Cauza T‑446/05

Amann & Söhne GmbH & Co. KG și Cousin Filterie SAS

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața europeană a aței industriale – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Noțiunea de încălcare unică – Definiția pieței – Amenzi – Plafon al amenzii – Gravitatea și durata încălcării – Circumstanțe atenuante – Cooperare – Proporționalitate – Egalitate de tratament – Dreptul la apărare – Linii directoare privind metoda de stabilire a amenzilor”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Înțelegeri – Interzicere – Încălcări – Acorduri și practici concertate care pot fi considerate o încălcare unică – Noțiune

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (2)]

2. Acțiune în anulare – Decizie a Comisiei adoptată în temeiul articolului 81 CE sau al articolului 82 CE – Apreciere economică complexă – Control jurisdicțional – Limite

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (2)]

3. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Puterea de apreciere a Comisiei – Control jurisdicțional – Competență de fond a instanței comunitare

[art. 81 CE, 82 CE, 229 CE și 253 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (2) și (3) și art. 31]

4. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Putere de apreciere acordată Comisiei în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 – Încălcarea principiului legalității pedepselor – Lipsă

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (2)]

5. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Pluralitate de încălcări

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

6. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

7. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Măsura capacității efective de a cauza prejudicii pe piața afectată

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

8. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Repartizarea întreprinderilor în cauză pe categorii care au un punct de plecare specific identic

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

9. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Necesitatea luării în considerare a cifrelor de afaceri ale întreprinderilor în cauză și a asigurării proporționalității amenzilor cu aceste cifre – Lipsă

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (3); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

10. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Repartizarea întreprinderilor în cauză pe categorii care au un punct de plecare specific identic

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A al șaselea paragraf]

11. Concurență – Amenzi – Decizie de aplicare a unor amenzi – Obligația de motivare – Întindere

[art. 253 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

12. Concurență – Înțelegeri – Participarea la reuniuni care au un obiect anticoncurențial – Împrejurare ce permite, în lipsa unei distanțări în raport cu deciziile adoptate, să se constate participarea la înțelegerea subsecventă

[art. 81 alin. (1) CE]

13. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Durata încălcării – Încălcări de durată medie și lungă – Majorarea cu 10 % pe an a cuantumului de plecare al amenzii

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (3); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 B]

14. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Circumstanțe atenuante

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 3 a treia liniuță]

15. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Cifra de afaceri care trebuie luată în considerare pentru calcularea amenzii

(Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A)

16. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Luarea în considerare a efectelor încălcării

(Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15)

17. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Elemente de probă care pot fi reținute

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (1)]

18. Concurență – Procedură administrativă – Solicitare de informații – Dreptul la apărare

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 11 alin. (5)]

19. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Cooperarea întreprinderii în cursul procedurii administrative

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 11 alin. (4) și (5)]

1. Noțiunea de încălcare unică vizează o situație în care mai multe întreprinderi au participat la o încălcare reprezentată printr‑un comportament continuu prin care se urmărește un singur scop economic, de denaturare a concurenței, sau constituită din încălcări individuale legate între ele printr‑o identitate de obiect (același scop al tuturor elementelor) și de subiecte (identitate a întreprinderilor în cauză, conștiente de participarea la obiectul comun). O încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE poate rezulta nu numai dintr‑un act izolat, ci și dintr‑o serie de acte sau chiar dintr‑un comportament continuu. Această interpretare nu poate fi contestată pentru motivul că unul sau mai multe elemente din această serie de acte sau din acest comportament continuu ar putea constitui prin el însuși, respectiv prin ele însele, în mod izolat, o încălcare a respectivei dispoziții. Atunci când diferitele acțiuni se înscriu într‑un „plan de ansamblu” ca urmare a obiectului identic al acestora privind denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, Comisia are dreptul să atribuie răspunderea pentru aceste acțiuni în funcție de participarea la încălcare considerată în ansamblul său. În plus, noțiunea de încălcare unică se poate raporta la calificarea juridică a unui comportament anticoncurențial care constă în acorduri, în practici concertate și în decizii ale asocierilor de întreprinderi.

Noțiunea de obiectiv unic nu poate fi stabilită prin referirea generală la denaturarea concurenței pe piața vizată de încălcare, din moment ce afectarea concurenței constituie, ca obiect sau ca efect, un element consubstanțial pentru orice comportament care intră în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE. O asemenea definiție a noțiunii de obiectiv unic ar risca să priveze noțiunea de încălcare unică și continuă de o parte din sensul ei, în măsura în care aceasta ar avea drept consecință faptul că mai multe comportamente referitoare la un sector economic, interzise de articolul 81 alineatul (1) CE, ar trebui calificate în mod sistematic drept elemente constitutive ale unei încălcări unice. Astfel, pentru calificarea diferitelor comportamente drept încălcare unică și continuă, trebuie să se verifice dacă sunt complementare, în sensul că fiecare dintre acestea era destinat să facă față uneia sau mai multor consecințe ale concurenței normale, și contribuie, prin intermediul unei interacțiuni, la realizarea ansamblului de efecte anticoncurențiale dorite de către autorii acestora în cadrul unui plan global care vizează un obiectiv unic. În această privință, va trebui ținut cont de orice împrejurare ce poate să stabilească sau să repună în discuție legătura menționată, precum perioada de aplicare, conținutul și, în mod corelativ, obiectivul diverselor acorduri și practici concertate în cauză. Prin urmare, pentru motive obiective, Comisia poate să inițieze proceduri distincte, să constate mai multe încălcări distincte și să aplice mai multe amenzi distincte.

Calificarea anumitor comportamente ilicite drept acțiuni constitutive ale aceleiași încălcări sau ale unei pluralități de încălcări afectează, în principiu, sancțiunea care poate fi impusă. Astfel, constatarea unei pluralități de încălcări poate determina aplicarea mai multor amenzi distincte, de fiecare dată în limitele stabilite la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor privind concurența prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE.

(a se vedea punctele 89-94, 133 și 134)

2. În ceea ce privește validitatea articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor privind concurența prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE în raport cu principiul legalității pedepselor, astfel cum a fost consacrat de instanța comunitară conform indicațiilor oferite de Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale și de tradițiile constituționale ale statelor membre, Comisia nu dispune de o marjă de apreciere nelimitată, în primul rând, la constatarea existenței încălcărilor normelor privind concurența, în al doilea rând, la stabilirea aspectului dacă diferitele acte ilicite constituie o încălcare unică și continuă sau mai multe încălcări distincte și, în al treilea rând, la stabilirea cuantumului amenzilor pentru aceste încălcări.

În primul rând, încălcările normelor privind concurența pentru care Comisia poate aplica amenzi, în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, sunt numai cele ale dispozițiilor articolului 81 CE sau 82 CE. Aspectul dacă sunt reunite condițiile de aplicare a articolelor 81 CE și 82 CE, în principiu, face obiectul unui control deplin al instanței comunitare. Pe de altă parte, deși este adevărat că, în eventualitatea în care această constatare ar presupune aprecieri economice sau tehnice complexe, instanța recunoaște Comisiei o anumită marjă de apreciere, aceasta nu este, în orice caz, nelimitată. Prin urmare, existența unei astfel de marje de apreciere nu implică faptul că Tribunalul, în cadrul unei acțiuni în anulare, trebuie să se abțină să controleze interpretarea de către Comisie a datelor de această natură. Instanța comunitară trebuie nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența acestora, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor pertinente ce trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă acestea sunt de natură să susțină concluziile deduse.

(a se vedea punctele 130 și 131)

3. Comisia nu dispune de o marjă de apreciere nelimitată la stabilirea amenzilor pentru încălcări ale normelor privind concurența. Deși criteriul obiectiv al plafonului amenzii și criteriile subiective privind gravitatea și durata încălcării lasă Comisiei o marjă largă de apreciere, nu este mai puțin adevărat că este vorba despre criterii care permit Comisiei să aplice sancțiuni ținând seama de gravitatea nelegalității comportamentului în cauză. Prin urmare, trebuie să se considere că articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor privind concurența prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE, deși lasă Comisiei o anumită marjă de apreciere, definesc criteriile și limitele care îi sunt impuse în exercitarea competenței sale în materie de amenzi. În plus, pentru a stabili amenzi în temeiul acestor dispoziții, Comisia este obligată să respecte principiile generale de drept, în special principiile egalității de tratament și proporționalității, astfel cum au fost interpretate în jurisprudența Curții de Justiție și a Tribunalului.

În temeiul articolului 229 CE și al articolului 31 din Regulamentul nr. 1/2003, Curtea și Tribunalul judecă având competență de fond în privința acțiunilor introduse împotriva deciziilor prin care Comisia aplică amenzi și pot astfel nu numai să anuleze deciziile adoptate de Comisie, dar și să anuleze, să reducă sau să majoreze amenda aplicată. Astfel, practica administrativă a Comisiei este supusă unui control deplin al instanței comunitare.

Potrivit articolului 253 CE, în decizia prin care se aplică o amendă, Comisia este obligată, în pofida contextului general cunoscut al deciziei, să ofere o motivare, în special cu privire la cuantumul amenzii aplicate și la metoda aleasă în această privință. Această motivare trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul Comisiei, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate pentru a aprecia oportunitatea sesizării instanței comunitare și, dacă este cazul, să permită acesteia din urmă să își exercite controlul.

(a se vedea punctele 140, 142-144 și 148)

4. Calificarea anumitor comportamente ilicite drept acțiuni constitutive ale aceleiași încălcări sau ale unei pluralități de încălcări afectează, în principiu, sancțiunea care poate fi impusă, din moment ce constatarea unei pluralități de încălcări poate determina aplicarea mai multor amenzi distincte, de fiecare dată în limitele stabilite la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor privind concurența prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE, care prevăd că pentru fiecare întreprindere și asociere de întreprinderi care participă la încălcarea normelor, amenda nu poate depăși 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent. Rezultă că, prin aplicarea a două amenzi ale căror cuantumuri cumulate depășesc plafonul de 10 % din cifra de afaceri a reclamantelor, nu a avut loc o încălcare de către Comisie a principiului nulla poena sine lege.

(a se vedea punctele 150 și 151)

5. Obiectivul de descurajare pe care Comisia are dreptul să îl urmărească la stabilirea cuantumului unei amenzi are ca scop asigurarea respectării de către întreprinderi a normelor privind concurența stabilite de tratat pentru desfășurarea activităților lor în cadrul Comunității Europene sau al Spațiului Economic European. În cazul unei pluralități de încălcări, Comisia poate considera în mod întemeiat că un astfel de obiectiv nu poate fi atins prin simpla aplicare a unei sancțiuni pentru una dintre încălcări.

(a se vedea punctul 160)

6. Principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor comunitare să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru a atinge scopul urmărit. În contextul calculului amenzilor, gravitatea încălcărilor trebuie stabilită în funcție de mai multe elemente și nu trebuie să se atribuie niciunuia dintre aceste elemente o importanță disproporționată în raport cu celelalte elemente de apreciere. Principiul proporționalității presupune, în acest context, că amenda trebuie stabilită de Comisie proporțional cu elementele luate în considerare pentru a se aprecia gravitatea încălcării și că, în această privință, Comisia trebuie să aplice aceste elemente în mod coerent și justificat din punct de vedere obiectiv.

