. Potrivit unei jurisprudențe constante, este adevărat că recurentul nu se poate limita la a reda motivele și argumentele prezentate deja în fața Tribunalului( ). Or, din moment ce o parte contestă interpretarea sau aplicarea dreptului Uniunii efectuată de către Tribunal, aspectele de drept analizate în primă instanță pot fi rediscutate în cadrul recursului. Într‑adevăr, potrivit Curții, dacă o parte nu ar putea să se bazeze în recurs pe motive și argumente utilizate deja în fața Tribunalului, procedura respectivă ar fi lipsită de o parte din sensul său( ).

128. În cererea sa de recurs, Solvay a analizat în detaliu punctele 218-230 din hotărârea atacată și a formulat critici concrete, întemeiate pe hotărârile Curții, care să justifice o evaluare critică a observațiilor Tribunalului. Așadar, nu poate fi vorba despre o simplă repetare generală a motivului invocat în primă instanță.

129. În consecință, admisibilitatea celui de al doilea motiv de recurs nu poate fi serios contestată.

Temeinicia celui de al doilea motiv de recurs

Cu privire la primele două aspecte ale celui de al doilea motiv [încălcarea articolului 14 alineatul (3) și a articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17]

130. Conform articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17, informațiile obținute în cadrul unei investigații în temeiul dreptului concurenței solicitate de Comisie sunt utilizate numai în scopul investigației respective. Astfel, dispoziția prevede că probele obținute de Comisie sunt supuse, pe de o parte, unei limitări a scopului, iar pe de altă parte, unei interdicții de valorificare.

131. În speță, domeniul de aplicare al limitării scopului și al interdicției de valorificare este contestat. Între părți nu există consens cu privire la problema dacă, pentru a constata abuzul de poziție dominantă, Comisia se putea întemeia pe probele adunate anterior în cadrul unei investigații cu privire la presupuse încălcări ale interdicției referitoare la acordurile anticoncurențiale încheiate între întreprinderile care își desfășoară activitatea pe aceeași piață.

132. Articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17 nu cuprinde indicii concrete în acest sens. Trebuie să facem referire, așadar, la obiectivul și la spiritul respectivei dispoziții.

133. Se admite faptul că articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17 are ca scop protecția dreptului la apărare al întreprinderilor afectate de măsurile de investigație dispuse de Comisie( ). Astfel cum a constatat Curtea, acest drept ar fi afectat în mod grav în cazul în care Comisia ar putea invoca împotriva întreprinderilor probele obținute în cadrul unei investigații, dar care nu au nicio legătură cu obiectul și cu scopul acesteia( ).

134. Astfel, scopul și obiectul investigației în cauză reprezintă criteriul decisiv pentru stabilirea domeniului de aplicare al limitării scopului și al interdicției de valorificare prevăzute la articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17. Acestea decurg din autorizația emisă de Comisie prin care se dispune efectuarea unei investigații( ). Conform articolului 14 alineatul (3) a doua teză din Regulamentul nr. 17, acestea trebuie să fie menționate în decizia Comisiei prin care se dispune efectuarea investigației, ceea ce constituie o garanție fundamentală a dreptului la apărare al întreprinderilor în cauză( ).

135. În speță, decizia Comisiei din 5 aprilie 1989 prin care aceasta a dispus efectuarea unei investigații, în temeiul căreia au fost verificate spațiile întreprinderii Solvay, face trimitere doar la articolul 85 din Tratatul CEE (articolul 81 CE)( ). Conform constatărilor Tribunalului, la data producerii faptelor, Comisia a intenționat doar să stabilească dacă Solvay a participat la înțelegeri și/sau practici concertate; nu există dovezi care permit să se stabilească că la momentul producerii faptelor ar fi existat măcar suspiciunea privind existența unui abuz de poziție dominantă( ).

136. Din cele menționate mai sus, Solvay deduce că o valorificare a probelor obținute în cadrul investigației pentru constatarea unui abuz de poziție dominantă în sensul articolului 82 CE (fostul articol 86 CEE) nu era admisibilă.

137. Această abordare nu ne convinge.

138. Într‑adevăr, într‑o decizie de investigare, Comisia trebuie „să indice în mod clar prezumțiile pe care intenționează să le investigheze”( ). Astfel se încearcă să se asigure faptul că Comisia nu efectuează investigații la întâmplare, în absența unor suspiciuni concrete( ) – o practică desemnată frecvent prin termenul englez „fishing expeditions” [partide de pescuit].

