Ediție provizorie

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a patra extinsă)

30 noiembrie 2022( )

„Politica externă și de securitate comună – Măsuri restrictive împotriva PKK în vederea combaterii terorismului – Înghețarea fondurilor – Poziția comună 2001/931/PESC – Aplicabilitate la situațiile de conflict armat – Grup terorist – Baza factuală a deciziilor de înghețare a fondurilor – Decizie luată de o autoritate competentă – Autoritate a unui stat terț – Revizuire – Proporționalitate – Obligație de motivare – Dreptul la apărare – Dreptul la protecție jurisdicțională efectivă – Adaptarea cererii introductive”

În cauzele conexate T‑316/14 RENV și T‑148/19,

Kurdistan Workers’ Party (PKK), reprezentat de A. van Eik și T. Buruma, avocate,

reclamant,

împotriva

Consiliului Uniunii Europene, reprezentat de S. Van Overmeire și B. Driessen, în calitate de agenți,

pârât,

susținut de

Comisia Europeană, reprezentată de T. Ramopoulos, J. Norris, J. Roberti di Sarsina și R. Tricot, în calitate de agenți,

intervenientă în cauza T‑316/14 RENV,

celelalte părți la procedură fiind:

Republica Franceză, reprezentată de A.‑L. Desjonquères, B. Fodda și J.‑L. Carré, în calitate de agenți,

și

Regatul Țărilor de Jos, reprezentat de M. Bulterman și J. Langer, în calitate de agenți,

intervenienți în recurs,

TRIBUNALUL (Camera a patra extinsă),

compus din domnii S. Gervasoni (raportor), președinte, L. Madise, P. Nihoul, doamna R. Frendo și domnul J. Martín y Pérez de Nanclares, judecători,

grefier: doamna I. Kurme, administrator,

având în vedere faza scrisă a procedurii în cauza T‑148/19, în special:

– decizia din 26 iulie 2019 prin care a fost admisă cererea de intervenție a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord;

– modificările concluziilor reclamantului din 7 octombrie 2019, 13 martie 2020 și 29 septembrie 2020,

având în vedere Hotărârea din 22 aprilie 2021, Consiliul/PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316), prin care cauza T‑316/14 RENV a fost trimisă Tribunalului spre rejudecare,

având în vedere trimiterea cauzelor T‑148/19 și T‑316/14 RENV la Camera a patra extinsă,

având în vedere decizia din 8 februarie 2022 de conexare a cauzelor T‑148/19 și T‑316/14 RENV pentru buna desfășurare a fazei orale a procedurii și în vederea pronunțării deciziei prin care se finalizează judecata,

având în vedere Ordonanța din 25 martie 2022 de înlăturare a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din cauzele T‑148/19 și T‑316/14 RENV în calitate de intervenient,

în urma ședinței din 31 martie 2022,

pronunță prezenta

Hotărâre

1 Prin intermediul acțiunii sale în cauza T‑316/14 RENV, întemeiată pe articolul 263 TFUE, reclamantul, Kurdistan Workers’ Party (PKK), solicită anularea:

– Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 125/2014 al Consiliului din 10 februarie 2014 privind punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 714/2013 (JO 2014, L 40, p. 9);

– Regulamentului de punere în aplicare (UE) nr. 790/2014 al Consiliului din 22 iulie 2014 privind punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Regulamentului de punere în aplicare nr. 125/2014 (JO 2014, L 217, p. 1);

– Deciziei (PESC) 2015/521 a Consiliului din 26 martie 2015 de actualizare și de modificare a listei persoanelor, grupurilor și entităților care fac obiectul articolelor 2, 3 și 4 din Poziția comună 2001/931/PESC privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului și de abrogare a Deciziei 2014/483/PESC (JO 2015, L 82, p. 107);

– Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2015/513 al Consiliului din 26 martie 2015 privind punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Regulamentului de punere în aplicare nr. 790/2014 (JO 2015, L 82, p. 1);

– Deciziei (PESC) 2015/1334 a Consiliului din 31 iulie 2015 de actualizare a listei persoanelor, grupurilor și entităților care fac obiectul articolelor 2, 3 și 4 din Poziția comună 2001/931/PESC privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului și de abrogare a Deciziei 2015/521 (JO 2015, L 206, p. 61);

– Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2015/1325 al Consiliului din 31 iulie 2015 privind punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Regulamentului de punere în aplicare 2015/513 (JO 2015, L 206, p. 12);

– Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2015/2425 al Consiliului din 21 decembrie 2015 privind punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Regulamentului de punere în aplicare 2015/1325 (JO 2015, L 334, p. 1);

– Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2016/1127 al Consiliului din 12 iulie 2016 privind punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Regulamentului de punere în aplicare 2015/2425 (JO 2016, L 188, p. 1);

– Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2017/150 al Consiliului din 27 ianuarie 2017 privind punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Regulamentului de punere în aplicare 2016/1127 (JO 2017, L 23, p. 3);

– Deciziei (PESC) 2017/1426 a Consiliului din 4 august 2017 de actualizare a listei persoanelor, grupurilor și entităților cărora li se aplică articolele 2, 3 și 4 din Poziția comună 2001/931/PESC privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului și de abrogare a Deciziei (PESC) 2017/154 (JO 2017, L 204, p. 95);

– Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2017/1420 al Consiliului din 4 august 2017 privind punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Regulamentului de punere în aplicare 2017/150 (JO 2017, L 204, p. 3), în măsura în care aceste acte îl privesc.

2 Prin intermediul acțiunii sale în cauza T‑148/19, întemeiată de asemenea pe articolul 263 TFUE, reclamantul solicită anularea:

– Deciziei (PESC) 2019/25 a Consiliului din 8 ianuarie 2019 de modificare și de actualizare a listei persoanelor, grupurilor și entităților cărora li se aplică articolele 2, 3 și 4 din Poziția comună 2001/931/PESC privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului și de abrogare a Deciziei (PESC) 2018/1084 (JO 2019, L 6, p. 6);

– Deciziei (PESC) 2019/1341 a Consiliului din 8 august 2019 de actualizare a listei persoanelor, grupurilor și entităților cărora li se aplică articolele 2, 3 și 4 din Poziția comună 2001/931/PESC privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului și de abrogare a Deciziei (PESC) 2019/25 (JO 2019, L 209, p. 15);

– Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2019/1337 al Consiliului din 8 august 2019 privind punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2019/24 (JO 2019, L 209, p. 1);

– Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2020/19 al Consiliului din 13 ianuarie 2020 privind punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Regulamentului de punere în aplicare 2019/1337 (JO 2020, L 8I, p. 1);

– Deciziei (PESC) 2020/1132 a Consiliului din 30 iulie 2020 de actualizare a listei persoanelor, grupurilor și entităților cărora li se aplică articolele 2, 3 și 4 din Poziția comună 2001/931/PESC privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului și de abrogare a Deciziei (PESC) 2020/20 (JO 2020, L 247, p. 18);

– Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2020/1128 al Consiliului din 30 iulie 2020 privind punerea în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului și de abrogare a Regulamentului de punere în aplicare 2020/19 (JO 2020, L 247, p. 1), în măsura în care aceste acte îl privesc.

I. Istoricul litigiului

3 PKK a fost creat în anul 1978 și s‑a angajat într‑o luptă armată împotriva guvernului turc pentru a obține recunoașterea dreptului kurzilor la autodeterminare.

4 La 28 septembrie 2001, Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite a adoptat Rezoluția 1373 (2001) de stabilire a strategiilor de combatere prin toate mijloacele a terorismului și în special de combatere a finanțării acestuia.

5 La 27 decembrie 2001, apreciind că o acțiune a Uniunii Europene era necesară pentru a pune în aplicare Rezoluția 1373 (2001) a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Poziția comună 2001/931/PESC privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului (JO 2001, L 344, p. 93, Ediție specială, 18/vol. 1, p. 179). În special, articolul 2 din Poziția comună 2001/931 prevede înghețarea fondurilor și a altor active financiare sau resurse economice ale persoanelor, grupurilor și entităților implicate în acte de terorism și care figurează pe lista din anexa la această poziție comună.

6 De asemenea, la 27 decembrie 2001, Consiliul a adoptat, pentru a pune în aplicare la nivelul Uniunii măsurile descrise în Poziția comună 2001/931, Regulamentul (CE) nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului (JO 2001, L 344, p. 70, Ediție specială, 18/vol. 1, p. 169), precum și Decizia 2001/927/CE de stabilire a listei prevăzute la articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 (JO 2001, L 344, p. 83). Numele reclamantului nu figura pe această listă inițială.

7 La 2 mai 2002, Consiliul a adoptat Poziția comună 2002/340/PESC, de actualizare a Poziției comune 2001/931 (JO 2002, L 116, p. 75). Anexa la Poziția comună 2002/340 a actualizat lista persoanelor, a grupurilor și a entităților cărora li se aplică măsurile restrictive prevăzute în Poziția comună 2001/931 și a introdus printre altele numele reclamantului, identificat după cum urmează: „Partidul Muncitoresc din Kurdistan (PKK)”.

8 De asemenea, la 2 mai 2002, Consiliul a adoptat Decizia 2002/334/CE de punere în aplicare a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 și de abrogare a Deciziei 2001/927 (JO 2002, L 116, p. 33). Această decizie a înscris numele reclamantului pe lista prevăzută la articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001 în aceiași termeni ca și cei utilizați în anexa la Poziția comună 2002/340.

9 Aceste acte au fost actualizate de atunci periodic, în aplicarea articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931 și a articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001. Numele reclamantului a continuat să fie menținut pe listele grupurilor și entităților cărora li se aplică măsurile restrictive menționate în actele menționate anterior (denumite în continuare „listele în litigiu”), în pofida faptului că mai multe dintre deciziile și regulamentele la care sunt anexate aceste liste au fost contestate în fața Tribunalului sau au fost anulate de acesta din urmă. Începând cu 2 aprilie 2004, numele entității înscrise în listele în litigiu este „Partidul Muncitorilor din Kurdistan (PKK) (alias «KADEK», alias «KONGRA‑GEL»)”.

10 Astfel, măsurile restrictive aplicate reclamantului au fost menținute în special prin actele adoptate în anul 2014, și anume Regulamentul de punere în aplicare nr. 125/2014 și Regulamentul de punere în aplicare nr. 790/2014, prin cele adoptate între anii 2015 și 2017, și anume Decizia 2015/521, Regulamentul de punere în aplicare 2015/513, Decizia 2015/1334, Regulamentul de punere în aplicare 2015/1325, Regulamentul de punere în aplicare 2015/2425, Regulamentul de punere în aplicare 2016/1127, Regulamentul de punere în aplicare 2017/150, Decizia 2017/1426 și Regulamentul de punere în aplicare 2017/1420, precum și prin actele adoptate în anii 2019 și 2020, și anume Decizia 2019/25, Decizia 2019/1341, Regulamentul de punere în aplicare 2019/1337, Regulamentul de punere în aplicare 2020/19, Decizia 2020/1132 și Regulamentul de punere în aplicare 2020/1128.