La aprecierea gravității unei încălcări, Comisia trebuie să țină seama de un număr mare de elemente ale căror caracter și importanță variază în funcție de tipul de încălcare în cauză și de împrejurările specifice ale încălcării vizate. Printre aceste elemente care demonstrează gravitatea unei încălcări, nu este exclus că ar putea figura, după caz, mărimea pieței produsului în cauză. În consecință, deși mărimea pieței poate constitui un element de care trebuie să se țină seama la stabilirea gravității încălcării, importanța acestuia variază în funcție de împrejurările specifice ale încălcării vizate.

Restricțiile orizontale de tipul „cartel de fixare a prețurilor” în sensul Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO sunt „foarte grave” prin natura lor. Într‑un astfel de context, mărimea redusă a piețelor relevante este doar de mai mică importanță în raport cu toate celelalte elemente care demonstrează gravitatea încălcării.

(a se vedea punctele 171, 175, 176 și 178)

7. În cadrul analizei efectuate în vederea stabilirii cuantumului unei amenzi pentru încălcarea normelor comunitare privind concurența, a capacității economice efective a societăților contraveniente de a aduce o atingere importantă concurenței, care implică o apreciere a importanței reale a acestor întreprinderi pe piața afectată, mai precis a influenței lor asupra celei din urmă, cifra de afaceri globală nu redă decât o imagine incompletă a situației. Astfel, nu este exclus ca o întreprindere importantă cu o multitudine de activități diferite să nu fie prezentă decât în mod secundar pe o piață a produselor specifică. De asemenea, nu este exclus ca o întreprindere cu o poziție importantă pe o piață geografică extracomunitară să nu dispună decât de o poziție slabă pe piața comunitară sau pe cea a Spațiului Economic European. În astfel de cazuri, simplul fapt că întreprinderea vizată realizează o cifră de afaceri globală importantă nu înseamnă în mod necesar că exercită o influență determinantă pe piața afectată. Pentru acest motiv, deși este adevărat că cifrele de afaceri ale unei întreprinderi realizate pe piețele vizate nu pot fi determinante pentru a reține că o întreprindere aparține unei entități economice puternice, acestea sunt în schimb relevante pentru a determina influența pe care aceasta a exercitat‑o pe piață.

Astfel, partea din cifra de afaceri ce provine din mărfurile care fac obiectul încălcării este de natură să dea o indicație justă a amplorii unei încălcări pe piața în cauză. Astfel, această cifră de afaceri este de natură să indice în mod corect răspunderea fiecărei întreprinderi pe piețele respective, având în vedere că este un element obiectiv care exprimă în mod corect nocivitatea acestei practici pentru o concurență normală și, prin urmare, reprezintă un indicator fiabil al capacității fiecărei întreprinderi vizate de a cauza un prejudiciu.

(a se vedea punctele 187 și 188)

8. În cazul stabilirii cuantumului amenzilor aplicate diferiților participanți la o înțelegere, metoda care constă în repartizarea membrilor unei înțelegeri pe mai multe categorii, ceea ce determină stabilirea forfetară a cuantumului de plecare al amenzilor stabilit pentru întreprinderile din aceeași categorie, deși aceasta înseamnă să nu se țină seama de diferențele de dimensiune dintre întreprinderile din aceeași categorie, nu poate fi criticată, cu condiția respectării principiilor proporționalității și egalității de tratament. Nu este de competența Tribunalului să se pronunțe asupra oportunității unui astfel de sistem, presupunând chiar că acest sistem ar dezavantaja întreprinderile de dimensiune mai redusă. Tribunalul, în cadrul controlului său privind legalitatea exercitării puterii de apreciere de care Comisia dispune în materie, trebuie să se limiteze astfel să controleze numai dacă repartizarea membrilor înțelegerii pe categorii este coerentă și justificată din punct de vedere obiectiv, fără a substitui de la bun început propria apreciere celei a Comisiei.

(a se vedea punctul 196)

9. Articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor privind concurența prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE nu impune ca, în cazul în care sunt aplicate amenzi mai multor întreprinderi implicate în aceeași încălcare, cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi de dimensiuni mici sau mijlocii, exprimat ca procentaj din cifra de afaceri, să nu fie superior celui al amenzilor aplicate întreprinderilor mai mari. Astfel, din această dispoziție reiese că, atât pentru întreprinderile de dimensiuni mici sau mijlocii, cât și pentru cele de dimensiuni mari, trebuie să se ia în considerare gravitatea și durata încălcării la stabilirea cuantumului amenzii. În măsura în care Comisia impune întreprinderilor implicate în aceeași încălcare amenzi justificate pentru fiecare dintre acestea, în raport cu gravitatea și cu durata încălcării, nu i se poate reproșa că, pentru unele dintre acestea, cuantumul amenzii este mai mare, în raport cu cifra de afaceri, față de cel al altor întreprinderi. Astfel, Comisia nu este obligată să diminueze cuantumul amenzilor atunci când întreprinderile în cauză sunt întreprinderi mici și mijlocii. Mărimea întreprinderii este, astfel, deja luată în considerare prin plafonul stabilit la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 și prin dispozițiile din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO. Exceptând aceste considerații privind dimensiunea, nu există niciun motiv pentru a trata întreprinderile mici și mijlocii diferit de celelalte întreprinderi. Faptul că întreprinderile vizate sunt întreprinderi mici și mijlocii nu le scutește de obligația de a respecta normele privind concurența.

(a se vedea punctele 199 și 200)

10. În cadrul Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO care prevăd la punctul 1 A al șaselea paragraf că o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care comit o încălcare de același tip este în mod special de natură să justifice o diferențiere în vederea aprecierii gravității încălcării, o decizie a Comisiei nu încalcă principiul egalității de tratament atunci când clasifică în același grup mai multe întreprinderi dintre care una are o cifră de afaceri globală net, chiar „semnificativ”, inferioară celei a celorlalte întreprinderi, pe baza cifrelor lor de afaceri pe piața vizată și a cotelor lor de piață foarte apropiate și când aplică în privința acestora același cuantum de plecare specific.

(a se vedea punctele 202 și 205)

11. La stabilirea cuantumului amenzii în cazul încălcărilor normelor privind concurența, cerințele fundamentale de procedură constituite de obligația de motivare sunt îndeplinite atunci când Comisia indică, în decizia sa, elementele de apreciere care i‑au permis să determine gravitatea și durata încălcării. Aceste cerințe nu impun Comisiei să indice în decizie elementele exprimate în cifre referitoare la modul de calcul al amenzilor, subliniindu‑se că, în orice caz, prin recurgerea exclusivă și sistematică la formule de aritmetică, Comisia nu se poate priva de puterea sa de apreciere. În cazul unei decizii prin care se aplică amenzi mai multor întreprinderi, întinderea obligației de motivare trebuie apreciată în special în lumina faptului că gravitatea încălcării trebuie stabilită în funcție de un număr mare de elemente, precum în special împrejurările specifice ale cauzei, contextul acesteia și caracterul descurajator al amenzilor, și aceasta fără să se fi stabilit o listă obligatorie sau exhaustivă a criteriilor de care trebuie să se țină seama în mod obligatoriu.

(a se vedea punctul 226)

12. Faptul că o întreprindere nu a participat la o reuniune multilaterală și că a încetat să comunice informații celorlalți membri ai înțelegerii nu poate fi suficient pentru a demonstra că aceasta ar fi renunțat să participe la o înțelegere, din moment ce nu s‑a distanțat public de conținutul înțelegerii.

(a se vedea punctele 240, 241 și 244)

13. În conformitate cu articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor privind concurența prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE, durata încălcării constituie unul dintre elementele care trebuie luate în considerare pentru a determina cuantumul amenzii ce urmează să fie aplicată întreprinderilor vinovate de încălcări ale normelor privind concurența.

Deși dispozițiile punctului 1 B din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu prevăd nicio majorare pentru încălcările de scurtă durată, în general cu o durată mai mică de un an, se aplică o majorare pentru încălcările de durată medie, în general cu o durată între 1 și 5 ani, majorare care se poate ridica, spre exemplu, la 50 % din cuantumul de plecare al amenzii. Referitor la încălcările de lungă durată, în general cu o durată de peste 5 ani, se prevede doar că cuantumul poate fi majorat cu 10 % pe an. Aceste majorări nu se aplică automat, întrucât liniile directoare menționate lasă Comisiei o marjă de apreciere.

(a se vedea punctele 237, 247 și 249)

14. Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu enumeră în mod imperativ circumstanțele atenuante pe care Comisia ar fi obligată să le ia în considerare la reducerea cuantumului de bază al amenzii. Prin urmare, Comisia păstrează o anumită marjă pentru a aprecia în mod global importanța unei eventuale reduceri a cuantumului amenzilor în temeiul circumstanțelor atenuante. Astfel, Comisia nu poate în niciun mod fi obligată să acorde, în cadrul puterii sale de apreciere, o reducere a amenzii pentru încetarea unei încălcări vădite, indiferent dacă încetarea respectivă a avut loc înainte sau după intervențiile acesteia.

Încetarea încălcărilor normelor privind concurența încă de la primele intervenții ale Comisiei, prevăzută la punctul 3 a treia liniuță din liniile directoare, nu poate, în mod logic, să constituie o circumstanță atenuantă decât dacă există motive pentru a se presupune că întreprinderile în cauză au fost determinate să își înceteze comportamentele anticoncurențiale prin intervențiile în cauză. Astfel, finalitatea acestei dispoziții este de a încuraja întreprinderile să înceteze comportamentele anticoncurențiale imediat ce Comisia inițiază o investigație în această privință. O reducere a amenzii în acest temei nu poate fi aplicată în cazul în care aceste întreprinderi au luat o decizie fermă de încetare a încălcării înainte de data primelor intervenții ale Comisiei sau în cazul în care încălcarea a încetat deja anterior acestei date. Această din urmă ipoteză este luată suficient în considerare la calcularea perioadei de încălcare reținute.

(a se vedea punctele 259 și 260)

15. În ceea ce privește elementele subiective care trebuie luate în considerare pentru stabilirea cuantumului de plecare al amenzii, Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO prevăd că este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor, și să se fixeze amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator. Potrivit acestor linii directoare, în cazurile în care sunt implicate mai multe întreprinderi, cum este cazul cartelurilor, se poate să fie necesară aplicarea unei ponderări la cuantumul de plecare general, pentru a se ține seama de ponderea specifică a fiecărei întreprinderi și, prin urmare, de impactul real al comportamentului său ilicit asupra concurenței, în special atunci când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care săvârșesc o încălcare de același tip, și adaptarea corespunzătoare a cuantumului de plecare general în funcție de caracterul specific al fiecărei întreprinderi.

Liniile directoare nu se opun ca cifra de afaceri globală sau cifra de afaceri realizată de întreprinderi pe piața vizată să fie luată în considerare în stabilirea cuantumului amenzii pentru respectarea principiilor generale ale dreptului comunitar și atunci când circumstanțele impun acest fapt.