139. Totuși, obligația de a menționa obiectul și scopul investigației nu poate implica obligația de a determina cu titlu definitiv toate dispozițiile pe care întreprinderea în cauză le‑ar fi putut încălca. Aceasta deoarece, în acest stadiu de început al investigațiilor sale, Comisia nici nu trebuie să realizeze o calificare juridică strictă a pretinselor încălcări( ).

140. În unele cazuri este extrem de dificil să se aprecieze în avans dacă comportamentul unei întreprinderi care are o poziție puternică pe piață conține o încălcare a interdicției privind înțelegerile (articolul 85 din Tratatul CEE, articolul 81 CE, respectiv articolul 101 TFUE) sau dacă reprezintă un abuz de poziție dominantă (articolul 86 din Tratatul CEE, articolul 82 CE, respectiv articolul 102 TFUE). Astfel cum observă în mod întemeiat Comisia, pot exista chiar suprapuneri între domeniul de aplicare obiectiv al interdicției privind înțelegerile și cel al interdicției abuzurilor( ).

141. În plus, investigațiile au același obiectiv fundamental din punctul de vedere al ambelor dispoziții, și anume acela de a contribui la punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute în tratate și de a asigura că concurența de pe piața internă nu este denaturată( ).

142. În acest context, intenția de a limita obiectul și scopul unei investigații în materie de concurență ex ante la o anumită situație interzisă de normele de concurență, prevăzută în mod expres în autorizația de investigare, și de a exclude în mod categoric altă interdicție ar fi expresia unei abordări extrem de restrictive și formaliste.

143. În cadrul unei investigații în materie de concurență este în primul rând vorba despre constatarea faptelor și obținerea probelor( ), de exemplu cu privire la existența unui acord special între întreprinderi sau a unui anumit comportament de piață și a raționamentelor economice din spatele acestuia.

144. Comisia nu este solicitată să se pronunțe cu privire la încadrarea juridică exactă a situației de fapt investigate decât mult mai târziu în cadrul procedurii administrative, și anume mai întâi preliminar, sub forma unei comunicări a obiecțiunilor, iar apoi permanent, la momentul adoptării deciziei prin care se finalizează acțiunea( ). Acest fapt nu afectează dreptul la apărare al întreprinderii în cauză, acesta fiind, dimpotrivă, protejat prin comunicarea obiecțiunilor și a dreptului la un proces echitabil aferent.

145. Astfel, Tribunalul nu a comis o eroare de drept când a presupus că documentele obținute în cadrul inspecției din aprilie 1989 puteau fi folosite și în cadrul deciziei în litigiu, întemeiată pe articolul 82 CE( ).

Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv de recurs (critica întemeiată pe denaturarea situației de fapt)

146. În plus, în cadrul acestui al doilea motiv de recurs, Solvay impută Tribunalului faptul că a denaturat faptele. Tribunalul s‑ar întemeia în mod greșit pe o similitudine între înțelegerile încheiate între întreprinderi sau practicile concertate care au făcut obiectul investigației din 1989 și abuzul de poziție dominantă, astfel cum a fost constatat în cadrul deciziei în litigiu( ).

147. Nici această critică nu este convingătoare, întrucât se întemeiază pe o lectură inexactă a hotărârii atacate.

148. Recurenta nu a ținut seama de faptul că Tribunalul nu a considerat ca fiind similare între ele încălcările prevăzute la articolul 85 din Tratatul CEE (articolul 81 CE, articolul 101 TFUE) și la articolul 86 din Tratatul CEE (articolul 82 CE, articolul 102 TFUE), ci doar faptele („practicile”) examinate de Comisie în cadrul investigației, care s‑au aflat în final și la originea deciziei în litigiu( ). Or, tocmai aceste fapte – iar nu încadrarea juridică a acestora – sunt esențiale pentru a aprecia dacă Comisia a încălcat obligația de limitare a scopului și interdicția de valorificare prevăzute la articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17( ).

149. Astfel cum a constatat Tribunalul( ) – fără a fi contrazis în această privință – atât autorizația de investigare aferentă verificării din anul 1989, cât și decizia în litigiu adoptată în anul 2000 se refereau, inter alia, la aplicarea unei obligații de aprovizionare exclusive. În consecință, Tribunalul a putut să hotărască, fără a comite o eroare de drept, că decizia în litigiu avea o legătură suficientă cu obiectul și scopul investigației din 1989( ), astfel încât să nu fie încălcată interdicția de valorificare prevăzută la articolului 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17.