11 În expunerile de motive ale actelor adoptate în anul 2014, Consiliul a descris PKK ca fiind o entitate implicată în acte de terorism care, începând din anul 1984, a comis numeroase astfel de acte. Consiliul a afirmat că activitățile teroriste ale PKK au continuat, în pofida mai multor încetări ale focului pe care acesta din urmă le‑a declarat unilateral, în special începând cu anul 2009. În această privință, Consiliul a declarat că actele de terorism comise de PKK includ atentate cu bombă, atacuri cu rachete, utilizarea de explozibili, asasinarea și răpirea unor cetățeni turci și turiști străini, luarea de ostatici, atacuri și confruntări armate cu forțele de securitate turcești, atacuri asupra instalațiilor petroliere, a transportului public, a facilităților diplomatice, culturale și comerciale din diferite țări, extorcarea cetățenilor turci care locuiesc în străinătate și alte acte infracționale în vederea finanțării activităților sale. Cu titlu de exemplu, Consiliul a întocmit o listă de 69 de incidente, săvârșite între 14 noiembrie 2003 și 19 octombrie 2011, pe care le‑a calificat drept acte de terorism în sensul articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931.

12 Consiliul a adăugat că PKK a făcut obiectul unor decizii ale autorităților naționale competente în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, menționând în această privință, pe de o parte, un ordin din 29 martie 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit de interzicere a PKK în temeiul UK Terrorism Act 2000 (Legea Regatului Unit privind combaterea terorismului din anul 2000), astfel cum a fost completat prin ordinul din 14 iulie 2006, având în vedere că „KADEK” și „KONGRA‑GEL” erau alte denumiri ale PKK, și, pe de altă parte, decizii ale guvernului Statelor Unite ale Americii, adoptate la date nespecificate de Consiliu, prin care PKK este desemnat ca „organizație teroristă străină” (foreign terrorist organisation, denumită în continuare „FTO”), în temeiul secțiunii 219 din US Immigration and Nationality Act (Legea Statelor Unite privind imigrația și cetățenia), și ca „terorist mondial desemnat în mod expres” (specially designated global terrorist, denumit în continuare „SDGT”), în temeiul Executive Order nr. 13224 (Decretul prezidențial nr. 13224). De asemenea, Consiliul a făcut referire la hotărâri ale tribunalelor pentru securitatea statului din Republica Turcia pronunțate între anii 1990 și 2006.

13 În expunerile de motive referitoare la actele adoptate între anii 2015 și 2017, Consiliul a arătat că includerea în continuare a numelui reclamantului pe listele în litigiu se baza pe deciziile autorităților din Regatul Unit (din anii 2001 și 2006) și din Statele Unite (din anii 1997 și 2001), luate deja în considerare anterior, completate printr‑o decizie a autorităților din Regatul Unit din 3 decembrie 2014 prin care se menținea interdicția asupra PKK, printr‑o hotărâre din 2 noiembrie 2011 a tribunal de grande instance de Paris (Tribunalul de Mare Instanță din Paris, Franța), prin care centrul cultural kurd Ahmet Kaya a fost condamnat pentru participare la o asociere infracțională în vederea pregătirii unui act de terorism și pentru finanțarea unei operațiuni teroriste, confirmată în apel prin hotărârea din 23 aprilie 2013 a cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris, Franța) și, în recurs, prin hotărârea din 21 mai 2014 a Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), precum și printr‑o reexaminare efectuată de autoritățile din Statele Unite și finalizată la 21 noiembrie 2013, care a confirmat desemnarea PKK ca „organizație teroristă străină”.

14 Expunerile de motive privind actele adoptate în anii 2019 și 2020 reiau motivele anterioare, completându‑le în special pornind de la Decizia 2019/1341 și de la Regulamentul de punere în aplicare 2019/1337 prin menționarea desemnării în continuare a PKK ca „organizație teroristă străină” de către autoritățile din Statele Unite după o reexaminare finalizată la 5 februarie 2019.

II. Concluziile părților

15 Reclamantul solicită Tribunalului anularea Regulamentului de punere în aplicare nr. 125/2014, a Regulamentului de punere în aplicare nr. 790/2014, a Deciziei 2015/521, a Regulamentului de punere în aplicare 2015/513, a Deciziei 2015/1334, a Regulamentului de punere în aplicare 2015/1325, a Regulamentului de punere în aplicare 2015/2425, a Regulamentului de punere în aplicare 2016/1127, a Regulamentului de punere în aplicare 2017/150, a Deciziei 2017/1426 și a Regulamentului de punere în aplicare 2017/1420 (cauza T‑316/14 RENV), precum și a Deciziei 2019/25, a Deciziei 2019/1341, a Regulamentului de punere în aplicare 2019/1337, a Regulamentului de punere în aplicare 2020/19, a Deciziei 2020/1132 și a Regulamentului de punere în aplicare 2020/1128 (cauza T‑148/19), în măsura în care acestea îl privesc. În subsidiar, reclamantul solicită de asemenea, în cauza T‑148/19, ca Tribunalul să dispună obligarea Consiliului la adoptarea unei măsuri mai puțin restrictive decât înscrierea pe listele în litigiu. În sfârșit, acesta solicită obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.

16 Consiliul, susținut de Comisie în cauza T‑316/14 RENV, respinge acțiunile și solicită obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.

III. În drept

A. Cu privire la admisibilitate

17 Întrucât Consiliul a renunțat în ședință să conteste autorizarea celor doi semnatari ai împuternicirilor eliberate avocaților care au semnat înscrisurile reclamantului de a‑l reprezenta pe acesta din urmă, astfel cum s‑a reținut în procesul‑verbal al ședinței, subzistă numai excepția de inadmisibilitate a acestuia îndreptată împotriva celor trei adaptări ale cererii introductive în cauza T‑148/19, care privesc Regulamentul de punere în aplicare 2019/1337, Regulamentul de punere în aplicare 2020/19, Decizia 2020/1132 și Regulamentul de punere în aplicare 2020/1128.

18 În special, Consiliul susține că aceste acte nu modifică și nici nu înlocuiesc actele a căror anulare a fost solicitată anterior, nefiind astfel îndeplinite cerințele articolului 86 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

19 Întrucât același motiv de inadmisibilitate s‑ar putea aplica Deciziilor 2015/521, 2015/1334 și 2017/1426, contestate în cauza T‑316/14 RENV, Tribunalul a invocat din oficiu această cauză de inadmisibilitate, care este de ordine publică, ca element al admisibilității unei acțiuni (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctele 139-145 și jurisprudența citată), și a adresat părților întrebări în această privință.

20 Ca răspuns la această întrebare, reclamantul a recunoscut inadmisibilitatea acțiunilor sale în măsura în care ele privesc Deciziile 2015/521, 2015/1334 și 2017/1426 (cauza T‑316/14 RENV), precum și Decizia 2020/1132 și Regulamentele de punere în aplicare 2019/1337, 2020/19 și 2020/1128 (cauza T‑148/19), fapt consemnat în procesul‑verbal al ședinței.

21 Într‑adevăr, articolul 86 alineatul (1) din Regulamentul de procedură prevede că, atunci când un act a cărui anulare este solicitată este înlocuit sau modificat printr‑un alt act având același obiect, reclamantul poate, înainte de închiderea fazei orale a procedurii sau înainte de decizia Tribunalului de a se pronunța fără parcurgerea fazei orale a procedurii, să își adapteze cererea introductivă pentru a ține cont de acest element nou.

22 Cu toate acestea, în prezenta cauză, Deciziile 2015/521, 2015/1334 și 2017/1426 nu extind efectele și nici nu înlocuiesc singurul act menționat în cererea introductivă din cauza T‑316/14 RENV, și anume Regulamentul de punere în aplicare nr. 125/2014, înlocuit prin Regulamentul de punere în aplicare nr. 790/2014, care a fost contestat în cadrul primei adaptări a acestei cereri introductive. Unicul scop al acestor decizii este acela de a modifica lista prevăzută de Poziția comună 2001/931, care se bazează pe Tratatul UE, în timp ce regulamentele de punere în aplicare modifică lista prevăzută în Regulamentul nr. 2580/2001 și care se bazează în special pe articolul 301 CE (devenit, după modificare, articolul 215 TFUE), care are ca scop punerea în aplicare la nivelul Uniunii a măsurilor restrictive prevăzute în deciziile privind politica externă și de securitate comună (PESC) și, anterior, în pozițiile comune. Astfel, chiar dacă deciziile referitoare la PESC și regulamentele de punere în aplicare sunt, în principiu, adoptate în aceeași zi și conțin aceeași listă de persoane, grupuri și entități vizate, ele constituie acte distincte.

23 În mod similar, Regulamentul de punere în aplicare 2019/1337, Regulamentul de punere în aplicare 2020/19, care l‑a abrogat pe cel dintâi, precum și Regulamentul de punere în aplicare 2020/1128, care a abrogat acest din urmă regulament, nu extind efectele și nici nu înlocuiesc singurul act menționat în cererea introductivă din cauza T‑148/19, și anume Decizia 2019/25, care a fost înlocuită prin Decizia 2019/1341, menționată în cadrul primei adaptări a acestei cereri. În această privință, se poate observa că, în măsura în care deciziile referitoare la PESC stabilesc cadrul pentru adoptarea regulamentelor în temeiul articolului 215 TFUE, revine în orice caz Consiliului, în conformitate cu articolul 266 TFUE, să acționeze în consecință în cazul unei eventuale anulări a deciziilor referitoare la PESC asupra regulamentelor de punere în aplicare a acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 mai 2013, Trabelsi și alții/Consiliul, T‑187/11, EU:T:2013:273, punctul 121).

24 În plus, Decizia 2020/1132, menționată în cadrul celei de a treia adaptări a cererii introductive din cauza T‑148/19, abrogă, după cum rezultă din titlul acesteia, Decizia (PESC) 2020/20 a Consiliului din 13 ianuarie 2020 de actualizare a listei persoanelor, grupurilor și entităților cărora li se aplică articolele 2, 3 și 4 din Poziția comună 2001/931 și de abrogare a Deciziei (PESC) 2019/1341 (JO 2020, L 8I, p. 5), care nu a fost contestată nici în cererea introductivă, nici în cadrul adaptărilor acesteia, astfel încât nu se poate concluziona că sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 86 din Regulamentul de procedură (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctele 141 și 142). În cazul în care cererea de anulare a Deciziei 2020/1132 ar fi considerată admisibilă pentru motivul că această decizie modifică lista prevăzută în Poziția comună 2001/931 în același mod precum Deciziile 2019/25 și 2019/1341, acest lucru ar echivala, contrar cerințelor de economie a procedurii și de securitate juridică care au justificat adăugarea în Regulamentul de procedură intrat în vigoare în anul 2015 a unei dispoziții consacrate adaptărilor cererii introductive (a se vedea expunerea de motive cu privire la articolul 86 din noul regulament de procedură), cu extinderea domeniului de aplicare al articolului 86 alineatul (1), care vizează modificarea „act[ului] a cărui anulare este solicitată”, și nu a tuturor „act[elor] având același obiect”.