Astfel, repartizarea întreprinderilor în două categorii, în funcție de cifra lor de afaceri, este o modalitate rezonabilă de a lua în considerare importanța relativă a acestora pe piață în vederea stabilirii cuantumului de plecare al amenzii, cu condiția să nu conducă la o reprezentare vădit denaturată a pieței relevante.

(a se vedea punctele 273-275 și 280)

16. În domeniul concurenței, sarcina probei privind existența efectelor unei încălcări pe piața relevantă, ce revine Comisiei atunci când ține seama de aceste efecte la stabilirea amenzii în funcție de gravitatea încălcării, este mai puțin dificilă decât sarcina ce îi revine acesteia atunci când trebuie să demonstreze existența în sine a unei încălcări în cazul unei înțelegeri. Astfel, pentru a ține seama de impactul real al înțelegerii pe piață, este suficientă furnizarea de către Comisie a unor „motive serioase pentru a ține seama de acesta”.

(a se vedea punctul 301)

17. Dreptul la apărare nu este încălcat ca urmare a unei neconcordanțe între comunicarea privind obiecțiunile și decizia finală decât dacă o obiecțiune reținută în aceasta nu a fost expusă într‑o măsură suficientă pentru a permite destinatarilor să se apere.

Dacă unele documente nu au fost menționate în comunicarea privind obiecțiunile, întreprinderea în cauză poate considera în mod întemeiat că nu prezintă importanță în speță. Neinformând o întreprindere că anumite documente ar fi utilizate în decizie, Comisia o împiedică să își exprime în timp util opinia cu privire la valoarea probatorie a acestor documente. Rezultă că aceste documente nu pot fi considerate mijloace de probă valabile în ceea ce o privește.

Un înscris utilizat de Comisie în susținerea unei obiecțiuni în decizia finală, deși acesta a fost utilizat în comunicarea privind obiecțiunile în susținerea unei obiecțiuni diferite, poate fi reținut în decizie împotriva întreprinderii în cauză numai dacă aceasta a avut în mod rezonabil posibilitatea să deducă, pornind de la comunicarea privind obiecțiunile și de la conținutul înscrisului, concluziile pe care Comisia intenționa să le formuleze.

(a se vedea punctele 313-315)

18. Dreptul de a păstra tăcerea nu poate fi recunoscut unei întreprinderi destinatare a unei decizii privind solicitarea de informații în sensul articolului 11 alineatul (5) din Regulamentul nr. 17. Astfel, recunoașterea acestui drept ar fi contrară a ceea ce este necesar pentru a proteja dreptul la apărare al întreprinderilor și ar constitui un obstacol nejustificat în calea îndeplinirii de către Comisie a misiunii de a asigura respectarea normelor privind concurența pe piața comună. Dreptul de a păstra tăcerea poate fi recunoscut numai în măsura în care întreprinderea în cauză ar fi obligată să dea răspunsuri prin care aceasta ar fi determinată să admită existența încălcării în privința căreia sarcina probei revine Comisiei.

Prin urmare, pentru a păstra efectul util al articolului 11 din Regulamentul nr. 17, Comisia are dreptul să oblige întreprinderile să furnizeze toate informațiile necesare privind faptele de care acestea pot avea cunoștință și să îi comunice, dacă este cazul, documentele aferente care sunt în posesia lor, chiar dacă acestea pot fi utilizate la stabilirea existenței unui comportament anticoncurențial. Această atribuție a Comisiei de a solicita informații nu este contrară nici articolului 6 alineatele 1 și 2 din Convenția europeană a drepturilor omului, nici jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului.

În orice caz, obligația de a răspunde la întrebările pur factuale adresate de Comisie și la solicitările acesteia de a prezenta documente preexistente nu este susceptibilă să încalce principiul fundamental al respectării dreptului la apărare, precum și principiul dreptului la un proces echitabil care oferă în domeniul dreptului concurenței o protecție echivalentă cu cea garantată de articolul 6 din Convenția europeană a drepturilor omului. Astfel, nimic nu se opune ca destinatarul unei cereri de informații să demonstreze ulterior în cadrul procedurii administrative sau într‑o procedură în fața instanței comunitare că situația de fapt expusă în răspunsurile sale sau în documentele comunicate au o altă semnificație decât cea reținută de Comisie.

În sfârșit, atunci când, în cadrul unei cereri de informații formulate în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17, pe lângă întrebări pur factuale și solicitări de a prezenta documente preexistente, Comisia solicită unei întreprinderi să descrie obiectul și derularea mai multor reuniuni la care ar fi participat, precum și rezultatele sau concluziile acestor reuniuni, deși este clar că Comisia are suspiciuni că obiectul acestor reuniuni era restrângerea concurenței, o astfel de solicitare este de natură să oblige întreprinderea interogată să mărturisească participarea sa la o încălcare a normelor comunitare privind concurența, astfel încât întreprinderea în cauză nu este obligată să răspundă la acest tip de întrebări. În acest caz, trebuie să se considere că faptul că o întreprindere furnizează totuși informații cu privire la aceste aspecte constituie o colaborare spontană a întreprinderii, ceea ce poate justifica o reducere a cuantumului amenzii în temeiul comunicării privind cooperarea. În același caz, întreprinderile nu pot pretinde că le‑a fost încălcat dreptul de a nu contribui la propria incriminare ca urmare a faptului că au răspuns în mod voluntar la această solicitare.

(a se vedea punctele 326-329)

19. În cadrul unei proceduri administrative inițiate împotriva unei înțelegeri interzise, colaborarea întreprinderii în cauză la investigație ce nu depășește nivelul care rezultă din obligațiile ce revin întreprinderilor în temeiul articolului 11 alineatele (4) și (5) din Regulamentul nr. 17 nu justifică o reducere a amenzii. În schimb, în cazul în care întreprinderea furnizează, drept răspuns la o cerere de informații formulată în temeiul articolului 11, informații care depășesc nivelul celor a căror prezentare poate fi solicitată de Comisie în temeiul aceluiași articol, întreprinderea poate beneficia de o reducere a amenzii.

(a se vedea punctul 340)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)

28 aprilie 2010( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața europeană a aței industriale – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Noțiunea de încălcare unică – Definiția pieței – Amenzi – Plafon al amenzii – Gravitatea și durata încălcării – Circumstanțe atenuante – Cooperare – Proporționalitate – Egalitate de tratament – Dreptul la apărare – Linii directoare privind metoda de stabilire a amenzilor”

În cauza T‑446/05,

Amann & Söhne GmbH & Co. KG, cu sediul în Bönnigheim (Germania),

Cousin Filterie SAS, cu sediul în Wervicq‑Sud (Franța),

reprezentate de A. Röhling, M. Dietrich și C. Horstkotte, avocați,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de domnul F. Castillo de la Torre și de doamna K. Mojzesowicz, în calitate de agenți, asistați de G. Eickstädt, avocat,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei C (2005) 3452 a Comisiei din 14 septembrie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/38.337 PO/Thread), astfel cum a fost modificată prin Decizia C (2005) 3765 a Comisiei din 13 octombrie 2005, și, în subsidiar, o cerere de reducere a amenzii aplicate reclamantelor prin decizia menționată,

TRIBUNALUL (Camera a cincea),

compus din domnii M. Vilaras, președinte, M. Prek (raportor) și V. M. Ciucă, judecători,

grefier: doamna T. Weiler, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 decembrie 2008,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

A – Obiectul litigiului

1 Prin Decizia C (2005) 3452 a Comisiei din 14 septembrie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/38.337 PO/Thread) (denumită în continuare „decizia atacată”), astfel cum a fost modificată prin Decizia C (2005) 3765 a Comisiei din 13 octombrie 2005, al cărei rezumat este publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 26 ianuarie 2008 (JO C 21, p. 10), Comisia Comunităților Europene a constatat că reclamantele, Amann & Söhne GmbH & Co. KG (denumită în continuare „Amann”) și Cousin Filterie SAS (denumită în continuare „Cousin”), au luat parte la un ansamblu de acorduri și de practici concertate pe piața aței destinate industriei automobilelor (denumită în continuare „ața destinată industriei automobilelor”) în Spațiul Economic European (SEE), în perioada cuprinsă între mai/iunie 1998 și 15 mai 2000, și că Amann a luat parte de asemenea la un ansamblu de acorduri și de practici concertate privind ața industrială, cu excepția sectorului automobilelor (denumită în continuare „ața industrială”), în Benelux, în Danemarca, în Finlanda, în Norvegia și în Suedia (denumite în continuare „țările nordice”), în perioada cuprinsă între ianuarie 1990 și septembrie 2001.

2 Comisia a aplicat, pe de o parte, întreprinderilor Amann și Cousin, răspunzătoare în mod solidar, o amendă în cuantum de 4,888 milioane de euro pentru participarea acestora la cartelul privind ața destinată industriei automobilelor în SEE și, pe de altă parte, întreprinderii Amann, o amendă în cuantum de 13,09 milioane de euro pentru participarea acesteia la cartelul privind ața industrială în Benelux și în țările nordice.

B – Procedura administrativă

3 La 7 și la 8 noiembrie 2001, Comisia a efectuat verificări, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în localurile mai multor producători de ață. Aceste verificări au fost făcute în urma unor informații furnizate în august 2000 de The English Needle & Tackle Co. [decizia atacată, considerentul (78)].

4 La 26 noiembrie 2001, Coats Viyella plc (denumită în continuare „Coats”) a depus o cerere de clemență în temeiul Comunicării Comisiei privind neaplicarea unor amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare „comunicarea privind cooperarea”), la care erau anexate documente prezentate pentru a dovedi existența înțelegerilor următoare: în primul rând, o înțelegere pe piața aței destinate industriei automobilelor în SEE, în al doilea rând, o înțelegere pe piața aței destinate industriei în Regatul Unit și, în al treilea rând, o înțelegere pe piața aței destinate industriei în Benelux și în țările nordice [decizia atacată, considerentul (82)].

5 Pe baza documentelor ridicate cu ocazia inspecțiilor și a celor comunicate de Coats, Comisia a adresat întreprinderilor în cauză cereri de informații în martie și în august 2003, în conformitate cu articolul 11 din Regulamentul nr. 17 [decizia atacată, considerentul (83)].

6 La 18 martie 2004, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile pe care a adresat‑o mai multor întreprinderi, întrucât acestea au participat la una sau la mai multe dintre înțelegerile vizate la punctul 4 de mai sus, printre care se numără înțelegerea privind piața aței destinate industriei în Benelux și în țările nordice.

7 Toate întreprinderile destinatare ale comunicării privind obiecțiunile au prezentat observații scrise [decizia atacată, considerentul (90)].

8 La 19 și la 20 iulie 2004 a avut loc o audiere [decizia atacată, considerentul (92)].

9 La 24 septembrie 2004, părților li s‑a acordat dreptul de a avea acces la versiunea neconfidențială a răspunsurilor la comunicarea privind obiecțiunile și la observațiile prezentate de părți în ședință și au primit un termen pentru a formula alte observații [decizia atacată, considerentul (93)].