Concluzie intermediară

150. Prin urmare, al doilea motiv este în totalitate nefondat.

Cu privire la dreptul la apărare (al treilea, al patrulea și al cincilea motiv de recurs)

151. În cadrul celui de al treilea, al celui de al patrulea și al celui de al cincilea motiv, Solvay critică, în esență, o încălcare a dreptului său la apărare.

152. Respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, în special a unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu, constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii, care a fost confirmat în mod repetat în jurisprudența Curții( ). Între timp, acesta a fost codificat și prin articolul 41 alineatul (2) litera (a) și prin articolul 48 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale( ).

153. Criticile formulate de Solvay în cadrul celui de al treilea, al celui de al patrulea și al celui de al cincilea motiv de recurs prezintă o importanță fundamentală și oferă Curții posibilitatea să clarifice jurisprudența sa cu privire la dreptul la apărare în cadrul procedurilor administrative în materie de concurență.

154. Contextul procedural în care se încadrează aceste trei motive de recurs se prezintă după cum urmează:

– Înaintea adoptării, în anul 1990, a primei decizii de aplicare a unei amenzi în acest caz (Decizia 91/299), Comisia a oferit întreprinderii Solvay posibilitatea de a‑și prezenta observațiile în temeiul unei comunicări privind obiecțiunile( ). În realitate, întreprinderii Solvay nu i s‑a permis însă accesul la dosar; întreprinderea a primit doar copii ale înscrisurilor incriminatoare pe care Comisia și‑a întemeiat anterior comunicarea privind obiecțiunile( ). Această practică avea drept scop să „simplifice procedura”( ).

– În anul 2000, adică înainte de adoptarea celei de a doua decizii de aplicare a unei amenzi contestate în speță (Decizia 2003/6), Solvay nu a beneficiat de o nouă audiere( ) și nici nu i s‑a acordat acces la dosar( ).

– Abia în cea de a doua acțiune în fața Tribunalului (cauza T‑57/01), Comisia a depus o parte dintre documentele care alcătuiau dosarul administrativ ca răspuns la solicitările repetate din partea Tribunalului prin intermediul unor măsuri de organizare a procedurii( ). Solvay a putut să consulte la grefa Tribunalului un număr mare de înscrisuri la care nu avusese acces până atunci. De asemenea, întreprinderea a avut ocazia să prezinte Tribunalului observațiile cu privire la utilitatea respectivelor documente pentru apărarea sa( ).

– Comisia a fost nevoită să recunoască în fața Tribunalului că nu a mai putut găsi celelalte acte din dosar, mai exact cinci bibliorafturi( ). În plus, Comisia nu a putut prezenta Tribunalului nici măcar o listă completă a înscrisurilor lipsă( ).

155. În acest context, Solvay invocă, pe de o parte, o încălcare a dreptului său de acces la dosar (al treilea și al patrulea motiv de recurs, a se vedea în acest sens secțiunea 1 de mai jos), iar pe de altă parte, o încălcare a dreptului său de a fi ascultată (al cincilea motiv de recurs, a se vedea în acest sens secțiunea 2 de mai jos).

Cu privire la dreptul de acces la dosar (al treilea și al patrulea motiv de recurs)

156. Corolar al principiului respectării dreptului la apărare, dreptul de acces la dosar presupune ca întreprinderii în cauză să i se acorde de către Comisie posibilitatea de a examina toate înscrisurile care figurează în dosarul de investigare și care sunt susceptibile să fie pertinente pentru apărarea sa. Acestea cuprind atât documentele incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale( ).

157. Este cert că, în cadrul procedurii administrative, întreprinderii Solvay i‑au fost aduse la cunoștință numai acele părți ale dosarului pe care Comisia le‑a folosit împotriva întreprinderii în decizia în litigiu. Numeroase alte documente din dosar la care Solvay ar fi avut de asemenea drept de acces în temeiul dreptului la apărare nu au fost puse la dispoziția întreprinderii. Astfel, Comisia a încălcat o normă procedurală fundamentală( ), care reprezintă corolarul dreptului la o bună administrare( ). O astfel de încălcare a procedurii nu mai poate fi remediată după adoptarea deciziei în litigiu, în special nu prin prezentarea unor înscrisuri individuale în cursul unei proceduri jurisdicționale ulterioare( ).

158. În stadiul actual, unica întrebare a părților din proces este dacă Tribunalul ar fi trebuit să anuleze decizia în litigiu având în vedere eroarea de procedură comisă de Comisie. Potrivit unei jurisprudențe constante, încălcarea dreptului de acces la dosar în cadrul procedurii administrative determină anularea unei decizii adoptate de Comisie doar în cazul în care prin această încălcare se aduce atingere dreptului la apărare( ).