25 Rezultă că prezentele acțiuni trebuie declarate inadmisibile în măsura în care vizează anularea Deciziilor 2015/521, 2015/1334 și 2017/1426 (cauza T‑316/14 RENV), a Deciziei 2020/1132, precum și a Regulamentelor de punere în aplicare 2019/1337, 2020/19 și 2020/1128 (cauza T‑148/19).

26 Se poate adăuga că nimic nu îl împiedica pe reclamant să introducă, pentru a contesta legalitatea acestor acte, o acțiune în anulare împotriva lor în măsura în care acestea îl priveau (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 februarie 2020, Kande Mupompa/Consiliul, T‑170/18, EU:T:2020:60, punctul 37).

27 Rezultă că temeinicia prezentelor acțiuni va fi examinată în măsura în care ele privesc:

– Regulamentele de punere în aplicare nr. 125/2014 și nr. 790/2014 (denumite în continuare „actele din anul 2014”);

– Regulamentele de punere în aplicare 2015/513, 2015/1325, 2015/2425, 2016/1127, 2017/150 și 2017/1420 (denumite în continuare „actele din anii 2015-2017”);

– Deciziile 2019/25 și 2019/1341 (denumite în continuare „deciziile din anul 2019”).

B. Cu privire la fond

28 În cauza T‑316/14 RENV, reclamantul a precizat, în observațiile sale cu privire la Hotărârea din 22 aprilie 2021, Consiliul/PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316), că își menține toate motivele invocate în cererea sa introductivă în cauza T‑316/14, cu excepția primului motiv, la care a renunțat în ședința care a precedat pronunțarea Hotărârii din 15 noiembrie 2018, PKK/Consiliul (T‑316/14, EU:T:2018:788), și care a fost anulată de Curtea de Justiție în recurs. În susținerea acestei acțiuni în fața Tribunalului, reclamantul a invocat opt motive. Aceste motive se întemeiau, primul, la care reclamantul a renunțat ulterior, pe încălcarea dreptului internațional al conflictelor armate, atât prin actele din anul 2014 și prin actele din anii 2015-2017, cât și prin Poziția comună 2001/931 și Regulamentul 2580/2001, cel de al doilea, pe calificarea eronată a reclamantului drept grup terorist în sensul articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931, cel de al treilea, pe inexistența unei decizii adoptate de o autoritate competentă în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, cel de al patrulea, pe încălcarea articolelor 4 și 51 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), în măsura în care actele din anul 2014 și actele din anii 2015-2017 s‑au bazat în parte pe informații obținute prin tortură sau ca urmare a unor rele tratamente, cel de al cincilea, pe neefectuarea unei revizuiri în conformitate cu cerințele articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931, cel de al șaselea, pe încălcarea principiilor proporționalității și subsidiarității, cel de al șaptelea, pe încălcarea obligației de motivare și, cel de al optulea, pe nerespectarea dreptului la apărare și a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă.

29 În cauza T‑148/19, reclamantul invocă șase motive în susținerea acțiunii sale, întemeiate, primul, pe calificarea eronată a reclamantului drept grup terorist în sensul articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931, cel de al doilea, pe inexistența unei decizii adoptate de o autoritate competentă în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, cel de al treilea, pe neefectuarea unei revizuiri în conformitate cu cerințele articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931, cel de al patrulea, pe încălcarea principiilor proporționalității și subsidiarității, cel de al cincilea, pe încălcarea obligației de motivare și, cel de al șaselea, pe încălcarea dreptului la apărare și a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă.

30 Având în vedere similitudinile existente între șase dintre motivele invocate în cele două cauze, trebuie să le examinăm împreună, făcând o distincție între cauzele T‑316/14 RENV și T‑148/19 numai atunci când argumentele specifice invocate în susținerea acestor motive și anumite diferențe între actele atacate o impun.

31 Aceste motive se întemeiază în principal pe încălcarea articolului 1 din Poziția comună 2001/931, precizându‑se că poziția comună menționată constituie textul relevant în prezenta cauză, inclusiv în scopul examinării regulamentelor de punere în aplicare atacate, care se întemeiază formal numai pe Regulamentul nr. 2580/2001, întrucât acesta din urmă are ca obiect punerea în aplicare a măsurii de înghețare a fondurilor persoanelor și entităților teroriste din cadrul statelor membre pe baza principiilor și definițiilor actelor teroriste cuprinse în poziția comună și pe baza listelor întocmite de Consiliu în temeiul poziției comune. Articolul 1 menționat prevede la alineatele (3), (4) și (6) ale acestuia:

„(3) În sensul prezentei poziții comune, prin «act de terorism» se înțelege unul dintre următoarele acte săvârșite cu intenție care, prin natura sau împrejurările sale, poate să dăuneze grav unei țări sau organizații internaționale, corespunzând definiției infracțiunii în dreptul național, atunci când este comis cu scopul:

(i) de a intimida în mod grav o populație sau

(ii) de a constrânge, în mod ilegal, autoritățile publice sau o organizație internațională să îndeplinească sau să se abțină de la îndeplinirea unui act oarecare sau

(iii) de a destabiliza în mod grav sau de a distruge structurile fundamentale politice, constituționale, economice sau sociale ale unei țări sau ale unei organizații internaționale:

(a) acțiunile care pun în pericol viața persoanei, care pot avea ca rezultat moartea acesteia;

(b) vătămarea gravă a integrității fizice a unei persoane;

(c) răpirea sau luarea de ostatici;

(d) provocarea de distrugeri masive unei incinte guvernamentale sau publice, unui sistem de transport, unei infrastructuri, inclusiv unui sistem informatic, unei platforme fixe situate pe platoul continental, unui loc public sau unei proprietăți private, care poate pune în pericol viețile oamenilor sau poate provoca pierderi economice considerabile;

(e) răpirea aeronavelor, navelor sau a altor mijloace de transport în comun sau de mărfuri;

(f) fabricarea, posesia, achiziția, transportul, furnizarea sau utilizarea de arme de foc, de explozibili, de arme nucleare, biologice sau chimice, precum și, în ceea ce privește armele biologice sau chimice, cercetarea și producerea;

(g) eliberarea de substanțe periculoase sau provocarea de incendii, de inundații sau de explozii care au ca efect punerea în pericol a vieții oamenilor;

(h) perturbarea sau întreruperea aprovizionării cu apă, cu electricitate sau cu orice altă resursă naturală esențială, având ca efect punerea în pericol a vieții oamenilor;

(i) amenințarea de a comite oricare dintre actele enumerate la literele (a)-(h);

(j) conducerea unui grup terorist;

(k) participarea la activitățile unui grup terorist, inclusiv prin furnizarea de informații sau de mijloace materiale, sau orice formă de finanțare a activităților acestuia, având cunoștință de faptul că această participare va contribui la activitățile criminale ale grupului.

În sensul prezentului alineat, prin «grup terorist» se înțelege grupul organizat, format din mai mult de două persoane, stabilit în timp și acționând în mod concertat în vederea comiterii de acte teroriste. Expresia «grup organizat» desemnează grupul care nu s‑a constituit conjunctural pentru a săvârși imediat un act terorist și care nu are în mod necesar roluri clar definite pentru membrii săi, continuitate în compunere sau o structură elaborată.

(4) Lista din anexă este întocmită pe baza unor informații precise sau a unor elemente de dosar care arată că s‑a luat o decizie de către o autoritate competentă față de persoanele, grupurile și entitățile vizate, fie că este vorba de inițierea unor cercetări sau a urmăririi penale pentru un act terorist ori de tentativa de a săvârși, de a participa la sau de a facilita un astfel de act, bazate pe probe sau indicii serioase și credibile, sau fie că este vorba de o condamnare pentru astfel de fapte. Persoanele, grupurile și entitățile identificate de Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite ca având legătură cu terorismul și cu privire la care acesta a dispus sancțiuni pot fi incluse pe listă.

În sensul prezentului alineat, prin «autoritate competentă» se înțelege o autoritate judiciară sau, în cazul în care autoritățile judiciare nu au nicio competență în domeniul reglementat de prezentul alineat, o autoritate competentă echivalentă în acest domeniu.

[…]

(6) Numele persoanelor și ale entităților incluse pe lista din anexă vor face obiectul unei revizuiri la intervale regulate, cel puțin o dată pe semestru, pentru a se asigura că menținerea lor pe listă rămâne justificată.”

32 Rezultă din jurisprudența care a interpretat aceste dispoziții din Poziția comună 2001/931 că procedura care poate conduce la o măsură de înghețare a fondurilor în temeiul poziției comune menționate se desfășoară la două niveluri, unul național, iar celălalt european (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2017, A și alții, C‑158/14, EU:C:2017:202, punctul 84, și Hotărârea din 16 octombrie 2014, LTTE/Consiliul, T‑208/11 și T‑508/11, EU:T:2014:885, punctele 203 și 204). Într‑o primă etapă, o autoritate națională competentă adoptă în privința persoanei în cauză o decizie care să corespundă definiției date la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931. Într‑o a doua etapă, Consiliul, hotărând în unanimitate, decide includerea persoanei în cauză pe lista privind înghețarea fondurilor, pe baza unor informații precise sau a unor elemente de dosar care arată că s‑a luat o astfel de decizie (Hotărârea din 12 decembrie 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Consiliul, T‑228/02, EU:T:2006:384, punctul 117, și Hotărârea din 23 octombrie 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul, T‑256/07, EU:T:2008:461, punctul 131).

33 Într‑adevăr, în lipsa unor mijloace prin care Uniunea Europeană să efectueze ea însăși investigații privind implicarea unei persoane în acte de terorism, recurgerea la cerința unei decizii prealabile a unei autorități naționale are ca scop stabilirea existenței unor probe sau indicii serioase și credibile ale implicării persoanei vizate în activități teroriste, considerate fiabile de autoritățile naționale și care le‑au determinat pe acestea să adopte cel puțin măsuri de investigație. Astfel, rezultă din referirea la o decizie națională, precum și din menționarea unor „informații precise” și „probe sau indicii serioase și credibile”, la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, că obiectivul acesteia constă în protejarea persoanelor vizate prin asigurarea faptului că înscrierea acestora pe lista în litigiu nu poate fi efectuată decât dacă are o bază factuală suficient de solidă și că respectiva poziție comună urmărește atingerea acestui obiectiv prin intermediul cerinței existenței unei decizii a unei autorități naționale (Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Al‑Aqsa/Consiliul și Țările de Jos/Al‑Aqsa, C‑539/10 P și C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punctele 68 și 69, și Hotărârea din 26 iulie 2017, Consiliul/Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, punctul 24).