10 La 14 septembrie 2005, Comisia a adoptat decizia atacată.

C – Decizia atacată

1. Piețele relevante

a) Piețele produselor

11 În decizia atacată, Comisia arată că sectorul aței poate fi divizat în două segmente, și anume, pe de o parte, cel al aței utilizate în industrie pentru a coase sau pentru a broda diferite tipuri de articole de îmbrăcăminte sau de altă natură, precum articolele din piele, capitonări textile pentru industria automobilelor și saltele, și, pe de altă parte, cel al aței de uz casnic, utilizate de particulari pentru lucrări de croitorie sau de reparații și pentru activități recreative [decizia atacată, considerentul (9)].

12 În ceea ce privește segmentul aței industriale, din decizia atacată rezultă că aceasta poate fi divizată în trei categorii, în funcție de utilizarea dată: ață de cusut, destinată confecțiilor, care este utilizată pentru diferite tipuri de haine, ață de brodat, care este utilizată la mașinile de brodat industriale informatizate pentru a orna haine, încălțăminte sport și textile pentru casă, și ață specială, care este utilizată în diverse sectoare precum cel al încălțămintei, cel al articolelor din piele și cel al automobilelor [decizia atacată, considerentul (11)].

13 De asemenea, rezultă că ața industrială poate fi divizată în mai multe categorii, în funcție de tipul de fibră și structura firului [decizia atacată, considerentul (12)].

14 În decizia atacată, Comisia apreciază că, din punctul de vedere al ofertei, ața industrială poate fi considerată o piață a unui produs unică, din moment ce nu există o corespondență strictă între utilizarea finală și tipul de fibră și/sau structura firului. Comisia precizează că, în opinia Coats, anumiți clienți din sectorul confecțiilor utilizează ațe speciale, iar anumiți clienți din sectorul broderiei utilizează ață pentru confecții. Comisia adaugă că întreprinderea Coats a subliniat că procesul de producție a aței destinate industriei confecțiilor, a aței de brodat și a diferitelor tipuri de ațe speciale putea fi comun sau ușor interschimbabil [decizia atacată, considerentul (13)].

15 Totuși, în decizia atacată, Comisia face distincție între ața destinată industriei automobilelor, pe de o parte, și ața destinată restului industriei, pe de altă parte. Astfel, Comisia consideră că, deși procesele de producție ale acestor două tipuri de ață sunt similare sau ușor interschimbabile, cererea din industria automobilelor provine de la clienți importanți, care impun specificații tehnice de un nivel mai ridicat pentru anumite produse pe care le utilizează – de exemplu ața utilizată pentru centura de siguranță – și care țin la uniformitatea produselor în diferitele țări în care au nevoie de aceste fire pentru industria lor [decizia atacată, considerentul (14)].

16 În prezenta cauză, piețele produselor vizate prin încălcările reproșate reclamantelor sunt piața aței destinate industriei automobilelor și, în ceea ce privește încălcarea reproșată Amann, piața aței industriale.

b) Piețele geografice

17 Comisia precizează în decizia atacată că datorită specificațiilor tehnice de un nivel mai ridicat sus‑menționate, care necesită un caracter uniform în interiorul SEE, piața aței destinate industriei automobilelor trebuie diferențiată de piața aței industriale. Astfel, Comisia consideră că piața aței destinate industriei automobilelor cuprinde întregul SEE. Prin urmare, Comisia constată că numai câțiva furnizori pot furniza o ofertă standard a acestor produse pentru ansamblul SEE. Motivele acestei situații rezidă în faptul că clienții au nevoie de fire uniforme pentru facilitarea producției în diferitele țări, că aceste fire trebuie să fie conforme unor norme de calitate specifice (de exemplu ața utilizată pentru confecționarea centurilor de siguranță) și că, pentru motive legate de calitatea produselor și de răspundere, caracterul identificabil al producției acestor fire este esențial [decizia atacată, considerentele (21) și (22)].

18 În schimb, în ceea ce privește ața industrială, Comisia constată că, potrivit informațiilor furnizate de părți, piața geografică relevantă este de dimensiune regională. Comisia adaugă faptul că regiunea poate acoperi, după caz, mai multe țări din SEE, de exemplu țările din Benelux ori țările nordice, sau o singură țară, de exemplu Regatul Unit [decizia atacată, considerentul (17)].

19 Reiese din decizia atacată că piața geografică vizată de încălcarea privind ața industrială reproșată Amann este piața din țările Benelux și din țările nordice, în timp ce piața vizată de încălcarea privind ața destinată industriei automobilelor reproșată reclamantelor cuprinde SEE.

2. Mărimea și structura piețelor relevante

20 Comisia precizează în decizia atacată că cifra de vânzări a aței industriale în Benelux și în țările nordice era de aproximativ 50 de milioane de euro în 2000 și de aproximativ 40 de milioane de euro în 2004 și că cifra de vânzări a aței destinate industriei automobilelor era de aproximativ 20 de milioane de euro în 1999 [decizia atacată, considerentele (28) și (35)].

21 De asemenea, reiese că la sfârșitul anilor ’90 principalii furnizori de ață industrială în Benelux și în țările nordice erau în special Amann, Barbour Threads Ltd (denumită în continuare „Barbour”), înainte de a fi achiziționată de Coats, Belgian Sewing Thread NV (denumită în continuare „BST”), Coats, Gütermann AG și Zwicky & Co. AG (denumită în continuare „Zwicky”), iar principalii furnizori de ață industrială destinată industriei automobilelor erau în special reclamantele, Coats, Oxley Threads Ltd (denumită în continuare „Oxley”), Gütermann și Zwicky.

3. Descrierea comportamentelor ilicite

22 Comisia indică în decizia atacată că aceste comportamente reproșate reclamantelor, referitoare la înțelegerea pe piața aței destinate industriei automobilelor în SEE, au avut loc între mai/iunie 1998 și mai 2000.

23 Părțile la înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor în SEE ar fi avut drept obiectiv principal menținerea prețurilor la un nivel ridicat [decizia atacată, considerentul (214)].

24 În acest scop ar fi fost organizate cinci reuniuni în cursul cărora participanții ar fi stabilit mai întâi două tipuri de prețuri orientative pentru produsele de bază vândute sectorului european al automobilelor, un preț aplicat clienților existenți, iar celălalt noilor clienți. În continuare, ar fi fost schimbate informații cu privire la prețurile aplicate clienților individuali și cu privire la prețurile orientative minime. Participanții s‑ar fi angajat, în sfârșit, la evitarea concurenței reciproce prin preț în avantajul furnizorului deja stabilit [decizia atacată, considerentul (215)].

25 În ceea ce privește comportamentele din cadrul înțelegerii de pe piața aței industriale din Benelux și țările nordice, Comisia constată că acestea au avut loc în cursul anilor 1999-2001.

26 În opinia Comisiei, în ceea ce privește înțelegerea de pe piața aței industriale din Benelux și din țările nordice, întreprinderile vizate s‑au întâlnit cel puțin o dată pe an, iar aceste reuniuni au fost organizate în două sesiuni, una consacrată pieței din țările Benelux, cealaltă pieței din țările nordice, obiectivul principal al acestora fiind menținerea prețurilor la un nivel ridicat pe fiecare dintre aceste două piețe.

27 Participanții ar fi făcut schimb de liste de prețuri și de informații privind rabaturile, aplicarea de majorări prețurilor de catalog, diminuarea rabaturilor și majorarea prețurilor speciale aplicabile anumitor clienți. De asemenea, ar fi fost încheiate acorduri privind viitoarele liste de prețuri, nivelul maximal al rabaturilor, diminuarea rabaturilor și majorarea prețurilor speciale aplicabile anumitor clienți, precum și acorduri având ca obiect evitarea concurenței reciproce prin preț în avantajul furnizorului deja stabilit și împărțirea clienților [decizia atacată, considerentele (99)-(125)].

4. Dispozitivul deciziei atacate

28 La articolul 1 alineatul (3) din decizia atacată, Comisia a constatat că șase întreprinderi, prin care și reclamantele, au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE participând la un ansamblu de acorduri și de practici concertate pe piața aței destinate industriei automobilelor din SEE, în perioada cuprinsă între mai/iunie 1998 și mai 2000 în ceea ce privește reclamantele. De asemenea, la articolul 1 alineatul (1) din decizia atacată, Comisia a constatat că cele opt întreprinderi, printre care și Amann, au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE participând la un ansamblu de acorduri și de practici concertate pe piața aței industriale în Benelux și în țările nordice, în perioada cuprinsă între ianuarie 1990 și septembrie 2001 în ceea ce privește Amann.

29 Potrivit articolului 2 primul paragraf din decizia atacată, următoarele amenzi au fost aplicate:

a) pentru înțelegerea de pe piața aței industriale destinate industriei automobilelor în SEE:

– reclamantelor, răspunzătoare în mod solidar: 4,888 milioane de euro;

– Coats: 0,65 milioane de euro;

– Oxley: 1,271 milioane de euro;

– Barbour și Hicking Pentecost plc, răspunzătoare în mod solidar: 0,715 milioane de euro;

b) pentru înțelegerea de pe piața aței industriale în Benelux și în țările nordice, după cum urmează:

– Coats: 15,05 milioane de euro;

– Amann: 13,09 milioane de euro;

– BST: 0,979 milioane de euro;

– Gütermann: 4,021 milioane de euro;

– Zwicky: 0,174 milioane de euro.

Procedura și concluziile părților

30 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 22 decembrie 2005, reclamantele au formulat prezenta acțiune.

31 Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a cincea, căreia prezenta cauză i‑a fost, așadar, atribuită.

32 Reclamantele solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate în măsura în care le privește;

– în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii în mod corespunzător;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

33 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

34 În primul rând, reclamantele invocă un motiv întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) prima teză din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), motiv care vizează anularea deciziei atacate.

35 În al doilea rând, reclamantele invocă o serie de motive prin care urmăresc să obțină anularea amenzii. Pe de o parte, ele reproșează Comisiei că aceasta din urmă le‑a aplicat o amendă al cărei cuantum depășește plafonul de 10 % din cifra lor de afaceri. Pe de altă parte, reclamantele invocă șapte motive, întemeiate pe o încălcare a principiilor egalității de tratament și proporționalității în cadrul aplicării amenzii, pe stabilirea greșită a cuantumului de plecare al amenzii aplicate pentru înțelegerea referitoare la ața industrială, pe calculul greșit al duratei încălcării pe piața aței industriale, pe neluarea în considerare a anumitor circumstanțe atenuante cu privire la încălcarea de pe piața aței industriale, pe calculul greșit al cuantumului de plecare al cuantumului de bază al amenzii aplicate pentru încălcarea de pe piața aței destinate industriei automobilelor, pe o neluare în considerare a neaplicării înțelegerii privind ața destinată industriei automobilelor și a încălcării dreptului de a fi audiat și a dreptului la apărare.

A – Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe articolul 7 alineatul (1) prima teză din Regulamentul nr. 1/2003 și prin care se urmărește anularea deciziei atacate

1. Argumentele părților

36 Reclamantele susțin că încălcările reproșate constituie o încălcare unică în sensul articolului 7 alineatul (1) prima teză din Regulamentul nr. 1/2003 pentru motivul că piața aței destinate industriei automobilelor și piața aței industriale nu constituie piețe ale produselor sau piețe geografice distincte, că între aceste înțelegeri există un element subiectiv comun și că criteriile utilizate de Comisie pentru a constata inexistența încălcării unice nu sunt valabile.

37 În primul rând, în ceea ce privește existența unei piețe unice a produselor, reclamantele contestă confirmarea lor expresă cu privire la faptul că ața destinată confecțiilor și ața destinată industriei automobilelor fac parte din două piețe distincte. Astfel, răspunsul Amann la solicitarea de informații, prin care consideră de dimensiune mondială piața aței destinate industriei automobilelor, nu implica sub nicio formă o recunoaștere a caracterului pretins autonom al acestei piețe. În plus, după furnizarea estimărilor pentru șase categorii diferite de ață, Amann nu ar fi fost în măsură să facă acest lucru și pentru categoria aței destinate sectorului automobilelor.

38 În opinia reclamantelor, declarațiile altor operatori precum Coats și Gütermann nu pot, nici acestea, să permită să se rețină existența unei distincții între piața aței destinate industriei automobilelor și piața aței industriale.

39 Punctul de vedere al reclamantelor în ceea ce privește caracterul unic al pieței ar fi confirmat de prezentarea produselor realizată de toate întreprinderile. Această situație se regăsește în special în cazul împărțirii efectuate de Gütermann, Amann și Coats. De aici ar rezulta că este posibilă utilizarea aceleiași ațe în mai multe domenii.

40 Nici existența unor norme privind specificațiile tehnice mai stricte solicitate de clienți importanți din sectorul automobilelor nu ar justifica distincția dintre ața industrială și ața destinată industriei automobilelor. Astfel, firele ar fi produse în general conform cerințelor din industria automobilelor și livrate în această calitate clienților importanți din alte sectoare industriale. De altfel, producerea a două tipuri de ață de calități diferite nu ar putea fi susținută din punct de vedere economic. Astfel, caracteristicile tehnice ale aței destinate industriei automobilelor ar fi în esență identice cu cele ale aței industriale. Acestea ar fi, așadar, interschimbabile, comercializarea lor realizându‑se de altfel nu în funcție de clienți, ci de produse.

41 În al doilea rând, reclamantele reproșează Comisiei că nu a examinat dacă diferitele comportamente reproșate erau corelate între ele printr‑un element subiectiv comun și dacă reprezentau astfel o încălcare unică. Însăși Comisia ar fi constatat că toate încălcările vizau denaturarea evoluției normale a prețurilor pe piața relevantă.

42 Faptul că este vorba despre acorduri privind prețurile și că hotărârile adoptate pentru regiunile vizate sunt practic identice ar susține teza caracterului unic al încălcărilor constatate. Reclamantele adaugă că în majoritatea statelor membre elementul subiectiv ar fi criteriul determinant pentru constatarea unei încălcări unice.

43 Reclamantele arată de asemenea că, având în vedere dimensiunea medie a majorității întreprinderilor în cauză, administratorii acestora și asociații trebuiau să aibă cunoștință în mod necesar de diferitele încălcări. În ceea ce le privește, ele precizează că elementul subiectiv rezultă, în plus, din lipsa împărțirii competențelor interne în domeniul comercializării aței industriale și a aței destinate industriei automobilelor.

44 În plus, reclamantele subliniază în esență incoerența din demersul Comisiei, care a plecat de la principiul unei încălcări unice pentru încălcările succesive comise în cadrul fiecărei înțelegeri, dar care nu a procedat în mod identic pentru înțelegerile dintre ele. În această privință, decizia atacată ar conține în considerentele (266)-(270) mai multe contradicții prin care se urmărește să se demonstreze că teza Comisiei referitoare la încălcările distincte nu poate fi susținută.

45 În al treilea rând, reclamantele contestă criteriile aplicate de Comisie pentru a determina existența sau lipsa unei încălcări unice.

46 În primul rând, reclamantele susțin că aceste criterii nu sunt valabile. În această privință, ele susțin, pe de o parte, că însăși Comisia este ezitantă în utilizarea criteriilor pentru determinarea existenței unei încălcări unice, deoarece justifică existența a două încălcări distincte referindu‑se la participanți diferiți, la un alt mod de funcționare și la lipsa de coordonare globală, iar apoi se întemeiază pe diferența privind nivelul piețelor vizate, declarând în continuare că acordurile referitoare la Benelux și la țările nordice trebuie examinate împreună, având în vedere că sunt corelate printr‑o organizare, un mod de funcționare și participanți identici. Astfel, reclamantele constată că criteriul coordonării globale nu mai joacă niciun rol în ceea ce privește recunoașterea unei încălcări unice în Benelux și în țările nordice.

47 Pe de altă parte, reclamantele consideră că criteriul delimitării pieței produselor, în cazul produselor similare, este lipsită de relevanță. Astfel, utilizarea acestui criteriu ar însemna să se confere Comisiei o marjă de apreciere aproape necontrolabilă în cadrul sancționării încălcărilor dreptului concurenței, cu excepția cazurilor evidente în care produsele nu aparțin sub nicio formă aceleiași piețe. Criteriul privind inexistența unei identități între participanți ar fi de asemenea irelevant. Astfel, reclamantele subliniază că faptul de a stabili cine reprezintă întreprinderile participante este lipsit de importanță, întrucât participarea este imputabilă întreprinderii în cauză.

48 În al doilea rând, Amann și Cousin susțin că aplicarea acestor criterii ar fi trebuit în orice caz să determine Comisia să rețină existența unei încălcări unice.

49 Pe de o parte, aceste întreprinderi invocă faptul că existența unor încălcări distincte nu poate fi justificată în mod valabil de Comisie, întemeindu‑se pe lipsa coordonării între înțelegeri, întrucât Comisia însăși subliniază, reluând în această privință declarațiile făcute de Coats, că în considerarea piețelor produselor mai curând delimitate pentru fiecare stat nu era necesar să se realizeze o coordonare între regiunile vizate. De asemenea, încercarea Comisiei de a face o distincție între coordonarea piețelor geografice și cea a piețelor distincte ale produselor ar fi lipsită de relevanță având în vedere că, în cazul piețelor geografice distincte, nu ar avea sens o coordonare între piețele distincte ale produselor. Pentru acest motiv, reclamantele susțin că respectivele comportamente în cauză trebuie apreciate admițând că reuniunile consacrate diferitelor regiuni se înscriau într‑un plan global aprobat de conducerile lor și confirmat prin documente în care sunt menționate contacte frecvente între reprezentanții Coats și Amann, având drept obiect chestiuni de „strategie superioară” în Europa. Astfel de documente ar dovedi existența unui element subiectiv comun. În această privință, reclamantele reproșează Comisiei faptul de a nu fi analizat dacă acest tip de contract nu a existat și între Coats și alți concurenți.

50 Pe de altă parte, nu ar exista o diferență determinantă în ceea ce privește participanții la acorduri și organizarea acestora. În această privință, reclamantele precizează că, potrivit jurisprudenței, o încălcare unică în sensul juridic al termenului nu poate fi exclusă prin simplul fapt că fiecare întreprindere participă la încălcare în formele care îi sunt proprii, fiind posibil astfel ca o întreprindere să fi participat la o înțelegere unică fără să fi participat la toate elementele constitutive ale acesteia.

51 În lumina acestor considerații, reclamantele arată că numai trei întreprinderi au luat parte la un singur acord, toate celelalte fiind implicate în cel puțin două acorduri, ceea ce constituie o suprapunere în ceea ce privește participanții, care pledează în favoarea existenței unei încălcări unice. În plus, o comparație între reuniunile privind înțelegerea de pe piața aței industriale și cele privind înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor nu ar susține sub nicio formă teza existenței unor încălcări distincte. În ambele cazuri, reuniunile ar fi avut loc în mod neregulat.

52 Comisia combate aceste argumente.

2. Aprecierea Tribunalului

a) Cu privire la distingerea piețelor produselor și a piețelor geografice

53 Din decizia atacată rezultă că Comisia a considerat că, având în vedere specificitatea acesteia, piața aței destinate industriei automobilelor trebuia separată de piața aței industriale, atât din punctul de vedere al produselor, cât și din punct de vedere geografic (a se vedea punctele 12-16 și 18-20 de mai sus).

54 Trebuie arătat cu titlu introductiv că, în măsura în care implică aprecieri economice complexe din partea Comisiei, definiția pieței produsului poate face obiectul numai al unui control restrâns al instanței comunitare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 martie 2000, Kish Glass/Comisia, T‑65/96, Rec., p. II‑1885, punctul 64, și Hotărârea Tribunalului din 6 iunie 2002, Airtours/Comisia, T‑342/99, Rec., p. II‑2585, punctul 26). Totuși, acest lucru nu poate opri instanța comunitară să controleze interpretarea dată de Comisie datelor de natură economică. În această privință, instanței comunitare îi revine obligația să verifice dacă aprecierea Comisiei s‑a întemeiat pe elemente de probă care sunt exacte, fiabile și coerente, care constituie ansamblul datelor relevante ce trebuie luate în considerare pentru a aprecia o situație complexă și care sunt de natură să susțină concluziile care sunt deduse de aici (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 17 septembrie 2007, Microsoft/Comisia, T‑201/04, Rep., p. II‑3601, punctul 482).

55 În continuare, trebuie amintit că piața de care trebuie să se țină seama cuprinde ansamblul produselor care, în funcție de caracteristicile lor, sunt apte să satisfacă nevoi constante și sunt greu interschimbabile cu alte produse (Hotărârea Curții din 9 noiembrie 1983, Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Comisia, 322/81, Rec., p. 3461, punctul 37). Curtea s‑a pronunțat în special că noțiunea de piață a produselor implică faptul că o concurență efectivă poate să existe între produsele care fac parte din această piață, ceea ce presupune un grad suficient de interschimbabilitate între toate produsele care fac parte din aceeași piață (Hotărârea Curții din 13 februarie 1979, Hoffmann‑La Roche/Comisia, 85/76, Rec., p. 461, punctul 28).

56 În ceea ce privește interschimbabilitatea, aceasta se apreciază în funcție de o serie de elemente care sunt caracteristicile proprii ale produselor, condițiile de concurență și structura cererii și a ofertei de pe piață (Hotărârea Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctul 37).

57 Dacă, din punct de vedere economic, criteriul de evaluare cel mai rapid și mai eficace în raport cu furnizorii unui produs determinat îl constituie substituibilitatea la nivelul cererii (Hotărârea Tribunalului din 4 iulie 2006, easyJet/Comisia, T‑177/04, Rec., p. II‑1931, punctul 99), substituibilitatea la nivelul ofertei poate fi luată de asemenea în considerare pentru definirea pieței relevante în operațiunile în care această substituibilitate are efecte echivalente cu efectele substituibilității la nivelul cererii în termeni de legătură directă și eficacitate. Astfel, criteriul substituibilității la nivelul ofertei implică faptul că producătorii pot să se prezinte pe această piață, printr‑o adaptare, cu o forță suficientă pentru a constitui o contrapondere serioasă pentru producătorii deja prezenți pe piață (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Atlantic Container Line și alții/Comisia, T‑191/98, T‑212/98-T‑214/98, Rec., p. II‑3275, punctul 829).

