40

În aceste condiții, Amtsgericht Sonthofen (Tribunalul Cantonal din Sonthofen) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „[I. Referitor la primele acuzații (privind luna ianuarie 2012) și la a doua serie de acuzații (privind perioada de până la sfârșitul lunii iunie 2012) aduse inculpatei:] 1) a) Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că autorităților de urmărire penală le este interzis să sancționeze intermedierea de pariuri sportive care are loc fără o autorizație germană, efectuată în numele unor organizatori de pariuri care dețin o licență în alt stat membru, atunci când această intermediere presupune ca și organizatorul să dețină o autorizație germană, însă autorităților naționale le este interzis să emită autorizații organizatorilor de pariuri privați din cauza unei reglementări contrare dreptului Uniunii («monopolul privind pariurile sportive»)? b) Răspunsul la prima întrebare litera a) este diferit în situația în care, în unul dintre cele 15 Länder germane care au instituit și exercită în comun un monopol privind pariurile sportive, autoritățile publice susțin, în cadrul procedurilor prin care se instituie interdicții și al procedurilor penale, că interdicția legală de a emite autorizații pentru operatorii privați nu s‑ar aplica în acest land în cazul unei eventuale cereri privind acordarea unei autorizații de a organiza sau a intermedia pariuri sportive? c) Principiile dreptului Uniunii, în special libera prestare a serviciilor, precum și Hotărârea Stanleybet International și alții (C‑186/11 și C‑209/11, EU:C:2013:33) trebuie interpretate în sensul că se opun unei interziceri de durată, considerată «preventivă», sau unei sancționări a intermedierii transfrontaliere de pariuri sportive atunci când motivele prezentate se referă la aspectul că, la data adoptării deciziei, «nu era evident, fără vreo altă verificare», pentru autoritatea care adoptă interdicția, că activitatea de intermediere îndeplinește toate condițiile de fond pentru a fi autorizată, făcând abstracție de monopolul de stat? 2) Directiva 98/34 trebuie interpretată în sensul că se opune sancționării activității de intermediere de pariuri sportive, efectuată fără o autorizație germană, prin intermediul unui terminal automat de pariuri, în beneficiul unui organizator de pariuri care are o licență în alt stat membru al Uniunii, atunci când intervențiile statului se întemeiază pe o lege a unui anumit land care nu a fost notificată Comisiei Europene și al cărei conținut corespunde [tratatului privind jocurile de noroc], al cărui termen de aplicare a expirat? [II. Referitor la a doua serie de acuzații aduse inculpatei pentru perioada începând cu luna iulie 2012:] 3) Articolul 56 TFUE, principiul transparenței, principiul egalității și interzicerea unui tratament preferențial prevăzute de dreptul Uniunii […] trebuie interpretate în sensul că se opun sancționării intermedierii de pariuri sportive, desfășurată fără o autorizație germană, în numele unui organizator de pariuri care deține o licență în alt stat membru al [Uniunii], în cazul în care [tratatul de modificare], aplicabil pentru o perioadă de nouă ani, conține o «clauză experimentală pentru pariurile sportive» care prevede posibilitatea teoretică de a acorda, pentru o perioadă de șapte ani, un număr maxim de 20 de licențe inclusiv unor organizatori de pariuri privați, cu efect de legalizare în toate Länder germane, ca o condiție pentru a obține o autorizație pentru intermedierea de pariuri, în cazul în care: a) entitatea concesionară gestionează procedura de concesionare și litigiile aferente împreună cu societatea de avocatură care a acordat în mod regulat consultanță juridică, în ceea ce privește monopolul privind pariurile sportive contrar dreptului Uniunii Europene, majorității Länder și societăților acestora din domeniul loteriei, care le‑a reprezentat pe acestea în fața instanțelor naționale în cauze împotriva unor operatori de pariuri privați și care a avut sarcina reprezentării autorităților publice în cadrul procedurilor preliminare care au determinat pronunțarea Hotărârilor Stoß și alții (C‑316/07, C‑358/07-C‑360/07, C‑409/07 și C‑410/07, EU:C:2010:504), Carmen Media Group (C‑46/08, EU:C:2010:505), precum și Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503); b) din cererea de ofertă pentru concesionare, publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 8 august 2012, nu au rezultat detalii referitoare la cerințele minime cu privire la propunerile care trebuiau prezentate, la conținutul declarațiilor și al dovezilor solicitate, precum și cu privire la selecția numărului maxim de 20 de concesionari, iar detaliile au fost comunicate exclusiv ofertanților care s‑au calificat pentru o a «doua etapă» a procedurii de concesionare, abia după expirarea termenului de trimitere a ofertelor, printr‑un așa‑numit «memorandum de informare» și prin numeroase alte documente; c) contrar cererii de ofertă, la opt luni de la începerea procedurii, autoritatea concedentă a invitat doar [paisprezece] candidați să își prezinte personal conceptele privind aspecte sociale și referitoare la siguranță, întrucât aceștia îndeplineau în întregime cerințele minime pentru o licență, iar la [cincisprezece] luni de la începerea procedurii, respectiva autoritate a comunicat că niciunul dintre candidați nu făcuse dovada îndeplinirii cerințelor minime «într‑o formă care să poată fi verificată»; d) candidatul controlat de entitățile publice […], constituit din societăți deținute de stat din domeniul loteriei, a fost unul dintre cei [paisprezece] candidați invitați să își prezinte conceptele în fața autorității concesionare, în condițiile în care nu pare să fie apt să i se acorde o licență, date fiind legăturile sale organizatorice cu organizatorii de evenimente sportive, având în vedere că legislația […] prevede o separare strictă între desfășurarea de activități sportive și asociațiile care le organizează, pe de o parte, și organizarea și intermedierea de pariuri sportive, pe de altă parte; e) pentru acordarea unei licențe se impune, printre altele, să se demonstreze «originea licită a mijloacelor necesare pentru organizarea ofertei de pariuri sportive preconizate»; f) autoritatea concesionară și colegiul jocurilor de noroc [(«Glücksspielkollegium»)], care este compus din reprezentanți ai Länder și decide cu privire la acordarea de licențe, nu fac uz de posibilitatea de a acorda licențe unor organizatori privați de pariuri, în timp ce întreprinderile de stat din domeniul loteriei pot, într‑o perioadă de până la un an după eventuala acordare a unor astfel de licențe, să organizeze pariuri sportive, loterii și alte jocuri de noroc fără să aibă o licență și pot să le exploateze și să le promoveze prin rețeaua lor extinsă de puncte de colectare comercială de pariuri?”