34 Din această formă de cooperare specifică între Consiliu și statele membre în lupta împotriva terorismului, stabilită prin Poziția comună 2001/931, decurg mai multe consecințe.

35 În primul rând, rezultă că, în conformitate cu articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, includerea inițială a unei persoane sau entități în lista privind înghețarea fondurilor presupune existența unei decizii naționale care emană de la o autoritate competentă. În schimb, articolul 1 alineatul (6) din respectiva poziție comună nu prevede o astfel de condiție în ceea ce privește revizuirea înscrierii pe listă.

36 În al doilea rând, rezultă că sarcina de a dovedi că înghețarea fondurilor unei persoane, ale unui grup sau ale unei entități este justificată din punct de vedere legal, care revine Consiliului, are un obiect relativ restrâns la nivelul procedurii în fața instituțiilor Uniunii. Forma specifică de cooperare instituită între statele membre și Consiliu în domeniul luptei împotriva terorismului implică obligația Consiliului de a urma pe cât posibil aprecierea autorității naționale competente (Hotărârea din 23 octombrie 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul, T‑256/07, EU:T:2008:461, punctele 133 și 134, Hotărârea din 4 decembrie 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul, T‑284/08, EU:T:2008:550, punctul 53, și Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctul 282).

37 Această obligație a Consiliului de a urma pe cât posibil aprecierea autorității naționale competente privește în principal deciziile naționale de condamnare luate în considerare la momentul înscrierii inițiale în temeiul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931. Mai exact, nu ține de competența Consiliului să verifice caracterul real sau imputabilitatea faptelor reținute în deciziile naționale de condamnare pe care s‑a bazat o înscriere inițială. Într‑adevăr, o astfel de obligație de verificare impusă Consiliului cu privire la faptele care se află la originea unei decizii naționale pe care s‑a bazat o înscriere inițială pe listele privind înghețarea fondurilor ar fi o lovitură sigură dată sistemului cu două niveluri care caracterizează poziția comună menționată, întrucât aprecierea pe fond de către Consiliu a acestor fapte ar risca să intre în conflict cu aprecierea și constatările efectuate de autoritatea națională în cauză, iar un astfel de conflict ar fi cu atât mai inoportun cu cât Consiliul nu dispune în mod necesar de toate datele de fapt și elementele de probă cuprinse în dosarul acestei autorități (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctele 240-242 și jurisprudența citată). În plus, trebuie amintit că garanția pentru persoanele în cauză că includerea lor pe lista privind înghețarea fondurilor are o bază factuală suficient de solidă se întemeiază tocmai pe cerința unei decizii luate de o autoritate națională și pe încrederea pe care instituțiile Uniunii o acordă evaluării probelor și indicilor făcute de autoritatea națională menționată (a se vedea punctul 33 de mai sus).

38 În schimb, în ceea ce privește elementele pe care se bazează Consiliul pentru a demonstra persistența riscului de implicare în activități teroriste în temeiul articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931, indiferent dacă este vorba despre elemente desprinse dintr‑o decizie națională adoptată de o autoritate competentă sau din alte surse, revine Consiliului, în caz de contestare, sarcina de a dovedi temeinicia constatărilor de fapt menționate în actele de menținere pe liste și instanței Uniunii sarcina de a verifica exactitatea lor materială, ceea ce implică verificarea caracterului real al faptelor în cauză și calificarea acestora drept elemente care justifică aplicarea de măsuri restrictive împotriva persoanei în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 aprilie 2021, Consiliul/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punctele 52-55 și jurisprudența citată).

39 În plus, astfel cum a amintit Curtea și în Hotărârea sa din 22 aprilie 2021, Consiliul/PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punctele 60-62 și 78-80, precum și jurisprudența citată), Consiliul rămâne supus obligației de motivare atât în ceea ce privește incidentele reținute în deciziile luate în considerare în temeiul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, cât și în ceea ce privește incidentele reținute în deciziile naționale ulterioare sau incidentele luate în considerare de Consiliu în mod autonom, fără nicio trimitere la astfel de decizii.

40 Rezultă că trebuie să se facă o distincție, pentru fiecare dintre actele contestate, după cum acestea se întemeiază pe deciziile autorităților naționale competente care au justificat înscrierea inițială a reclamantului sau pe decizii ulterioare ale acestor autorități naționale ori pe elemente adoptate în mod autonom de Consiliu. O astfel de distincție este cu atât mai necesară cu cât aceste două tipuri de temeiuri sunt reglementate de dispoziții diferite din Poziția comună 2001/931, primele intrând sub incidența articolului 1 alineatul (4) din această poziție, iar cele din urmă sub incidența articolului 1 alineatul (6) din poziția respectivă.

41 Or, în prezenta cauză, actele din anul 2014 se bazează, pe de o parte, pe o analiză autonomă efectuată de Consiliu cu privire la mai multe incidente enumerate în expunerile de motive și, pe de altă parte, pe decizii ale autorităților din Regatul Unit, Statele Unite și Turcia. În schimb, actele din anii 2015-2017 și deciziile din anul 2019 se bazează exclusiv pe decizii ale mai multor autorități naționale, și anume cele din Regatul Unit, Statele Unite și Franța. De asemenea, trebuie precizat că unele dintre deciziile naționale luate în considerare au stat la baza înscrierii inițiale a reclamantului pe listă, în timp ce alte decizii adoptate ulterior au fost luate în considerare de Consiliu în contextul revizuirii înscrierii pe listă a reclamantului.

42 În consecință, trebuie să se examineze cele șase motive similare îndreptate împotriva actelor atacate în lumina acestor considerații preliminare, cu precizarea că motivul specific cauzei T‑316/14 RENV, întemeiat pe încălcarea articolelor 4 și 51 din cartă și îndreptat numai împotriva actelor din anul 2014, va fi abordat împreună cu motivul întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931 (a se vedea punctele 166 și 175 de mai jos). Astfel, se va analiza în continuare dacă aceste acte sunt conforme cu articolul 1 alineatul (3) (primul motiv), alineatul (4) (cel de al doilea motiv) și alineatul (6) (cel de al treilea motiv) din Poziția comună 2001/931, precum și cu principiul proporționalității (cel de al patrulea motiv) – reclamantul precizând în ședință, astfel cum s‑a consemnat în procesul‑verbal, că motivul în cauză se întemeia exclusiv pe încălcarea acestui principiu, nu și a principiului subsidiarității – obligația de motivare (cel de al cincilea motiv) și, în sfârșit, dreptul la apărare și dreptul reclamantului la protecție jurisdicțională efectivă (cel de al șaselea motiv), începând cu examinarea celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931.

1. Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931

43 Trebuie reamintit, cu titlu introductiv, că articolul 1 din Poziția comună 2001/931 face distincție între, pe de o parte, includerea inițială a unei persoane sau entități pe lista privind înghețarea fondurilor, menționată la alineatul (4) și, pe de altă parte, menținerea numelui unei persoane sau entități deja incluse pe listă, astfel cum se menționează la alineatul (6). În timp ce includerea inițială a unei persoane sau a unei entități pe lista privind înghețarea fondurilor presupune existența unei decizii naționale a unei autorități competente, nu este prevăzută o astfel de condiție pentru menținerea numelui persoanei sau entității respective pe listă, întrucât această menținere constituie în esență prelungirea includerii inițiale și presupune, prin urmare, persistența riscului de implicare a persoanei sau a entității în cauză în activități de terorism, astfel cum a constatat inițial Consiliul pe baza deciziei naționale care a servit drept fundament pentru această includere inițială (Hotărârea din 26 iulie 2017, Consiliul/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, punctele 59-61, și Hotărârea din 26 iulie 2017, Consiliul/Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, punctele 37-39).

44 Rezultă, pe de o parte, că, în cazul în care Consiliul se bazează în continuare, pentru a decide, în temeiul articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931, să mențină înscrierea unei persoane sau a unei entități, pe o decizie națională emisă de o autoritate competentă, motivul întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 este operant în susținerea unei acțiuni formulate împotriva unei astfel de decizii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctele 229 și 230), aspect necontestat de Consiliu. Se poate adăuga în această privință că Curtea nu a repus în discuție acest caracter operant atunci când a statuat, în Hotărârea din 22 aprilie 2021, Consiliul/PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, punctul 38), că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept prin examinarea deciziilor de menținere pe liste exclusiv în lumina articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931. Într‑adevăr, Curtea s‑a pronunțat cu privire la examinarea de către Tribunal a obligației de motivare a Consiliului, considerând astfel în esență că respectarea acestei obligații de motivare trebuie examinată în lumina elementelor prevăzute la articolul 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931, și a trimis de asemenea Tribunalului spre reexaminare toate celelalte motive, inclusiv pe cele întemeiate pe încălcarea articolului 1 alineatele (3) și (4) din poziția comună menționată.

45 Rezultă, pe de altă parte, că, în prezenta cauză, acest motiv va fi examinat numai în privința deciziilor naționale care au stat la baza înscrierii inițiale a reclamantului în anul 2002, și anume:

– Ordinul ministrului de interne al Regatului Unit din 29 martie 2001;

– deciziile guvernului Statelor Unite din 8 octombrie 1997 și 31 octombrie 2001.

46 Argumentele referitoare la deciziile judiciare franceze ulterioare înscrierii inițiale a reclamantului, precum și cele care contestă deciziile referitoare la măsurile luate în urma deciziilor menționate anterior, adoptate de autoritățile din Regatul Unit în anul 2014 și de autoritățile din Statele Unite în anii 2013 și 2019, precum și elementele reținute în mod autonom de Consiliu vor fi abordate, în schimb, în cadrul examinării motivului întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931.

47 Același lucru este valabil și pentru argumentele referitoare la hotărârile tribunalelor pentru securitatea statului din Turcia menționate în expunerile de motive ale actelor din anul 2014. Într‑adevăr, chiar dacă anumite pasaje din aceste expuneri de motive pot da naștere la confuzii, în măsura în care menționează condamnări ale PKK de către tribunalele pentru securitatea statului din Turcia, dintre care unele sunt anterioare anului 2002, și concluzionează în mod formal în sensul existenței unor decizii adoptate în temeiul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 după enumerarea acestor condamnări, se poate deduce din concluzia generală referitoare la revizuirea înscrierilor în litigiu, care menționează doar faptul că deciziile Regatului Unit și ale Statelor Unite rămân în vigoare, că numai aceste din urmă decizii au fost luate în considerare în temeiul dispoziției menționate anterior din poziția comună, fapt confirmat de Consiliu în memoriul său în apărare și recunoscut, de altfel, de reclamant în replică.

a) Cu privire la decizia Regatului Unit

48 Reclamantul contestă faptul că ordinul din 29 martie 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit poate fi calificat drept o decizie a unei autorități competente în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, invocând argumente întemeiate pe noțiunea de „autoritate competentă”, pe informațiile necesare pentru a demonstra că o astfel de decizie a fost adoptată și pe data incidentelor menționate în acest ordin.