58 În ceea ce privește produsele în sine, trebuie să se sublinieze că acestea din urmă pot constitui o piață distinctă atunci când sunt individualizate prin caracteristici specifice de producție care le fac în mod special adecvate în acest scop sau atunci când sunt individualizate prin utilizarea lor (Hotărârea Curții din 21 februarie 1973, Europemballage și Continental Can/Comisia, 6/72, Rec., p. 215, punctul 33).

59 În sfârșit, trebuie amintită adoptarea de către Comisie a Comunicării privind definirea pieței relevante în sensul dreptului comunitar al concurenței (JO 1997, C 372, p. 5, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 60, denumită în continuare „comunicarea privind definirea pieței”), în care a precizat criteriile care trebuie apreciate pentru definirea unei piețe a produselor relevantă și pentru a delimita piața geografică relevantă. Piața relevantă a produselor este definită în această comunicare drept piața care „cuprinde toate produsele și/sau serviciile pe care consumatorul le consideră interschimbabile sau substituibile, datorită caracteristicilor, prețurilor și utilizării căreia acestea îi sunt destinate”. În ceea ce privește piața geografică, aceasta este definită drept piața care „cuprinde zona în care întreprinderile respective sunt implicate în oferta și cererea de produse sau servicii în cauză, în care condițiile de concurență sunt suficient de omogene și care poate fi deosebită de zonele geografice învecinate, deoarece [în special] condițiile de concurență diferă în mod apreciabil în respectivele zone”. Piața relevantă în cadrul căreia trebuie apreciată o problemă determinată de concurență este stabilită, prin urmare, prin asocierea pieței produselor și a pieței geografice.

60 În lumina acestor considerente, trebuie examinată temeinicia concluziilor Comisiei menționate la punctele 14 și 22 din decizia atacată, în ceea ce privește existența celor două piețe distincte a produselor și geografică, mai precis piața aței destinate industriei automobilelor în SEE, pe de o parte, și piața aței industriale în Benelux și în țările nordice, pe de altă parte. Pentru a proceda astfel, Comisia a apreciat substituibilitatea produselor, pe de o parte, la nivelul cererii și, pe de altă parte, la nivelul ofertei.

61 În primul rând, în ceea ce privește substituibilitatea la nivelul cererii, decizia atacată conține o serie de elemente prin care se urmărește să se demonstreze inexistența acesteia.

62 În primul rând, din considerentele (14) și (22) ale deciziei atacate reiese că cererea din industria automobilelor provine de la clienți importanți și că aceștia sunt mult mai puțin numeroși decât celelalte întreprinderi care sunt cliente pe piața aței industriale. Această constatare nu a fost repusă în discuție de reclamante. Acestea au confirmat în ședință că clienții din sectorul automobilelor erau cei mai importanți în considerarea cantităților foarte importante pe care le achiziționează.

63 În al doilea rând, din considerentele deciziei atacate citate anterior rezultă că clienții sectorului automobilelor achiziționează ață pentru localurile lor de producție stabilite în diferite țări și că pretind astfel un produs uniform în fiecare dintre aceste țări. Această necesitate de uniformitate, care de altfel nu este contestată de reclamante, se explică perfect din punct de vedere economic. Astfel, este rezonabil să se admită că adaptarea mașinilor de producție la tipul de ață utilizat generează costuri. Industriile din sectorul automobilelor urmăresc, așadar, reducerea acestor costuri prin achiziționarea în cantități mari a unui tip de ață specific și prin adaptarea la acesta din urmă, o singură dată, a mașinilor lor de producție stabilite în diferite țări.

64 În al treilea rând, din considerentele (14) și (22) ale deciziei atacate rezultă că ața destinată industriei automobilelor trebuie să îndeplinească standarde deosebit de stricte specifice acestui sector și că posibilitatea identificării acestora este un factor esențial pentru motive legate de calitatea produselor și de răspunderea pentru prejudiciul cauzat de un lucru. Această constatare a fost confirmată de reclamante atât în cererea introductivă, cât și în ședință.

65 Astfel, acestea au recunoscut că în general clienții sunt cei care decid ața necesară pentru producția lor și care aleg, prin urmare, produsul care corespunde necesităților lor de utilizatori. În ceea ce privește în special clienții din sectorul automobilelor, reclamantele au recunoscut că aceștia din urmă pretind ca ața achiziționată să corespundă cel puțin standardului ISO 9002. De asemenea, reclamantele au precizat în ședință că pentru industria automobilelor există caracteristici specifice denumite „TS950” și că țin seama de aceste elemente în ceea ce privește producția.

66 Pe de altă parte, reclamantele au descris procesul de certificare a firelor de către clienții din sectorul automobilelor. Mai întâi, reclamantele creează un tip de ață care corespunde cel puțin standardului ISO 9002. În continuare, această ață este testată de fabricantul de automobile care intenționează să îl utilizeze pentru producția sa și, în sfârșit, este certificat de acesta din urmă dacă testul se dovedește concludent.

67 Având în vedere aceste considerații, trebuie să se admită că ața specifică aleasă de industria automobilelor nu poate fi înlocuită de alte ațe industriale. Faptul că acest tip de ață ar fi vândut și altor clienți decât cei din industria automobilelor este lipsit de relevanță în această privință. Asfel, spre deosebire de ceilalți cumpărători potențiali ai acestui produs, întreprinderile din industria automobilelor nu vor achiziționa decât ața care prezintă calități intrinseci specifice și care a fost certificată de întreprinderile respective în considerarea acestor calități specifice. Prin urmare, reclamantele nu pot susține în mod rezonabil că există o substituibilitate la nivelul cererii.

68 Declarațiile întreprinderii Coats ca răspuns la solicitarea de informații a Comisiei urmăresc de asemenea să confirme inexistența substituibilității la nivelul cererii. Astfel, Coats a subliniat că anumiți clienți din sectorul confecțiilor utilizau ață destinată confecțiilor. În schimb, nu a fost invocată existența unei astfel de substituibilități la nivelul cererii printre clienții din sectorul automobilelor.

69 În al doilea rând, deși Comisia a apreciat că, din punctul de vedere al ofertei, ața industrială putea fi considerată o piață a produselor unică în considerarea inexistenței unei corespondențe stricte între utilizarea finală și tipul de fibră și/sau de structură a firului și similaritatea sau interschimbabilitatea procedeului de producție a acestui fir, ea a reținut totuși că această situație nu se regăsea în cazul aței destinate industriei automobilelor.

70 Pentru a ajunge la această concluzie, Comisia s‑a întemeiat pe specificațiile tehnice ale aței destinate industriei automobilelor, pe necesitatea de a asigura o ofertă standardizată și pe capacitatea de a putea răspunde comenzilor din partea clienților importanți din acest sector. Comisia s‑a bazat și pe faptul că piața geografică a aței destinate industriei automobilelor cuprinde întregul teritoriu al SEE, spre deosebire de piața aței industriale, care are numai caracter regional. Având în vedere aceste elemente, Comisia a considerat că numai câteva întreprinderi puteau satisface acest tip de cerere [a se vedea considerentul (22) al deciziei atacate].

71 Mai întâi, în temeiul punctului 20 din comunicarea privind definirea pieței, pentru existența unei substituibilități la nivelul ofertei, furnizorii sunt în măsură să își reorienteze producția spre produsele relevante și să le comercializeze pe termen scurt fără a suporta costuri sau riscuri suplimentare semnificative ca reacție la variațiile mici, dar permanente ale prețurilor relative. În continuare, la punctul 21 din comunicarea privind definirea pieței, Comisia subliniază că o astfel de substituibilitate există de obicei atunci când întreprinderile comercializează o gamă variată de calități și tipuri pentru același produs și că, deși diferitele calități nu sunt substituibile pentru un anumit cumpărător final sau pentru un anumit grup de consumatori, ele vor fi grupate într‑o singură piață a produsului. Ața industrială corespunde la prima vedere tipului de produs vizat la punctul 21 din comunicarea privind definirea pieței.

72 În sfârșit, la punctele 22 și 23 din comunicarea privind definirea pieței, Comisia confirmă prin exemple concrete că furnizorii vizați trebuie să fie în măsură să ofere și să vândă imediat aceste diferite calități ale produselor, fără creșteri semnificative ale costurilor, și că nu trebuie să existe dificultăți de distribuție specifice.

73 În lumina acestor considerații, trebuie să se stabilească dacă criteriul substituibilității la nivelul ofertei a fost apreciat în mod corect de Comisie.

74 În primul rând, astfel cum s‑a observat la punctul 63 și următoarele de mai sus, producătorii de ață destinată industriei automobilelor trebuie să își adapteze mașinile de producție pentru ca ața produsă să corespundă unor standarde specifice.

75 În al doilea rând, raționamentul reclamantelor în ceea ce privește costurile de producție reduse ale aței destinate industriei automobilelor nu este satisfăcător. Astfel, reclamantele susțin, desigur, nu numai că firele, în general, ar fi produse conform cerințelor din industria automobilelor și livrate în această calitate clienților importanți din alte sectoare industriale, ci și că cheltuielile de reglare a benzii de fabricație ar fi mult prea ridicate dacă ar trebui fabricat un produs numai pentru sectorul automobilelor pentru a modifica ulterior banda de producție și a o adapta fabricării de produse destinate altor sectoare industriale.

76 Nu este mai puțin adevărat că, dacă pentru motive de raționalizare a producției o societate deja prezentă pe piața aței destinate industriei automobilelor produce în principal fire care corespund standardului superior indiferent de destinația produsului, ea nu va acționa în acest mod decât pentru că este prezentă pe piața automobilelor, în considerarea costurilor ridicate legate de producerea potrivit standardelor specifice referitoare la ața destinată industriei automobilelor. Cu alte cuvinte, o societate a cărei activitate principală privește ața pentru confecții sau ața de brodat nu va avea niciun interes să producă o ață specială destinată sectorului automobilelor pentru simplul motiv că ar putea vinde eventual această ață unor posibili clienți din sectorul automobilelor.

77 Astfel, afirmația potrivit căreia costurile de producție a aței destinate industriei automobilelor sunt atât de reduse încât producția este realizată întotdeauna potrivit unui standard al specificațiilor tehnice mai ridicat nu este demonstrată în ceea ce privește producătorii de ață industrială.

78 În al treilea rând, diferența clară dintre cele două piețe pe plan geografic nu a fost repusă în discuție de reclamante în cursul procedurii administrative. În răspunsul la solicitarea de informații formulată de Comisie, Amann a considerat piața aței destinate industriei automobilelor ca fiind mondială. Coats a subliniat de asemenea că respectivele caracteristici specifice ale acestei piețe o limitează la furnizorii „regionali” și „globali”, impunându‑se ca prin acești termeni să se înțeleagă că, în contextul răspunsului, „cuprind întregul teritoriu SEE” și „mondial”.