159. Spre deosebire de Comisie și de Tribunal, Solvay consideră că a fost încălcat dreptul său la apărare și invocă o serie de argumente în sprijinul afirmațiilor sale. În această privință, recurenta își întemeiază afirmația în principal pe principiile generale recunoscute de dreptul Uniunii cu privire la respectarea dreptului la apărare, la prezumția de nevinovăție și la repartizarea sarcinii probei. În plus, Solvay invocă o încălcare a obligației de motivare conform articolului 36 coroborat cu articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, precum și încălcarea articolului 47 alineatul (2), a articolului 48 și a articolului 52 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale, a articolului 6 din CEDO și a articolului 6 alineatul (1) TUE.

160. Totuși, Solvay dezvoltă doar argumentele cu privire la dreptul la apărare și doar cu titlu subsidiar pe cele referitoare la prezumția de nevinovăție și la obligația de motivare. Referirile sale punctuale la Carta drepturilor fundamentale, la articolul 6 din CEDO și la articolul 6 alineatul (1) TUE sunt lipsite de conținut autonom, astfel încât nu este necesară analiza detaliată a acestora. Cu privire la articolul 6 alineatul (1) TUE, este suficient să se observe că această dispoziție nu cuprinde, ca atare, garanții ale drepturilor fundamentale. Articolul 6 din CEDO nu se putea aplica în mod direct în privința instituțiilor Uniunii( ), atât timp cât Uniunea Europeană nu aderase încă la această convenție, dar este luat în considerare la interpretarea și aplicarea principiilor generale de drept și a drepturilor fundamentale ale dreptului Uniunii invocate în speță( ).

161. În scopul aprecierii criticilor formulate de Solvay cu privire la dreptul la apărare, prezumția de nevinovăție și obligația de motivare, propunem să respectăm ordinea de examinare sugerată de Comisie, care urmează structura hotărârii atacate. Pentru acest motiv, ne vom pronunța mai întâi cu privire la admisibilitatea celui de al treilea și a celui de al patrulea motiv de recurs [în acest sens, a se vedea litera a) de mai jos], iar ulterior vom examina criticile referitoare la documentele disponibile în primă instanță [al patrulea motiv de recurs, în acest sens a se vedea litera b) de mai jos]; în încheiere vom examina criticile care au ca obiect documentele dispărute din dosar [al treilea motiv de recurs, a se vedea în acest sens litera c) de mai jos].

Admisibilitatea celui de al treilea și a celui de al patrulea motiv de recurs

162. Comisia contestă admisibilitatea celui de al patrulea și a unui aspect al celui de al treilea motiv de recurs. Aceasta susține că evaluarea utilității anumitor documente pentru apărarea unei întreprinderi ar face parte din aprecierea faptelor și a probelor care este de competența exclusivă a Tribunalului și care, în principiu, nu poate fi supusă revizuirii în cadrul procedurii de recurs.

163. Această abordare nu ne convinge. În speță, Curții nu i se solicită să substituie prin propria apreciere pe cea făcută de Tribunal ceea ce privește diferitele înscrisuri din dosar( ). Dimpotrivă, acesteia i se solicită să verifice dacă aprecierea Tribunalului referitoare la faptele și la mijloacele de probă s‑a realizat conform criteriilor și regulilor corecte. Este vorba despre o problemă de drept care poate fi supusă controlului efectuat de Curte în calitate de instanță de recurs( ).

Cu privire la documentele din dosar care au putut fi consultate doar la grefa Tribunalului (al patrulea motiv de recurs)

164. Al patrulea motiv de recurs contestă punctele 417-446 din hotărârea atacată, care au ca obiect utilitatea pentru apărarea întreprinderii Solvay a documentelor care au putut fi consultate pentru prima dată în cadrul procedurii judiciare. Întrucât Tribunalul a considerat că această utilitate nu a fost demonstrată, acesta a concluzionat că nu a existat o încălcare a dreptului la apărare de către Comisie( ).

Primul aspect al celui de al patrulea motiv de recurs

165. Primul aspect al prezentului motiv cuprinde două motive invocate împotriva hotărârii atacate, dintre care îl considerăm nefondat pe primul, însă fondat pe cel de al doilea.

166. Pe de o parte, recurenta consideră că Tribunalul ar fi trebuit să examineze în prealabil pretinsele încălcări ale dreptului la apărare din primă instanță, cu alte cuvinte înainte de examinarea criticii privind presupusa eroare de apreciere asupra fondului. În caz contrar, ar exista riscul ca Tribunalul să aprecieze utilitatea diferitelor documente pentru apărarea unei întreprinderi lăsându‑se influențat de concluziile analizei pe fond a deciziei în litigiu.