1) Cu privire la calificarea ministrului de interne al Regatului Unit drept „autoritate competentă”

49 Reclamantul consideră că ministrul de interne al Regatului Unit nu poate fi calificat drept „autoritate competentă” în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931. Astfel, ministrul respectiv nu ar fi o autoritate judiciară, ci una administrativă. Ordinele sale ar avea natura unor acte administrative și nu ar fi adoptate la capătul unei proceduri care cuprinde mai multe etape, precum cea care caracterizează deciziile în materie penală. În plus, interdicțiile impuse prin aceste ordine ar avea o durată nelimitată, în lipsa unei revizuiri periodice. De asemenea, ministrul de interne ar dispune de o largă putere de apreciere, în măsura în care competențele Parlamentului britanic ar fi limitate la o evaluare colectivă a organizațiilor în cauză, fără a avea cunoștință de informațiile confidențiale luate în considerare de ministru.

50 Cu titlu preliminar, trebuie amintit că Tribunalul a considerat în repetate rânduri că ordinul din 29 martie 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit constituie o decizie a unei autorități competente în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul, T‑256/07, EU:T:2008:461, punctele 144 și 145, Hotărârea din 16 octombrie 2014, LTTE/Consiliul, T‑208/11 și T‑508/11, EU:T:2014:885, punctul 106, Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctele 258-285, Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul, T‑289/15, EU:T:2019:138, punctele 71-96, Hotărârea din 10 aprilie 2019, Gamaa Islamya Égypte/Consiliul, T‑643/16, EU:T:2019:238, punctele 108-133, și Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 112).

51 Într‑adevăr, potrivit jurisprudenței, chiar dacă articolul 1 alineatul (4) al doilea paragraf din Poziția comună 2001/931 conține o preferință pentru deciziile care emană de la autoritățile judiciare, acesta nu exclude luarea în considerare a deciziilor care emană de la autorități administrative atunci când, pe de o parte, aceste autorități sunt efectiv învestite, în dreptul național, cu competența de a adopta decizii restrictive împotriva unor grupuri implicate în terorism și, pe de altă parte, când aceste autorități, chiar dacă doar administrative, pot totuși să fie considerate „echivalente” unor autorități judiciare (Hotărârea din 16 octombrie 2014, LTTE/Consiliul, T‑208/11 și T‑508/11, EU:T:2014:885, punctul 107, Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctul 259, Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul, T‑289/15, EU:T:2019:138, punctul 72, Hotărârea din 10 aprilie 2019, Gamaa Islamya Égypte/Consiliul, T‑643/16, EU:T:2019:238, punctul 111, și Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 114).

52 Autoritățile administrative pot fi considerate echivalente unor autorități judiciare atunci când deciziile lor pot face obiectul unei acțiuni în justiție atât asupra aspectelor de fapt, cât și asupra celor de drept (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 octombrie 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul, T‑256/07, EU:T:2008:461, punctul 145, Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctul 260, Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul, T‑289/15, EU:T:2019:138, punctul 73, Hotărârea din 10 aprilie 2019, Gamaa Islamya Égypte/Consiliul, T‑643/16, EU:T:2019:238, punctul 112, și Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 115).

53 În consecință, împrejurarea că instanțele din statul în cauză au competențe în materie de combatere a terorismului nu împiedică Consiliul să ia în considerare deciziile adoptate de autoritatea administrativă națională însărcinată cu adoptarea măsurilor restrictive în materie de terorism (Hotărârea din 16 octombrie 2014, LTTE/Consiliul, T‑208/11 și T‑508/11, EU:T:2014:885, punctul 108, Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctul 261, Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul, T‑289/15, EU:T:2019:138, punctul 74, Hotărârea din 10 aprilie 2019, Gamaa Islamya Égypte/Consiliul, T‑643/16, EU:T:2019:238, punctul 113, și Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 116).

54 Or, astfel cum reiese din expunerile de motive ale actelor din anii 2015-2017 și ale deciziilor din anul 2019, ordinele ministrului de interne al Regatului Unit pot face obiectul unei căi de atac în fața Proscribed Organisations Appeal Commission (Comisia de Apel privind Organizațiile Interzise, Regatul Unit, denumită în continuare „POAC”), care se va pronunța, în drept și în fapt, prin aplicarea principiilor care guvernează controlul jurisdicțional, și fiecare parte poate declara apel împotriva deciziei POAC cu privire la un aspect de drept în fața unei instanțe de apel dacă obține autorizația acestei comisii sau, în lipsă, a instanței de apel (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctul 262, Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul, T‑289/15, EU:T:2019:138, punctul 75, Hotărârea din 10 aprilie 2019, Gamaa Islamya Égypte/Consiliul, T‑643/16, EU:T:2019:238, punctul 114, și Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 117).

55 În aceste condiții, trebuie să se considere că ordinul din anul 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit a fost adoptat de o autoritate administrativă echivalentă unei autorități judiciare și, prin urmare, de o autoritate competentă în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctul 263, Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul, T‑289/15, EU:T:2019:138, punctul 76, Hotărârea din 10 aprilie 2019, Gamaa Islamya Égypte/Consiliul, T‑643/16, EU:T:2019:238, punctul 115, și Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 118).

56 De asemenea, trebuie remarcat faptul că, potrivit jurisprudenței, articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 nu impune ca decizia autorității competente să se înscrie în cadrul unei proceduri penale stricto sensu, cu condiția ca, având în vedere obiectivele urmărite de Poziția comună 2001/931, procedura națională în cauză să aibă ca obiect combaterea terorismului în sens larg prin adoptarea unor măsuri de tip preventiv sau represiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctele 269-271, Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul, T‑289/15, EU:T:2019:138, punctele 82-84, Hotărârea din 10 aprilie 2019, Gamaa Islamya Égypte/Consiliul, T‑643/16, EU:T:2019:238, punctele 119-121, și Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 119).

57 În prezenta cauză, ordinul din anul 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit impune măsuri de interzicere a organizațiilor considerate teroriste și se înscrie, așadar, după cum impune jurisprudența, într‑o procedură națională care urmărește, cu titlu principal, aplicarea unor măsuri de tip preventiv sau represiv împotriva PKK, pentru combaterea terorismului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 octombrie 2014, LTTE/Consiliul, T‑208/11 și T‑508/11, EU:T:2014:885, punctul 115, Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctele 272 și 273, Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul, T‑289/15, EU:T:2019:138, punctul 84, Hotărârea din 10 aprilie 2019, Gamaa Islamya Égypte/Consiliul, T‑643/16, EU:T:2019:238, punctul 121, și Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 120).

58 Rezultă din considerațiile menționate anterior că actele atacate nu pot fi anulate pentru motivul că, în expunerile de motive aferente acestora, Consiliul s‑a bazat, pentru a înscrie numele reclamantului pe listele în litigiu, pe ordinul din anul 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit, care constituie o autoritate administrativă și ale cărui decizii nu sunt de natură penală.

59 Această concluzie nu este infirmată de celelalte argumente invocate de reclamant în susținerea prezentului motiv.

60 În primul rând, în ceea ce privește pretinsa absență a unei proceduri care să implice mai multe etape, astfel cum este cazul procedurilor judiciare, nu rezultă din formularea articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 că, pentru a servi drept bază pentru o înscriere pe listă, decizia națională în cauză trebuie să pună capăt unei proceduri care s‑a desfășurat în mai multe etape (Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 124).

61 În orice caz, procedura care a condus la emiterea ordinului de interdicție adoptat de ministrul de interne al Regatului Unit se desfășoară în mai multe etape. Mai întâi, interdicția impune acestei autorități o examinare riguroasă a elementelor de probă pe care se fundamentează convingerea rezonabilă că organizația este implicată în terorism. Aceste elemente de probă includ informații din surse de informații publice și de la serviciile de informații. În plus, ordinul ministrului de interne al Regatului Unit este emis după consultarea întregului guvern, precum și a serviciilor de informații și a autorităților polițienești. În sfârșit, ordinul de interdicție este supus examinării și aprobării celor două camere ale Parlamentului britanic în cadrul procedurii de ratificare (Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctele 125-128).

62 În al doilea rând, în ceea ce privește pretinsa durată nelimitată a interdicției impuse prin ordinul ministrului de interne al Regatului Unit, pe de o parte, trebuie subliniat că împrejurarea că acest ordin nu face obiectul unei obligații de revizuire anuală nu împiedică Consiliul să se întemeieze pe el pentru a înscrie entitatea vizată pe listele privind înghețarea fondurilor, în măsura în care Consiliul, în temeiul obligației sale de revizuire, este obligat să verifice dacă, la data la care intenționează să mențină entitatea respectivă pe listele menționate, această decizie, alte decizii sau elemente de fapt ulterioare justifică în continuare această includere (Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 131).

63 Pe de altă parte, în conformitate cu secțiunea 4 din Legea Regatului Unit privind combaterea terorismului din anul 2000, o organizație sau o persoană afectată de un ordin de interdicție poate formula în scris o cerere adresată ministrului de interne pentru ca acesta să analizeze dacă ar trebui să fie eliminată de pe lista organizațiilor interzise, iar, în temeiul secțiunii 5 din Legea Regatului Unit privind combaterea terorismului din anul 2000, în cazul în care ministrul respinge o astfel de cerere, solicitantul poate introduce o cale de atac la POAC, ale cărei decizii pot fi la rândul lor atacate (Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 132) (a se vedea punctul 54 de mai sus).

64 În consecință, chiar dacă Legea Regatului Unit privind combaterea terorismului din anul 2000 nu prevede o revizuire anuală a ordinelor de interdicție emise de ministrul de interne al Regatului Unit, aceste decizii nu au un efect nelimitat.

65 În al treilea rând, în ceea ce privește pretinsa marjă largă de apreciere a ministrului de interne al Regatului Unit în ceea ce privește interzicerea organizațiilor teroriste, este important de subliniat că acest ministru adoptă ordinele de interdicție nu pe baza unor considerente politice, ci în conformitate cu dispozițiile din dreptul național care definesc actele teroriste, astfel cum sunt prevăzute în secțiunea 3 din Legea Regatului Unit privind combaterea terorismului din anul 2000. Contrar celor susținute de reclamant în legătură cu această dispoziție, faptul că aceasta prevede că ministrul de interne interzice o entitate atunci când „consideră că aceasta este implicată în activități teroriste” se referă la gradul de probă necesar pentru înscrierea pe listă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 decembrie 2016, Al‑Ghabra/Comisia, T-248/13, EU:T:2016:721, punctele 112-119) și este cu atât mai puțin susceptibil să permită o apreciere discreționară cu cât acest nivel de probațiune implică un grad de convingere și, prin urmare, un grad de precizie a motivării mai mare decât cel constând în simple suspiciuni (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 decembrie 2016, Al‑Ghabra/Comisia, T‑248/13, EU:T:2016:721, punctele 114 și 115).