79 Astfel, substituibilitatea la nivelul ofertei ar presupune ca majoritatea producătorilor de ață să fie capabili să producă în cantități mari ață specifică și uniformă pentru fiecare client din sectorul industriei automobilelor și să o distribuie în scurt timp în întregul SEE. Având în vedere considerațiile precedente, un astfel de raționament nu poate fi justificat.

80 Prin urmare, Comisia nu a săvârșit nicio eroare vădită de apreciere atunci când a reținut existența a două piețe ale produselor și geografică distincte la nivelul ofertei.

81 În această privință trebuie să se precizeze că Comisia a apreciat și a interpretat în mod corect răspunsurile reclamantelor și ale celorlalte întreprinderi în cauză, pe baza cărora a ajuns la concluzia existenței celor două piețe ale produselor distincte.

82 Mai întâi, Comisia a întrebat reclamantele dacă ața de cusut pentru haine de uz industrial, ața de brodat de uz industrial, ața specială de uz industrial și ața de uz casnic constituiau piețe diferite ale produselor din sectorul aței. De asemenea, Comisia a prezentat un tabel prin care urmărea stabilirea piețelor geografice relevante pentru fiecare dintre categoriile de ață sus‑menționate, prevăzând și o rubrică specială „Ață pentru automobile”. Comisia a precizat că această ultimă categorie era inclusă în ața specială de uz industrial, dar a subliniat că era interesată să cunoască opinia Amann și Cousin cu privire la piața geografică relevantă a acestui tip de ață.

83 În răspunsul la cererea de informații menționată, Amann a arătat că repartizarea detaliată efectuată de Comisie era corectă pentru motivul că „există specificații tehnice ale produselor și necesități specifice clienților, care, în special în domeniul industriei confecțiilor, se deosebesc în mod clar de cele ale celorlalte două sectoare în ceea ce privește gama de culori etc.”. La rândul său, Cousin și‑a exprimat de asemenea acordul deplin cu privire la împărțirea prezentată de Comisie. Cousin a menționat însă dificultatea semnificativă de a evalua piețele, mai ales în cazul firelor speciale, având în vedere diversitatea apreciabilă a utilizărilor vizate, cu mențiunea că a identificat mai mult de 80 de meserii.

84 Astfel, reclamantele au recunoscut, desigur, că piața aței speciale constituia o piață a produselor distinctă, însă, contrar afirmațiilor Comisiei în înscrisurile sale, acestea nu au recunoscut în mod expres că piața aței destinate industriei automobilelor, piață inclusă în cea a aței speciale, era ea însăși o piață a produselor distinctă.

85 Gütermann a confirmat de asemenea împărțirea propusă de Comisie, însă nu s‑a pronunțat în mod expres cu privire la piața aței destinate industriei automobilelor. În ceea ce privește Coats, aceasta a răspuns la întrebarea privind piețele produselor în sensul că nu considera că diferențele dintre produse erau suficiente pentru a se reține existența a trei piețe distincte, recunoscând însă caracteristicile specifice ale pieței aței destinate industriei automobilelor, astfel cum s‑a arătat la punctul 78 de mai sus. Numai Oxley a confirmat și a justificat în mod direct caracterul distinct al pieței aței destinate industriei automobilelor.

86 Deși interpretarea acestor elemente, privind existența unei piețe distincte a aței destinate industriei automobilelor, nu este atât de evidentă pe cât vrea Comisia să afirme, totuși concluziile acesteia nu sunt afectate de nicio eroare vădită de apreciere și nici de vreo denaturare a situației de fapt.

87 Concluziile acesteia sunt confirmate de altfel de alte indicii precum site‑urile de internet ale întreprinderilor care conțin în general o rubrică distinctă pentru ața destinată industriei automobilelor. De asemenea, aceste întreprinderi sunt toate titulare ale unor mărci de ațe special create pentru acest sector.

88 Din ansamblul considerentelor precedente rezultă că atunci când a considerat, în prezenta cauză, că piața aței destinate industriei automobilelor și piața aței industriale sunt diferite, Comisia nu a săvârșit nicio eroare vădită de apreciere.

b) Cu privire la pretinsa existență a unui „plan de ansamblu”

89 Trebuie amintit mai întâi că noțiunea de încălcare unică vizează o situație în care mai multe întreprinderi au participat la o încălcare reprezentată printr‑un comportament continuu prin care se urmărește un singur scop economic, de denaturare a concurenței, sau constituită din încălcări individuale legate între ele printr‑o identitate de obiect (același scop al tuturor elementelor) și de subiecte (identitate a întreprinderilor în cauză, conștiente de participarea la obiectul comun) (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia, T‑53/03, Rep., p. II‑1333, punctul 257).

90 În continuare, trebuie să se sublinieze că o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE poate rezulta nu numai dintr‑un act izolat, ci și dintr‑o serie de acte sau chiar dintr‑un comportament continuu. Această interpretare nu ar putea fi contestată pentru motivul că unul sau mai multe elemente din această serie de acte sau din acest comportament continuu ar putea constitui prin el însuși, respectiv prin ele însele, în mod izolat, o încălcare a respectivei dispoziții. Atunci când diferitele acțiuni se înscriu într‑un „plan de ansamblu” ca urmare a obiectului identic al acestora privind denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, Comisia are dreptul să atribuie răspunderea pentru aceste acțiuni în funcție de participarea la încălcare considerată în ansamblul său (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 258).

91 În plus, noțiunea de încălcare unică se poate raporta la calificarea juridică a unui comportament anticoncurențial care constă în acorduri, în practici concertate și în decizii ale asocierilor de întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctele 696-698, Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 186, și Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF/Comisia, T‑101/05 și T‑111/05, Rep., p. II‑4949, punctul 159).

92 De asemenea, trebuie precizat că noțiunea de obiectiv unic nu poate fi stabilită prin referirea generală la denaturarea concurenței pe piața vizată de încălcare, din moment ce afectarea concurenței constituie, ca obiect sau ca efect, un element consubstanțial pentru orice comportament care intră în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE. O asemenea definiție a noțiunii de obiectiv unic ar risca să priveze noțiunea de încălcare unică și continuă de o parte din sensul ei, în măsura în care aceasta ar avea drept consecință faptul că mai multe comportamente referitoare la un sector economic, interzise de articolul 81 alineatul (1) CE, ar trebui calificate în mod sistematic drept elemente constitutive ale unei încălcări unice. Astfel, pentru calificarea diferitelor comportamente drept încălcare unică și continuă, trebuie să se verifice dacă sunt complementare, în sensul că fiecare dintre acestea era destinat să facă față uneia sau mai multor consecințe ale concurenței normale, și contribuie, prin intermediul unei interacțiuni, la realizarea ansamblului de efecte anticoncurențiale dorite de către autorii acestora în cadrul unui plan global care vizează un obiectiv unic. În această privință, va trebui ținut cont de orice împrejurare care poate să stabilească sau să repună în discuție legătura menționată, precum perioada de aplicare, conținutul (inclusiv metodele utilizate) și, în mod corelativ, obiectivul diverselor acorduri și practici concertate în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea BASF/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctele 179-181).

93 Prin urmare, pentru motive obiective Comisia poate să inițieze proceduri distincte, să constate mai multe încălcări distincte și să aplice mai multe amenzi distincte (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 și T‑91/03, denumită în continuare „Hotărârea Tokai II”, punctul 124).

94 În sfârșit, trebuie să se facă remarca potrivit căreia calificarea anumitor comportamente ilicite drept acțiuni constitutive ale aceleiași încălcări sau ale unei pluralități de încălcări afectează, în principiu, sancțiunea care poate fi impusă. Astfel, constatarea unei pluralități de încălcări poate determina aplicarea mai multor amenzi distincte, de fiecare dată în limitele stabilite la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 (Hotărârea BASF/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 158).

95 În lumina acestor considerații trebuie să se aprecieze existența unui „plan de ansamblu”.

96 Trebuie să se remarce de la bun început că reclamantele susțin în principal că în prezenta cauză elementul subiectiv comun constă în faptul că încălcările vizau toate să denatureze evoluția normală a prețurilor. Or, un astfel de obiectiv de falsificare a prețurilor este inerent oricărui cartel privind prețurile și nu poate fi suficient în sine pentru a demonstra existența unui element subiectiv comun. În această privință, contrar afirmațiilor reclamantelor, în decizia atacată Comisia nu a pornit deloc de la principiul existenței unei legături între încălcări. Astfel, în considerentul (269) al deciziei atacate, Comisia numai a menționat obiectul anticoncurențial unic și finalitatea economică unică constând într‑o falsificare a evoluției normale a prețurilor care este inerentă acestui tip de cartel, insistând totodată asupra faptului că acest obiectiv și această finalitate sunt avute în vedere în fiecare dintre cele trei încălcări diferite.

97 În continuare, pentru a infirma existența unei încălcări unice, pe lângă împrejurarea că piața aței destinate industriei automobilelor și piața aței industriale sunt diferite, astfel cum s‑a subliniat, pe de altă parte, la punctele 53-88 de mai sus, Comisia s‑a întemeiat în principal pe inexistența unei identități între majoritatea membrilor implicați în înțelegeri și lipsa de coordonare de ansamblu a acestora. Reclamantele nu au putut pune în discuție aceste criterii și, prin urmare, nu au demonstrat existența unei „legături strânse” între diferitele comportamente anticoncurențiale.

98 În primul rând, în ceea ce privește criteriul referitor la inexistența unei identități între participanți, Comisia a enumerat, în considerentele (96) și (216) ale deciziei atacate, participanții la înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor și de pe piața aței industriale. În continuare, aceasta a apreciat în considerentul (265) litera (a) al deciziei atacate că majoritatea întreprinderilor nu au participat decât la o singură înțelegere deoarece nu își desfășurau activitatea pe piețele vizate de cealaltă înțelegere.

99 Trebuie să se constate că dintre cele 10 întreprinderi care au participat la una și/sau la cealaltă dintre aceste înțelegeri, numai trei au fost implicate în cele două înțelegeri. Astfel, Ackermann Nähgarne GmbH & Co, Bieze Stork BV, BST, Cousin, Gütermann, Zwicky și Oxley nu au fost implicate decât în una dintre acestea. Numai Coats, Barbour (până la preluarea acesteia de către Coats) și Amann au luat parte la ambele înțelegeri. Simpla participare a acestor trei întreprinderi la ambele înțelegeri nu poate constitui în sine un indiciu al existenței unei strategii comune (a se vedea în acest sens Hotărârea Tokai II, punctul 93 de mai sus, punctul 120). În plus, trebuie să se sublinieze că, în afară de cazul Barbour, reprezentanții întreprinderilor prezente la reuniunile organizate în cadrul înțelegerii de pe piața aței destinate industriei automobilelor și al celei de pe piața aței industriale nu au fost aceiași în cursul perioadei de suprapunere a acestor două înțelegeri (1998-2000).

100 Prin urmare, constatarea efectuată de Comisie în considerentul (265) litera (a) al deciziei atacate nu este afectată de nicio eroare vădită de apreciere.