167. Acest prim motiv invocat trebuie respins. Astfel cum a subliniat în mod întemeiat Comisia, nu există o ordine logică obligatorie în care trebuie examinate criticile de drept material și cele de drept procedural( ). (Or, aspectul dacă, în cazul aprecierii motivelor de drept procedural, Tribunalul se poate lăsa influențat, în ceea ce privește fondul, de concluziile formulate în cadrul aprecierii privind motivele de drept material invocate de o întreprindere va trebui să fie examinat separat în cadrul celui de al treilea motiv de recurs( ).)

168. Pe de altă parte, recurenta impută Tribunalului faptul că ar da dovadă de o viziune prea restrictivă asupra scopului accesului la dosar. Aceasta consideră că Tribunalul nu ar fi trebuit să respingă utilitatea diverselor documente fie pentru motivul că Solvay cunoștea deja informațiile pe care acestea le conțineau, fie pentru că acestea se refereau la argumente deja invocate de întreprindere.

169. Spre deosebire de primul motiv invocat, al doilea motiv este relevant.

170. Scopul dreptului de acces la dosar este acela de a garanta întreprinderilor implicate în procedura administrativă cărora li se impută încălcarea normelor de concurență ale dreptului Uniunii (denumite în continuare și „întreprinderi în cauză”) exercitarea efectivă a dreptului acestora la apărare( ). Acest drept trebuie să le permită să ia cunoștință de elementele de probă care apar în dosarul Comisiei în scopul de a se putea exprima în mod util cu privire la concluziile la care a ajuns Comisia în comunicarea sa privind obiecțiunile, pe baza acestor elemente( ). Dreptul respectiv contribuie de asemenea la asigurarea egalității armelor între întreprinderile implicate și Comisie, precum și, în sfârșit, la o procedură administrativă echitabilă.

171. În ceea ce privește omisiunea comunicării documentelor dezincriminatoare către întreprinderea în cauză în cadrul procedurii administrative, întreprinderea trebuie doar să demonstreze ulterior că nedivulgarea acestora a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei( ). În acest sens, este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza respectivele înscrisuri dezincriminatoare în apărare( ).

172. Cu siguranță, acest fapt se aplică în primul rând în privința acelor înscrisuri care ar fi permis întreprinderii în cauză să invoce noi probe în cadrul procedurii administrative. În Hotărârea Aalborg Portland, Curtea menționează în acest sens „elemente care nu corespundeau cu concluziile Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența, în orice mod, aprecierile Comisiei în eventuala decizie a acesteia, cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care i se reproșa și, prin urmare, nivelul amenzii”( ).

173. Totuși, nu considerăm că din Hotărârea Aalborg Portland, precum și din alte câteva hotărâri în care Curtea a folosit formulări similare( ) se poate deduce o limitare generală a scopului accesului la dosar la simpla identificare de probe noi. Dimpotrivă, considerăm că, și în Hotărârea Aalborg Portland, Curtea nu a dorit să excludă de la început că dreptul de acces la dosar servește și altor scopuri, și anume în special prin formularea „ar fi putut, așadar, influența, în orice mod”( ).

174. Astfel cum observă în mod întemeiat Solvay, scopul accesului la dosar nu se limitează la a permite întreprinderii în cauză să prezinte noi argumente sau puncte de vedere în cursul procedurii administrative. Dimpotrivă, accesul la dosar prezintă un interes practic considerabil, întrucât permite întreprinderii în cauză să compare argumentele sale din procedura administrativă cu observațiile terților, de exemplu clienții, furnizorii, concurenții sau asociațiile de întreprinderi. În special, întreprinderea în cauză poate, după caz, utiliza unele observații ale terților pentru a‑și consolida propriile argumente invocate în fața Comisiei.

175. Este evident că argumentele prezentate de întreprinderea în cauză împotriva Comisiei pot avea o greutate mai mare în cazul în care se pot întemeia nu doar pe înscrisurile și dovezile interne proprii sau pe surse disponibile publicului larg, ci sunt de asemenea confirmate de observațiile terților care au posibile interese contradictorii( ). Astfel, procedura administrativă nu presupune doar ca întreprinderea în cauză să aducă argumente pertinente, ci și să le susțină în mod temeinic și detaliat.