66 Se poate adăuga că, în orice caz, puterea largă de apreciere a ministrului de interne al Regatului Unit este atenuată de controlul și aprobarea parlamentară la care sunt supuse proiectele sale de ordine. Astfel, Tribunalul a avut deja ocazia să aprecieze, în special în ceea ce privește proiectele de ordine ale ministrului de interne al Regatului Unit, faptul că toți membrii Camerei Comunelor, una dintre cele două Camere ale Parlamentului Regatului Unit care trebuie să ratifice proiectul de ordin, primesc un rezumat al faptelor cu privire la fiecare dintre organizațiile care figurează pe lista proiectului de ordin, ceea ce implică posibilitatea unei examinări individuale de către Camera Comunelor, că dezbaterile din Camera Comunelor se desfășoară efectiv cu privire la organizații individuale, astfel cum atestă de altfel luările de poziție în legătură cu PKK în cursul dezbaterilor parlamentare care au condus la ratificarea ordinului din anul 2001, reproduse de reclamant în prezenta cauză în cererea introductivă, iar Camera Comunelor rămâne liberă, în orice caz, să refuze să aprobe proiectul de ordin (Hotărârea din 16 octombrie 2014, LTTE/Consiliul, T‑208/11 și T‑508/11, EU:T:2014:885, punctul 122; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctele 136 și 137).

67 Rezultă din toate cele menționate anterior că toate argumentele care vizează contestarea calificării ministrului de interne al Regatului Unit drept „autoritate competentă” în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 trebuie respinse.

2) Cu privire la „informații[le] precise sau […] elemente[le] de dosar care arată că s‑a luat o decizie de către o autoritate competentă”

68 Reclamantul reproșează în esență Consiliului că nu a făcut referire la informații sau elemente concrete din dosar care să arate că ordinul ministrului de interne al Regatului Unit constituia o decizie luată de o autoritate competentă în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931. Potrivit înscrisurilor depuse de reclamant, o astfel de critică cuprinde trei obiecții. În primul rând, Consiliul nu ar fi precizat motivele pentru care a considerat că ministrul de interne al Regatului Unit este o „autoritate competentă”. În al doilea rând, actele atacate nu ar conține nicio descriere a motivelor care au stat la baza ordinului din anul 2001. În al treilea rând, aceleași acte nu ar preciza nici motivele pentru care Consiliul a considerat că situația de fapt în cauză se încadra în noțiunea de act de terorism în sensul articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931.

69 În ceea ce privește prima obiecție, este necesar să se constate că aceasta este o critică formală privind respectarea obligației de motivare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctele 329-333) și că aceasta va fi examinată, prin urmare, ca răspuns la motivul întemeiat pe încălcarea acestei obligații (a se vedea punctele 221-224 de mai jos).

70 În ceea ce privește celelalte două obiecții, este util să amintim, mai întâi, conținutul pasajelor din expunerile de motive ale actelor atacate consacrate ordinului din anul 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit.

71 În actele din anul 2014, Consiliul a declarat că, având în vedere comiterea de acte de terorism de către PKK și participarea acestuia din urmă la astfel de acte, ministrul de interne al Regatului Unit a interzis PKK considerând-o organizație implicată în acte de terorism. Consiliul a dedus de aici, după ce a făcut referire și la alte decizii naționale, că deciziile au fost adoptate de autorități competente în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 (expunere de motive, pagina 4).

72 În actele din anii 2015-2017 și în deciziile din anul 2019, ale căror expuneri de motive sunt identice în această privință, Consiliul afirmă că s‑a bazat pe existența unor decizii pe care le califică drept decizii ale unei autorități competente în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, printre care ordinul din anul 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit. Consiliul precizează că a examinat elementele de fapt pe care s‑au bazat aceste decizii și a considerat că acestea se încadrează în noțiunile de „acte de terorism” și „grupuri și entități implicate în acte de terorism” în sensul articolului 1 alineatele (2) și (3) din Poziția comună 2001/931 (expunerea de motive, punctele 1-6). În plus, în anexa A la expunerea de motive, referitoare la ordinul menționat, Consiliul precizează printre altele că acest ordin a fost adoptat în anul 2001 pe baza faptului că ministrul de interne de la data respectivă al Regatului Unit avea motive să creadă că PKK a comis și a participat la acte de terorism în sensul articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931 (punctele 3, 4 și 16). Consiliul subliniază că actele de terorism în cauză cuprind atacuri teroriste imputate PKK începând din anul 1984 și că PKK a desfășurat o campanie teroristă care a vizat interesele și investițiile occidentale la începutul anilor ’90 în scopul de a spori presiunea asupra guvernului turc, inclusiv răpirea unor turiști occidentali și, în anii 1993-1994, atacul asupra unei rafinării și atentate asupra unor facilități turistice care au dus la moartea unor turiști străini. Consiliul constată că, deși părea să fi abandonat această campanie între anii 1995 și 1999, PKK a continuat în această perioadă să amenințe cu atacuri asupra unor facilități turistice turcești. Consiliul precizează că, în opinia sa, aceste fapte se încadrează în scopurile prevăzute la articolul 1 alineatul (3) primul paragraf punctele (i) și (ii) din Poziția comună 2001/931 și în actele de violență enumerate la articolul 1 alineatul (3) primul paragraf punctul (iii), literele (a), (c), (d), (f), (g) și (i) din Poziția comună 2001/931 (punctul 16).

73 În continuare, trebuie amintit că rezultă din jurisprudență că „informații[le] precise sau […] elemente[le] de dosar” prevăzute la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 trebuie să demonstreze că a fost adoptată o decizie de către o autoritate națională care se încadrează în definiția acestei dispoziții cu privire la persoanele sau entitățile în cauză, astfel încât să permită printre altele acestora din urmă să identifice decizia respectivă, dar nu este necesar ca aceste informații sau elemente să se refere la conținutul deciziei menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 148 și jurisprudența citată).

74 Rezultă că, în prezenta cauză, se poate considera că, în cadrul măsurilor din anul 2014, Consiliul a furnizat, în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, „informații [suficient] de precise” referitoare la ordinul din anul 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit, prin indicarea datei exacte a ordinului menționat, a autorului său și a temeiului juridic al acestuia, în speță Legea Regatului Unit privind combaterea terorismului din anul 2000.

75 Același lucru este valabil în ceea ce privește actele din anii 2015-2017 și deciziile din anul 2019, care conțin aceleași informații privind data exactă, autorul și temeiul juridic al ordinului din anul 2001.

76 Rezultă că trebuie respinse toate argumentele care contestă respectarea de către Consiliu a cerințelor referitoare la „informații precise sau [la] elemente de dosar care arată că s‑a luat o decizie de către o autoritate competentă” în temeiul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931.

3) Cu privire la data actelor de terorism care au stat la baza interzicerii PKK de către ministrul de interne al Regatului Unit

77 Critica potrivit căreia ordinul din anul 2001 al ministrului de interne din Regatul Unit s‑a bazat pe incidente care au avut loc cu prea mult timp în urmă pentru a putea fi luate în considerare în mod valabil în temeiul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 este formulată numai în cauza T‑148/19.

78 Cu titlu preliminar, trebuie precizat că „distanța în timp” care trebuie apreciată în prezenta cauză privește perioada care separă incidentele luate în considerare în ordinul din anul 2001 și data ordinului menționat, astfel cum susține, de altfel, în mod pertinent reclamantul.

79 Într‑adevăr, în măsura în care acest argument este invocat în susținerea motivului întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, este oportun să ne pronunțăm aici numai asupra calificării ordinului din anul 2001 drept „decizie a unei autorități competente” în sensul acestei dispoziții, în special în ceea ce privește data incidentelor luate în considerare prin acest ordin (a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Consiliul/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2016:723, punctul 80), cu precizarea că distanța în timp care separă, pe de o parte, incidentele vizate în ordinul menționat și adoptarea acestuia din urmă și, pe de altă parte, deciziile de menținere a înscrierii pe listă care sunt contestate în prezenta cauză va fi examinată în cadrul motivului întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931.

80 În ceea ce privește aprecierea în prezenta cauză a distanței în timp în discuție, se poate constata că cele mai recente elemente de fapt luate în considerare în ordinul din anul 2001 al ministrului de Interne al Regatului Unit, astfel cum au fost descrise în deciziile din anul 2019, constând în amenințări cu atacuri împotriva unor facilități turistice turcești, acoperă o perioadă cuprinsă între anii 1995 și 1999 (a se vedea punctul 72 de mai sus). În plus, trebuie reamintit că nu ține de competența Consiliului să verifice materialitatea elementelor de fapt reținute în deciziile naționale de condamnare pe care s‑a bazat înscrierea inițială (a se vedea punctul 37 de mai sus), cum ar fi ordinul din anul 2001. Astfel, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că un astfel de ordin trebuie asimilat unei decizii de condamnare, întrucât este definitiv în sensul că nu trebuie să fie urmat de cercetări și are ca obiect interzicerea persoanelor sau entităților în cauză în Regatul Unit, cu consecințe penale pentru persoanele care ar avea, într‑o măsură mai mare sau mai mică, o legătură cu acestea (a se vedea Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctele 155 și 156 și jurisprudența citată).

81 Rezultă că, în pofida contestării de către reclamant a amenințărilor cu atacuri în cauză în materialitatea lor, acesta susținând că expunerea de motive nu conține niciun element de probă sau argument care să susțină aceste amenințări, acestea din urmă pot fi luate în considerare în prezenta cauză. De asemenea, rezultă că distanța în timp dintre cele mai recente elemente de fapt luate în considerare (anul 1999) și data ordinului din anul 2001 este de aproximativ doi ani. Or, o astfel de distanță în timp, de mai puțin de cinci ani, nu este considerată excesivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 208 și jurisprudența citată).

82 În consecință, articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 nu a fost încălcat ca urmare a datei incidentelor menționate în ordinul din anul 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit, care a fost luată în considerare în temeiul acestei dispoziții.

83 Rezultă astfel din toate cele menționate anterior că trebuie respinse obiecțiile îndreptate împotriva faptului că actele atacate se întemeiază pe ordinul din anul 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit.

b) Cu privire la deciziile Statelor Unite

84 Reclamantul contestă faptul că deciziile adoptate de autoritățile din Statele Unite în anii 1997 și 2001 pot fi calificate drept decizii ale unei autorități competente în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, invocând argumente întemeiate pe noțiunea de „autoritate competentă” și indicii necesare pentru a demonstra că au fost adoptate astfel de decizii.