101 În al doilea rând, nici conținutul înțelegerilor nu poate contribui la justificarea existenței unui plan global. Astfel, din decizia atacată rezultă că dispozițiile conținute de înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor și, respectiv, cele ale înțelegerii de pe piața aței industriale se deosebesc în mod clar în această privință.

102 În ceea ce privește înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor, din considerentele (215), (220), (223), (224), (226), (228)-(230), (233)-(236) și (238) ale deciziei atacate rezultă, pe de o parte, că informațiile schimbate între participanții la înțelegere au vizat prețurile aplicate anumitor clienți și, pe de altă parte, că acordurile încheiate au constat în stabilirea unor prețuri‑țintă minime pentru produsele de bază vândute clientelei din sectorul automobilelor, a două tipuri de prețuri‑țintă, respectiv pentru clienții existenți și pentru noii clienți, și a unor prețuri‑țintă minime pentru anumiți clienți vizați în schimburile de informații. Participanții au convenit totodată evitarea concurenței reciproce prin prețuri în avantajul furnizorului deja stabilit.

103 În ceea ce privește înțelegerea de pe piața aței industriale, din cuprinsul considerentelor (99)-(153) ale deciziei atacate reiese, pe de o parte, că informațiile schimbate priveau listele de prețuri și de rabaturi, aplicarea de majorări prețurilor de catalog, diminuarea rabaturilor și majorarea prețurilor speciale aplicabile anumitor clienți și, pe de altă parte, că părțile s‑au pus de acord cu privire la viitoarele liste de prețuri, nivelul maximal al rabaturilor, diminuarea rabaturilor și majorarea prețurilor speciale aplicabile anumitor clienți și au convenit evitarea concurenței reciproce în avantajul furnizorului deja stabilit.

104 Considerentele menționate anterior ale deciziei atacate confirmă existența unei diferențe clare între cele două înțelegeri în ceea ce privește conținutul acestora. Numai existența unei anumite asemănări între aceste două înțelegeri, cum ar fi acordul privind evitarea concurenței reciproce în avantajul furnizorului deja stabilit, nu poate totuși să repună în discuție această constatare.

105 În al treilea rând, modalitățile de funcționare a fiecăreia dintre cele două înțelegeri au fost în mare măsură diferite. Astfel, după cum a subliniat Comisia în cuprinsul considerentului (218) al deciziei atacate, înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor a fost organizată într‑un mod destul de flexibil, prin intermediul unor mici reuniuni sporadice, completate de contacte bilaterale frecvente. Considerentele (96)-(99) și (149)-(153) ale deciziei atacate arată că înțelegerea de pe piața aței industriale din Benelux și din țările nordice s‑a concretizat prin organizarea unor reuniuni cel puțin o dată pe an și că acestea erau constituite din două părți, și anume o sesiune consacrată pieței țărilor nordice și o sesiune referitoare la piața Benelux. Reiese de asemenea că periodic aveau loc contacte bilaterale.

106 În lumina acestor elemente, Comisia nu a săvârșit nicio eroare vădită de apreciere atunci când a dedus, în considerentele (265)-(267) ale deciziei atacate, că înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor și cea de pe piața aței industriale din Benelux și din țările nordice trebuiau separate una de cealaltă și că astfel constituiau două încălcări distincte.

107 Este necesar să se sublinieze în această privință că, spre deosebire de înțelegerea de pe piața aței destinate industriei automobilelor, înțelegerea de pe piața aței industriale din Benelux și cea de pe piața aței industriale din țările nordice au fost considerate o singură încălcare pentru motivul că produsele sunt identice, participații la înțelegere sunt aceiași, conținutul și modul de funcționare a înțelegerii sunt similare, reuniunile aveau loc în aceeași zi, iar întreprinderile participante erau reprezentate de aceleași persoane.

108 Pe de altă parte, sunt lipsite de relevanță, pe de o parte, argumentul întemeiat pe lipsa împărțirii competențelor între reclamante în domeniul comercializării aței industriale și a aței destinate industriei automobilelor și, pe de altă parte, argumentul întemeiat pe faptul că administratorii și asociații întreprinderilor participante trebuiau să cunoască în mod necesar existența diferitelor înțelegeri. Aceste argumente nu constituie nicidecum dovada existenței unui element subiectiv comun.

109 Trebuie respins de asemenea argumentul reclamantelor referitor la existența unei coordonări globale, întemeiat pe contactele frecvente între un reprezentant al Coats și administratorul Amann. Din dosar reiese că acesta nu cuprinde nicio declarație care ar putea fi interpretată drept un indiciu al unei coordonări globale. În ședință, reclamantele au recunoscut că nu puteau prezenta Tribunalului un document exact care să facă dovada voinței de coordonare globală între Amann și Coats.

110 În sfârșit, reclamantele pretind în mod greșit că criteriul delimitării pieței produselor nu poate constitui un criteriu valabil de apreciere în măsura în care ar conferi Comisiei o marjă de apreciere necontrolabilă în cazul produselor similare, pentru a reține existența a două încălcări distincte. Astfel, pe de o parte, această putere de apreciere a Comisiei nu este nelimitată, întrucât Comisia rămâne supusă controlului Tribunalului astfel cum s‑a arătat la punctul 54 de mai sus. Pe de altă parte, criteriul referitor la piețele produselor nu a fost, în cauză, decât un criteriu printre altele pentru a se reține existența a două încălcări distincte.

111 Având în vedere toate aceste considerații, motivul întemeiat pe încălcarea articolului 7 alineatul (1) prima teză din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie respins ca nefondat.

B – Cu privire la motivele referitoare la reducerea amenzii

1. Cu privire la motivul, invocat de reclamante, întemeiat pe nerespectarea limitei superioare a sancțiunii prevăzute la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003

a) Argumentele părților

112 Motivul invocat de către reclamante comportă trei critici.

113 În cadrul primei critici, reclamantele susțin că cele două încălcări nu constituie în realitate decât o încălcare unică și că, prin urmare, se poate aplica o singură amendă pentru acestea, amendă al cărei cuantum nu poate depăși plafonul de 10 % din cifra de afaceri globală. Or, valoarea totală rezultată în urma acestei adunări ar depăși acest plafon, încălcându‑se astfel articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

114 Ele susțin în această privință că principiul de drept constituțional comunitar nulla poena sine lege a fost încălcat. În esență, reclamantele critică posibilitatea Comisiei de a-și atribui, prin intermediul unei separări a piețelor pe care s‑au constatat încălcări paralele, o marjă de manevră nelimitată pentru a stabili amenzi care depășesc plafonul de 10 % din cifra de afaceri globală. Or, ele apreciază că din principiul legalității rezultă nu numai interdicția instanței de a aplica amenzi în lipsa unui temei legal, ci și obligația legiuitorului de a redacta norme penale în mod clar și exact. Astfel, exigența clarității ar viza astfel elementele constitutive ale unei norme, dar și consecințele juridice ale acesteia din urmă. Astfel de exigențe ar fi valabile și în ceea ce privește dispozițiile menționate anterior care prevăd amenzile pentru încălcările normelor de concurență.

115 Invitate în ședință să dea clarificări cu privire la argumentarea propusă, reclamantele au precizat că aceasta trebuia înțeleasă în sensul că pune totodată în discuție legalitatea normei înseși și, prin urmare, că ridicau o excepție de nelegalitate a articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

116 Pe de altă parte, reclamantele combat argumentul Comisiei privind obligația sa de a respecta principiul non bis in idem, principiu care nu aduce garanții cu privire la exactitatea recunoașterii uneia sau mai multor încălcări. Ele susțin în esență că problema este situată în amonte, mai precis chiar în stabilirea existenței uneia sau mai multor încălcări.

117 Prin intermediul celui de al doilea criteriu, reclamantele arată că Comisia poate aplica o singură amendă pentru infracțiuni diferite în cazul în care acestea au ca obiect același tip de comportament pe piețe diferite sau în cazul în care participanții sunt în mare măsură aceleași întreprinderi. În prezenta cauză, aceste două condiții ar fi îndeplinite.

118 Reclamantele constată că Comisia s‑a îndepărtat de practica sa anterioară fără nicio motivație. Astfel, acestea consideră că, în ipoteza în care Comisia renunță la puterea de care dispune de a aplica o singură amendă pentru mai multe încălcări, ea este obligată, conform principiilor generale ale dreptului administrativ european, să motiveze neutilizarea acestei puteri. Prin urmare, în prezenta cauză, Comisia ar fi încălcat articolul 253 CE.

119 În continuare, reclamantele compară decizia atacată cu Decizia Comisiei din 21 noiembrie 2001 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/E‑1/37.512 – Vitamine) (JO 2003, L 6, p. 1, denumită în continuare „decizia Vitamine”). Astfel, în această din urmă decizie, Comisia a cumulat amenzile aplicate pentru diferitele încălcări într‑o singură amendă globală și, prin urmare, a considerat necesar să respecte plafonul de 10 % din cifra de afaceri globală. Or, precum în decizia Vitamine, înțelegerile care fac obiectul prezentei cauze ar fi conexe prin același cadru material și „spațio‑temporal”.

120 Prin intermediul celei de a treia critici, reclamantele susțin că efectul descurajator urmărit de Comisie ar fi fost obținut deja prin impunerea amenzii pentru încălcarea săvârșită pe piața aței industriale. Prin urmare, Comisia ar fi trebuit să țină seama de acest fapt atunci când a stabilit cuantumul amenzii prin care a sancționat înțelegerea privind ața destinată industriei automobilelor.

121 Comisia respinge aceste argumente.

b) Aprecierea Tribunalului

122 Prezentul motiv invocat de către reclamante comportă, în esență, trei critici, întemeiate, prima, pe încălcarea principiului nulla poena sine lege, a doua, pe obligația de a aplica o singură amendă pentru mai multe încălcări și, a treia, pe o încălcare a obiectivelor legale ale sancțiunii.

Cu privire la critica întemeiată pe încălcarea principiului nulla poena sine lege și pe excepția de nelegalitate a articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003

123 În primul rând trebuie examinată excepția de nelegalitate a articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, ridicată de reclamante la trei niveluri. În primul rând, reclamantele susțin în esență că însuși noțiunea de încălcare, astfel cum este menționată la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, ar fi neclară. În al doilea rând, susțin că noțiunea de încălcare unică și continuă nu ar fi nici aceasta clar definită și că astfel Comisia ar putea influența în mod arbitrar stabilirea cuantumului amenzii printr‑o separare a piețelor pe care au fost constatate încălcările paralele. În al treilea rând, reclamantele susțin că sancțiunile prevăzute la acest articol sunt de asemenea neclare.

124 În prealabil, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, principiul legalității pedepselor este un corolar al principiului securității juridice, care constituie un principiu general al dreptului comunitar și care impune, printre altele, ca orice reglementare comunitară, în special atunci când aceasta impune sau permite impunerea de sancțiuni, să fie clară și precisă, pentru ca persoanele interesate să poată cunoaște fără ambiguitate drepturile și obligațiile care decurg din aceasta și să acționeze în consecință (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 9 iulie 1981, Gondrand și Garancini, 169/80, Rec., p. 1931, punctul 17, Hotărârea Curții din 13 februarie 1996, Van Es Douane Agenten, C‑143/9