176. Tribunalul ignoră aceste considerații atunci când afirmă în mai multe fragmente din hotărârea atacată că nedivulgarea anumitor documente în cursul procedurii administrative nu ar putea influența, în detrimentul întreprinderii Solvay, desfășurarea procedurii și conținutul deciziei atacate,

– întrucât întreprinderea „avea cunoștință” despre punctele discutate în documentele în cauză( ),

– întrucât întreprinderea era în măsură să prezinte ea însăși anumite informații( ), fără să se întemeieze pe documentele concurenților săi( ),

– întrucât întreprinderea prezentase deja unele argumente deduse din documente( ) sau

– întrucât Comisia ar fi cunoscut deja situația reală descrisă în documente( ).

177. Dreptul de acces la dosar trebuie să permită întreprinderii în cauză să se apere mai bine( ) decât ar fi putut prin mijloace proprii. Ca urmare a analizei sale prea restrictive a scopului dreptului de acces la dosar, care nu ține seama de considerațiile menționate mai sus( ), Tribunalul a interpretat în mod eronat domeniul de aplicare al dreptului la apărare în cursul procedurii administrative și a comis astfel o eroare de drept.

Al doilea aspect al celui de al patrulea motiv de recurs

178. În cadrul celui de al doilea aspect al prezentului motiv, Solvay impută Tribunalului faptul că ar fi impus condiții prea dure cu privire la elementele necesare pentru a stabili existența unei încălcări a dreptului la apărare. În acest sens, recurenta se raportează la anumite pasaje din hotărârea atacată, în care Tribunalul afirmă

– că Solvay „nu a dovedit că nedivulgarea [anumitor documente] a influențat, în detrimentul acesteia, derularea procedurii și conținutul deciziei atacate”( ), iar

– probele aduse de Solvay în urma consultării documentelor la grefă nu ar pune la îndoială analiza efectuată de Comisie în cadrul deciziei în litigiu( ).

179. Astfel cum invocă în mod întemeiat Solvay, criteriul pentru stabilirea unei încălcări a dreptului la apărare ca urmare a unei nereguli de procedură care afectează accesul la dosar nu este acela dacă nedivulgarea unui document dezincriminator „a influențat”, în detrimentul întreprinderii, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei, ci dacă „a putut influența” derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei( ).

180. La prima vedere, diferența dintre formulările „a influențat” și „a putut influența” pare nesemnificativă, astfel încât am putea fi tentați să considerăm critica adusă de Solvay ca fiind un simplu subterfugiu semantic.

181. În realitate însă, din aceste nuanțe lingvistice reiese faptul că Tribunalul a aplicat criterii greșite pentru a stabili dacă a avut loc, astfel cum susține Solvay, o încălcare a dreptului său la apărare: acesta a solicitat în mod neîntemeiat dovezi în sensul că rezultatul procedurii administrative ar fi fost diferit în cazul divulgării documentelor în cauză( ). Tribunalul ar fi trebuit să ia în considerare doar problema dacă întreprinderea în cauză a demonstrat că exista o șansă, oricât de redusă, ca documentele care nu au fost accesibile în cursul procedurii administrative să îi fi fost utile pentru apărarea sa( ). Astfel, întreprinderea în cauză nu trebuie să demonstreze că decizia Comisiei ar fi avut un conținut diferit în cazul în care întreprinderea ar fi avut acces la documentele care nu au fost comunicate( ).

182. În consecință, Tribunalul a comis o eroare de drept atunci când a apreciat dreptul la apărare.

183. În plus, în acest context, Solvay invocă și o încălcare a prezumției de nevinovăție, însă considerăm că această critică nu are conținut autonom în raport cu presupusa încălcare a dreptului la apărare, astfel încât nu vom insista asupra acesteia.

184. În sfârșit, Solvay susține că motivarea hotărârii atacate este contradictorie, întrucât Tribunalul a citat cu titlu introductiv criteriile de apreciere corecte („o șansă, oricât de redusă, ca documentele care nu au fost accesibile în cursul procedurii administrative să îi fi fost utile pentru apărarea sa”( )), însă ulterior a aplicat criterii mai stricte (Solvay „nu ar fi demonstrat că nedivulgarea documentelor a influențat, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei”( ) și nu ar fi contestat „analiza Comisiei din hotărârea atacată”( )). Totuși, astfel cum am arătat mai sus( ), cerințele care trebuie îndeplinite pentru a dovedi existența unei încălcări a dreptului la apărare reprezintă o problemă de fond, iar nu una de motivare a hotărârii atacate. Este posibil ca Tribunalul să fi comis o eroare de drept în ceea ce privește dreptul la apărare, însă acest fapt nu implică și existența unei nemotivări.