85 Trebuie amintită, în această privință, jurisprudența consacrată în prezent, potrivit căreia noțiunea „autoritate competentă” utilizată la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 nu se limitează la autoritățile statelor membre, ci poate să includă, în principiu, și autoritățile statelor terțe (Hotărârea din 26 iulie 2017, Consiliul/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, punctul 22, Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctul 244, și Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul, T‑289/15, EU:T:2019:138, punctul 43).

86 Această interpretare se justifică, pe de o parte, prin modul de redactare a articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, care nu limitează noțiunea de „autorități competente” la autoritățile statelor membre, și, pe de altă parte, prin obiectivul acestei poziții comune, care a fost adoptată pentru a pune în aplicare Rezoluția 1373 (2001) a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite, care își propune să intensifice lupta împotriva terorismului la nivel mondial printr‑o cooperare sistematică și strânsă a tuturor statelor (Hotărârea din 26 iulie 2017, Consiliul/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, punctul 23, Hotărârea din 14 decembrie 2018, Hamas/Consiliul, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, punctul 245, și Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul, T‑289/15, EU:T:2019:138, punctul 44).

87 Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe în egală măsură constante, Consiliului îi revine sarcina ca, înainte de a se întemeia pe o decizie a unei autorități a unui stat terț, să verifice dacă această decizie a fost adoptată cu respectarea dreptului la apărare și a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă (Hotărârea din 26 iulie 2017, Consiliul/LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, punctele 24 și 31, și Hotărârea din 4 septembrie 2019, Hamas/Consiliul, T‑308/18, EU:T:2019:557, punctul 58).

88 Prin urmare, este necesar să se înceapă prin a examina argumentele reclamantului prin care contestă această verificare, astfel cum a fost efectuată de Consiliu în prezenta cauză. Este important de precizat, în această privință, că necesitatea de a efectua această verificare decurge printre altele din finalitatea cerinței prevăzute la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, potrivit căreia includerea inițială a unei persoane sau entități pe lista privind înghețarea fondurilor trebuie întemeiată pe o decizie adoptată de o autoritate competentă. Această cerință urmărește astfel să protejeze persoanele sau entitățile vizate, prin asigurarea faptului că includerea lor inițială pe această listă poate fi operată numai dacă are o bază factuală suficient de solidă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 noiembrie 2012, Al‑Aqsa/Consiliul și Țările de Jos/Al‑Aqsa, C‑539/10 P și C‑550/10 P, EU:C:2012:711, punctul 68). Or, acest obiectiv poate fi atins numai dacă deciziile statelor terțe pe care Consiliul își întemeiază înscrierile inițiale ale persoanelor sau entităților pe lista menționată sunt adoptate cu respectarea dreptului la apărare și a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă (Hotărârea din 26 iulie 2017, Consiliul/LT|TE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, punctul 26).

89 În prezenta cauză, în anexa C la expunerile de motive, referitoare la desemnarea PKK drept FTO și SDGT de către autoritățile din Statele Unite, care este identică în actele din anii 2015-2017 și în deciziile din anul 2019, Consiliul precizează printre altele că desemnarea drept FTO a fost decisă la 8 octombrie 1997, iar desemnarea drept SDGT a fost decisă la 31 octombrie 2001 (punctele 3 și 4).

90 În continuare, Consiliul arată că desemnările drept FTO sunt reexaminate din oficiu după cinci ani de către secretarul de stat al Statelor Unite, în cazul în care desemnarea nu a făcut între timp obiectul unei cereri de revocare. Entitatea în cauză poate solicita ea însăși, o dată la doi ani, revocarea desemnării sale, prezentând dovezi care să demonstreze că împrejurările care au stat la baza desemnării sale drept FTO s‑au modificat în mod semnificativ. Secretarul de stat al Statelor Unite și United States Congress (Congresul Statelor Unite ale Americii) pot revoca și din oficiu o desemnare drept FTO. În plus, entitatea în cauză poate introduce o acțiune împotriva desemnării sale drept FTO la Circuit Court of Appeals for the District of Columbia (Curtea Federală de Apel din Districtul Columbia, Statele Unite). În ceea ce privește desemnările drept SDGT, Consiliul arată că acestea nu fac obiectul unei reexaminări periodice, dar pot fi contestate la instanțele judecătorești federale (punctele 8-11 din anexa C la expunerile de motive). În plus, Consiliul constată că desemnările reclamantului drept FTO și SDGT nu au fost contestate la instanțele judecătorești din Statele Unite și nu fac obiectul niciunei proceduri jurisdicționale pendinte (punctele 11 și 12 din anexa C la expunerile de motive). În lumina procedurilor de reexaminare și a descrierii căilor de atac disponibile, Consiliul consideră că reglementarea Statelor Unite aplicabilă asigură protecția dreptului la apărare și a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă (punctul 13 din anexa C la expunerile de motive).

91 Cu toate acestea, Tribunalul a avut deja ocazia să statueze, în mai multe hotărâri în care s‑a pronunțat asupra unor expuneri de motive identice cu cele anexate la actele din anii 2015-2017 și la deciziile din anul 2019, că acestea nu erau suficiente pentru a se constata că Consiliul a efectuat verificarea necesară în ceea ce privește respectarea, în Statele Unite ale Americii, a principiului dreptului la apărare (Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul, T‑289/15, EU:T:2019:138, punctele 54-65, Hotărârea din 10 aprilie 2019, Gamaa Islamya Égypte/Consiliul, T‑643/16, EU:T:2019:238, punctele 93-104, și Hotărârea din 4 septembrie 2019, Hamas/Consiliul, T‑308/18, EU:T:2019:557, punctele 65-76). În plus, Curtea a statuat, în singura hotărâre în recurs în care s‑a pronunțat cu privire la un motiv prin care se critica analiza de către Tribunal a faptului că Consiliul s‑a bazat pe deciziile americane (Hotărârea din 4 septembrie 2019, Hamas/Consiliul, T‑308/18, EU:T:2019:557), că aceste critici erau inadmisibile și analiza Tribunalului din hotărârea atacată avea autoritate de lucru judecat (Hotărârea din 23 noiembrie 2021, Consiliul/Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, punctele 36-40 și 82).

92 Într‑adevăr, principiul respectării dreptului la apărare impune ca persoanelor vizate de decizii care le afectează în mod semnificativ interesele să li se ofere posibilitatea de a‑și face cunoscut în mod util punctul de vedere cu privire la elementele reținute în sarcina lor pentru a fundamenta deciziile în cauză. În cazul măsurilor care vizează înscrierea numelui unor persoane sau al unor entități pe lista de înghețare a fondurilor, acest principiu presupune ca motivele acestor măsuri să le fie comunicate acestor persoane sau entități concomitent cu adoptarea lor sau imediat după aceasta (a se vedea Hotărârea din 4 septembrie 2019, Hamas/Consiliul, T‑308/18, EU:T:2019:557, punctele 65 și 66 și jurisprudența citată).

93 Or, în ceea ce privește legislația Statelor Unite referitoare la desemnarea drept SDGT care a stat la baza deciziei din anul 2001, descrierea generală furnizată de Consiliu în expunerile de motive nu menționează nicio obligație a autorităților din Statele Unite de a comunica persoanelor interesate o motivare sau chiar de a publica aceste decizii, ceea ce nu permite să se concluzioneze că a fost respectat principiul dreptului la apărare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 septembrie 2019, Hamas/Consiliul, T‑308/18, EU:T:2019:557, punctele 69 și 70).

94 În ceea ce privește legislația referitoare la desemnarea drept FTO care a stat la baza deciziei din anul 1997, aceasta prevede într‑adevăr publicarea deciziilor în cauză în registrul federal. Totuși, din expunerile de motive nu reiese că în publicația respectivă apare, în afară de dispozitivul acestor decizii, vreo motivare de orice fel – astfel cum atestă de altfel extrasele din registrul federal comunicate în anexa la memoriul în apărare în cauza T‑316/14 RENV – sau că aceasta a fost pusă la dispoziția reclamantului în vreun fel (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 septembrie 2019, Hamas/Consiliul, T‑308/18, EU:T:2019:557, punctele 71 și 75). „Dosarul administrativ” al Departamentului de Stat al Statelor Unite privind PKK aflat la dispoziția autorităților din Statele Unite, care datează din anii 2013 sau 2019, menționat în expunerile de motive, este de fapt în mare măsură ulterior deciziilor Statelor Unite din anii 1997 și 2001 și nimic nu indică faptul că acesta conține date referitoare la deciziile respective și la motivarea lor. În plus, Consiliul nu precizează în niciun fel condițiile de acces la acest dosar administrativ, limitându‑se să precizeze – de altfel, numai în memoriile sale scrise – că reclamantul nu și‑a exercitat dreptul de acces la dosarul menționat.

95 Or, o astfel de publicare a dispozitivului deciziei din anul 1997 în registrul federal și, prin urmare, simpla menționare a acestei publicări în expunerile de motive este insuficientă pentru a se constata că, în speță, Consiliul a efectuat verificarea necesară în ceea ce privește respectarea în Statele Unite ale Americii a principiului dreptului la apărare (Hotărârea din 4 septembrie 2019, Hamas/Consiliul, T‑308/18, EU:T:2019:557, punctul 76).

96 Rezultă că în prezenta cauză trebuie să se considere, astfel cum a statuat Tribunalul în Hotărârea din 6 martie 2019, Hamas/Consiliul (T-289/15, EU:T:2019:138, punctul 65), în Hotărârea din 10 aprilie 2019, Gamaa Islamya Égypte/Consiliul (T‑643/16, EU:T:2019:238, punctul 104), și în Hotărârea din 4 septembrie 2019, Hamas/Consiliul (T‑308/18, EU:T:2019:557, punctul 76), că deciziile Statelor Unite nu puteau servi drept bază pentru actele din anii 2015-2017 și pentru deciziile din anul 2019 în calitate de decizii ale unor autorități competente în sensul articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, fără a fi necesar să se examineze aspectul respectării dreptului la protecție jurisdicțională efectivă.

97 În ceea ce privește actele din anul 2014, acestea prezintă a fortiori aceeași lacună, întrucât Consiliul se limitează să menționeze, în expunerile de motive aferente, controlul judiciar sau administrativ la care pot fi supuse deciziile în cauză, fără a indica vreo obligație a autorităților Statelor Unite de a comunica persoanelor interesate o motivare sau chiar de a publica aceste decizii. De asemenea, se poate observa că, atunci când menționează deciziile Statelor Unite în cadrul măsurilor din anul 2014, Consiliul nu indică nici măcar data deciziilor respective, astfel încât actele menționate nu respectă nici cerințele prevăzute la articolul 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931, în ceea ce privește furnizarea de informații precise care să arate că o decizie a fost adoptată de o autoritate competentă (a se vedea punctele 74 și 75 de mai sus).