Concluzie intermediară

185. Astfel, al patrulea motiv invocat de recurentă în susținerea recursului formulat este în mare parte întemeiat. Pe de o parte, Tribunalul a interpretat în mod eronat scopul accesului la dosar atunci când a analizat utilitatea documentelor care nu au putut fi consultate în cadrul procedurii administrative, iar pe de altă parte, a impus cerințe exagerate pentru a dovedi existența unei încălcări a dreptului la apărare.

Cu privire la pierderea unor acte din dosar (al treilea motiv de recurs)

186. Al treilea motiv are ca obiect pierderea unor acte din dosarul Comisiei. Prin acesta se contestă punctele 465-482 din hotărârea atacată, în cadrul cărora Tribunalul a analizat problema dacă absența a cinci clasoare a determinat o încălcare a dreptului la apărare al Solvay( ), răspunsul oferit de acesta fiind negativ( ).

187. Recurenta aduce numeroase critici în privința fragmentului din hotărârea în cauză, care fac obiectul celor șase aspecte ale celui de al treilea motiv de recurs. Totuși, între acestea există numeroase suprapuneri. În esență, toate formulează aceeași întrebare: avea Tribunalul competența să excludă utilitatea documentelor pierdute pentru apărarea întreprinderii Solvay( )?

188. Împărtășim opinia recurentei conform căreia răspunsul la această întrebare este negativ.

189. Ar trebui să se plece de la premisa că o întreprindere căreia i‑a fost refuzat în mod ilicit accesul la anumite documente din dosar în cadrul procedurii administrative trebuie doar să dovedească în fața Tribunalului că ar fi putut folosi înscrisurile în discuție pentru apărarea sa( ). Este suficient că întreprinderea să probeze existența unei șanse, oricât de redusă, ca înscrisurile care nu au fost accesibile în cursul procedurii administrative să fi fost utile pentru apărarea sa( ).

190. Într‑adevăr, în speță, sarcina Tribunalului de a aprecia utilitatea elementelor din dosar la care Solvay nu a avut acces a fost îngreunată de faptul că înscrisurile respective nu au putut fi găsite.

191. Ar fi, cu siguranță, inoportun să se plece întotdeauna, în mod automat, de la premisa că documentele pierdute din dosar pot fi utile pentru apărarea întreprinderii în cauză. Astfel, dacă, de exemplu, dintr‑o listă suficient de detaliată și credibilă a documentelor se poate conchide că elementele din dosarul în cauză conțin exclusiv documente care nu ar fi făcut, în orice caz, obiectul dreptului de acces la dosar – în special cazul proiectelor de decizie și al notelor interne ale Comisiei și chiar, dacă este cazul, al altor documente confidențiale( ) –, putem exclude, așadar, ex ante o încălcare a dreptului la apărare.

192. În speță s‑a dovedit însă imposibilă reconstituirea, chiar și cu aproximație, a unei părți din conținutul înscrisurilor pierdute din dosar( ). Se constată că în jurisprudență nu s‑a clarificat încă problema privind persoana care trebuie să suporte consecințele. Aceasta deoarece hotărârile pronunțate până în prezent se refereau la înscrisuri din procedura administrativă al căror conținut era cert și putea fi verificat de Tribunal( ).

193. În principiu, întreprinderii în cauză îi revine sarcina stabilirii situației de fapt și sarcina probei utilității elementelor din dosar, la care i‑a fost interzis în mod ilicit accesul în cadrul procedurii administrative, pentru apărarea sa( ). Totuși, acest lucru se aplică doar în măsura în care întreprinderea dispune cel puțin de dovezi concludente cu privire la autorii, precum și la natura și conținutul documentelor la care i‑a fost refuzat accesul.

194. Dimpotrivă, pierderea unor părți din dosar este responsabilitatea Comisiei. Astfel, conform principiului bunei administrări, aceasta are obligația să asigure întocmirea adecvată și păstrarea în siguranță a dosarului. Întocmirea adecvată a dosarului include, nu în ultimul rând, și elaborarea unui liste complete a documentelor pentru a permite ulterior accesul la dosar.

195. În cazul în care conținutul elementelor pierdute din dosar nu poate fi, precum în speță, reconstituit cu exactitate din cauza lipsei unei astfel de liste complete a documentelor, se poate trage o singură concluzie în ceea ce privește dreptul la apărare: nu se poate exclude faptul că întreprinderea în cauză ar fi putut folosi documentele pierdute în apărarea sa.

196. Totuși, în hotărârea atacată instanța a reținut exact contrariul: în opinia Tribunalului, nu există niciun indiciu că Solvay ar fi putut descoperi în dosarele pierdute înscrisuri care să îi permită combaterea constatărilor Comisiei( ).

197. Tribunalul își motivează punctul de vedere prin faptul că toate obiecțiunile de drept material („motive de fond”) invocate de Solvay împotriva deciziei în litigiu ar trebui respinse( ). Așadar, aprecierea utilității elementelor pierdute din dosar pentru apărarea Solvay este legată de temeinicia obiecțiilor aduse de aceasta constatării cu privire la abuzul de poziție dominantă( ). Cu alte cuvinte: Tribunalul pare să presupună că acela care nu a avut mână bună în trecut nu va găsi ași nici în documentele rămase.

198. Această abordare este o eroare de drept. Fără îndoială, problema încălcării dreptului la apărare trebuie examinată în funcție de împrejurările specifice ale fiecărui caz în parte. Cu toate acestea, analiza trebuie realizată în funcție de ceea ce Comisia impută întreprinderii în cauză, așadar în funcție de criticile pe care aceasta le aduce la adresa întreprinderii( ), deoarece întreprinderea trebuie să se apere împotriva acestor „critici” ale Comisiei. În schimb, sunt pe deplin irelevante criticile ridicate pe fond de întreprindere față de decizia în litigiu, precum și problema dacă aceste critici au fost fondate.

199. Tribunalul condiționează în mod eronat utilitatea documentelor dispărute pentru Solvay de problema dacă argumentele aduse de întreprindere până la acea dată sunt „inoperante”( ) sau „inexacte din punct de vedere material”( ) și dacă Solvay a contestat anumite concluzii ale Comisiei( ) sau dacă până la momentul actual nu a clarificat anumite aspecte( ).

200. Ar fi fost recomandabil ca Tribunalul să se limiteze să examineze doar problema dacă elementele dispărute din dosar ar fi putut să conțină informații care ar fi permis Solvay să își susțină mai bine argumentele invocate până la acea dată împotriva deciziei în litigiu sau chiar să aducă argumente noi.

201. Tribunalul evită această întrebare, aducând în prim‑plan probele existente prezentate de Comisie cu privire la existența unei poziții dominante și a abuzului de poziție dominantă( ). Procedând astfel, acesta ignoră în mare măsură faptul că documentele pierdute ar putea conține informații care ar putea pune sub semnul întrebării aceste dovezi sau care, în orice caz, le‑ar putea pune într‑o altă lumină. Solvay a subliniat acest lucru în mod întemeiat.

202. În primul rând, în acest context trebuie menționat că, deși cotele de piață invocate reprezintă prima facie dovada unei poziții dominante, această afirmație se aplică, astfel cum precizează însuși Tribunalul( ), doar sub rezerva unor circumstanțe excepționale( ). Totuși, Tribunalul nu explică motivul pentru care Solvay însăși ar trebui să cunoască toate situațiile excepționale care ar putea exista astfel încât documentele pierdute să nu mai poată oferi noi probe pentru apărarea acesteia( ). Nu este exclus nici ca observațiile terților să furnizeze informații relevante cu privire la cotele de piață, la puterea concurenților și la amploarea posibilei puteri compensatorii a clienților întreprinderii în cauză( ).

203. În al doilea rând, trebuie subliniat faptul că, deși caracterul abuziv al anumitor practici ale Solvay, precum, de exemplu, rabaturile oferite de aceasta, decurge din „probele directe cu înscrisuri”( ), existența unui abuz poate fi totuși infirmată, contrar acestei prime impresii, în cazul în care există dovezi în sprijinul existenței unei justificări economice obiective( ). Astfel de dovezi nu trebuie să provină în mod obligatoriu din sfera întreprinderii în poziție dominantă, ci pot fi furnizate și de terți precum clienții întreprinderii în cauză. În consecință, nu este exclus ca aceste dovezi să poată rezulta din elementele dispărute din dosar( ).

204. Contrar opiniilor susținute de Tribunal, întreprinderii Solvay nu îi revenea obligația să prezinte detaliat în ce măsură elementele pierdute din dosar ar fi putut să furnizeze indicii în favoarea sa. În fața Tribunalului nu a fost posibilă reconstituirea conținutului acestor documente și nimănui nu i se poate cere imposibilul. De asemenea, Solvay nu poate fi obligată să suporte consecințele rezultate din această imposibilitate, întrucât dispariția documentelor în cauză intra în sfera de responsabilitate a Comisiei( ). În consecință, teza susținut