98 Rezultă din toate cele menționate anterior că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 trebuie admis în măsura în care actele atacate se întemeiază pe deciziile Statelor Unite din anii 1997 și 2001, dar trebuie respins în măsura în care acestea se întemeiază pe ordinul din anul 2001 al ministrului de interne al Regatului Unit.

2. Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931

99 Având în vedere admiterea motivului întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (4) din Poziția comună 2001/931 în ceea ce privește deciziile Statelor Unite din anii 1997 și 2001, prezentul motiv nu va fi examinat în măsura în care contestă calificarea incidentelor identificate în aceste decizii drept acte de terorism.

100 În cauzele T‑316/14 RENV și T‑148/19, reclamantul invocă două tipuri de argumente în susținerea motivului întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931, dintre care unele contestă, în mod general, urmărirea unui scop terorist prin acte desfășurate în cadrul unui conflict armat în scopul autodeterminării, iar altele contestă, în mod concret, scopurile teroriste, astfel cum sunt precizate în această dispoziție, urmărite prin unele dintre actele menționate în expunerile de motive. De asemenea, reclamantul susține, numai în cauza T‑148/19, că nu poate fi calificat drept „grup terorist” în sensul articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931, întrucât nu constituie un grup organizat care acționează în mod concertat în vederea comiterii de acte teroriste.

101 În măsura în care Consiliul contestă, în cauza T‑148/19, atât admisibilitatea, cât și caracterul operant al prezentului motiv, este oportun să se înceapă prin examinarea acestor aspecte înainte de a analiza temeinicia motivului menționat.

a) Cu privire la admisibilitatea motivului

102 Consiliul susține că prezentul motiv este inadmisibil, întrucât nu este susținut în niciun fel de probe.

103 Această excepție de inadmisibilitate trebuie respinsă.

104 Într‑adevăr, potrivit articolului 21 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, aplicabil procedurii în fața Tribunalului în temeiul articolului 53 primul paragraf din același statut, precum și al articolului 76 litera (d) din Regulamentul de procedură, orice cerere introductivă trebuie să indice obiectul litigiului, motivele, argumentele invocate și să cuprindă o expunere sumară a motivelor respective. Potrivit unei jurisprudențe constante, aceste mențiuni trebuie să fie suficient de clare și de precise pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe cu privire la acțiune, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, este necesar, pentru ca o acțiune să fie admisibilă, ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte, cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, din textul cererii introductive înseși. În acest scop, este necesar în special ca reclamantul să prezinte o argumentație în sprijinul motivului invocat care să permită pârâtului și instanței Uniunii să îl înțeleagă și să răspundă la acesta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 ianuarie 2018, BSCA/Comisia, T‑818/14, EU:T:2018:33, punctele 94-96 și jurisprudența citată).

105 În schimb, reclamantul nu este obligat să prezinte elemente de probă în susținerea motivului pe care îl invocă, întrucât caracterul susținut de astfel de elemente de probă ține de aprecierea temeiniciei motivului menționat, iar lipsa unor astfel de probe poate conduce la respingerea motivului ca neîntemeiat. Referirea în jurisprudența menționată anterior la „elementele de fapt” care trebuie incluse în mod sumar în cererea introductivă privește în realitate motivele de fapt care fac ca cererea introductivă să fie inteligibilă, indiferent dacă aceste motive de fapt sunt dovedite cu ajutorul unor elemente de probă (a se vedea punctul 104 de mai sus).

106 Or, în prezenta cauză, reclamantul a prezentat o argumentație detaliată în susținerea primului motiv, peste 60 de puncte din cererea introductivă în cauza T‑148/19 fiind consacrate acesteia, pe care, în plus, Consiliul nu o contestă și o ia în considerare de altfel, răspunzând în detaliu la fiecare dintre argumentele invocate de reclamant în susținerea motivului. În consecință, motivul este admisibil.

b) Cu privire la caracterul operant al motivului

107 Reclamantul susține că nu constituie un grup organizat care acționează în mod concertat în vederea comiterii de acte teroriste. PKK ar reprezenta în același timp un partid structurat în cadrul unui „complex” cu mai multe straturi, „complexul” propriu‑zis, precum și mișcarea socială kurdă, iar Consiliul nu ar fi precizat în mod clar în deciziile din anul 2019 pe care dintre aceste realități a intenționat să o mențină pe listele în litigiu. Or, potrivit reclamantului, nici „complexul”, care desemnează o multitudine de partide și alte forme de grupări organizate în mod independent, nici mișcarea socială kurdă, ai cărei membri nu sunt controlați de reclamant nici în mod direct, nici indirect, nu pot fi considerate un grup organizat și cu atât mai puțin un grup terorist. În ceea ce privește PKK, ca parte a „complexului”, chiar dacă este suficient de bine organizat, acesta nu ar avea ca scop comiterea de acte teroriste și nu ar comite astfel de acte.

108 Consiliul consideră că această critică invocată în susținerea prezentului motiv este inoperantă, întrucât rezultă din formularea articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931 că calificarea drept „grup terorist” și în special calificarea drept „grup”, în sensul acestei dispoziții, nu constituie o condiție de aplicare a poziției comune menționate.

109 Într‑adevăr, rezultă din termenii Poziției comune 2001/931 că calificarea drept „grup terorist” în sensul articolului 1 alineatul (3) al doilea paragraf din această poziție comună, și anume „grupul organizat, format din mai mult de două persoane, stabilit în timp și acționând în mod concertat în vederea comiterii de acte teroriste”, nu constituie o condiție generală de aplicare a poziției comune menționate.

110 În realitate, după cum se arată la articolul 1 alineatul (2) din Poziția comună 2001/931, aceasta se aplică atât persoanelor fizice, cât și grupurilor și entităților, acestea din urmă nefiind de altfel diferențiate în lista anexată la poziția comună și la deciziile din anul 2019, care enumeră la primul punct „persoanele fizice”, iar la cel de al doilea punct „grupurile și entitățile”. Definiția „grupului terorist” de la articolul 1 alineatul (3) al doilea paragraf din Poziția comună 2001/931 urmărește numai să precizeze două scopuri teroriste specifice, și anume „conducerea unui grup terorist” [articolul 1 alineatul (3) primul paragraf litera (j) din Poziția comună 2001/931] și „participarea la activitățile unui grup terorist” [articolul 1 alineatul (3) primul paragraf litera (k) din Poziția comună 2001/931], care nu epuizează domeniul de aplicare al acestei poziții comune și care, de altfel, nu au fost reținute de Consiliu în deciziile din anul 2019 cu privire la PKK (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 253).

111 Rezultă că, în măsura în care reclamantul a fost înscris, în conformitate cu cerințele Poziției comune 2001/931, pe listele în litigiu ca „grup și entitate” și acesta nu contestă în niciun fel clasificarea sa ca „entitate”, este lipsit de relevanță faptul că, după cum susține reclamantul, PKK nu constituie un „grup terorist”.

112 În consecință, prezentul motiv trebuie respins ca inoperant în măsura în care critică calificarea reclamantului ca „grup terorist”.

113 În schimb, trebuie precizat, ca răspuns la afirmația Consiliului potrivit căreia nu îi revenea sarcina de a verifica calificarea faptelor efectuată de autoritatea națională competentă, că o astfel de obligație revine Consiliului și, în consecință, argumentele reclamantului sunt valabile în măsura în care contestă rezultatul verificării faptului că actele luate în considerare de autoritățile naționale corespund definiției actului de terorism prevăzute la articolul 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931.

114 Astfel, după cum rezultă din termenii articolului 1 alineatul (4) primul paragraf din Poziția comună 2001/931, care fac referire în special la „o condamnare” pentru „un act terorist ori [pentru] tentativa de a săvârși, de a participa la sau de a facilita un astfel de act”, Consiliul trebuie să verifice dacă actele reținute de autoritățile naționale corespund într‑adevăr unor acte de terorism, astfel cum sunt definite la articolul 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 octombrie 2014, LTTE/Consiliul, T‑208/11 și T‑508/11, EU:T:2014:885, punctul 191). Această verificare este cu atât mai necesară cu cât, după cum reiese din anumite obiecții formulate de reclamant, definițiile actului de terorism variază de la un stat la altul și nu corespund în mod necesar sub toate aspectele cu definiția adoptată în Poziția comună 2001/931.

115 Cu toate acestea, în cazul în care, în cursul procedurii în fața Consiliului, entitatea în cauză nu contestă în mod detaliat faptul că decizia națională privește acte de terorism în sensul articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931, Consiliul nu este obligat să se pronunțe într‑un mod mai detaliat în această privință și este suficient să indice în expunerea de motive faptul că a verificat dacă motivele deciziilor adoptate de autoritățile naționale competente se încadrează în definiția terorismului din Poziția comună 2001/931 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctele 162 și 163 și jurisprudența citată).

116 De asemenea, trebuie subliniat faptul că verificarea care trebuie efectuată de Consiliu în temeiul articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931 privește exclusiv incidentele identificate în deciziile autorităților naționale care au stat la baza înscrierii inițiale a entității în cauză. Într‑adevăr, astfel cum reiese din Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul (T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctele 168 și 276), atunci când menține numele unei entități pe listele privind înghețarea fondurilor în contextul revizuirii pe care o efectuează în conformitate cu articolul 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931, Consiliul trebuie să stabilească nu faptul că entitatea respectivă a comis acte de terorism în sensul articolului 1 alineatul (3) din respectiva poziție comună, ci că persistă riscul ca aceasta să fie implicată în astfel de acte, ceea ce nu implică în mod necesar că aceasta comite actele menționate.

117 Cu toate acestea, în cazul în care se poate considera că PKK a comis acte de terorism după înscrierea sa inițială pe listă, acest lucru justifică a fortiori menținerea sa pe listă.

118 Rezultă din toate cele menționate anterior că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931 este inoperant în măsura în care privește calificarea reclamantului drept „grup terorist” și vizează actele reținute în scopul menținerii numelui acestuia pe listele în litigiu cu ocazia revizuirilor efectuate de Consiliu în temeiul articolului 1 alineatul (6) din Poziția comună 2001/931, dar este în schimb operant în măsura în care contestă calificarea drept acte de terorism a incidentelor reținute în deciziile autorităților naționale care au stat la baza înscrierii sale inițiale pe listă.

c) Cu privire la temeinicia motivului

1) Cu privire la argumentația potrivit căreia obiectivele menționate la articolul 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931 ar trebui interpretate în lumina conflictului armat legitim pentru autodeterminarea poporului kurd

119 Cu titlu preliminar, trebuie subliniat că, deși a renunțat la primul motiv invocat în cauza T‑316/14 RENV, întemeiat pe încălcarea dreptului internațional al conflictelor armate (a se vedea punctul 28 de mai sus), reclamantul își menține argumentele întemeiate pe necesitatea de a lua în considerare existența unui conflict armat în scopul interpretării și aplicării articolului 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931.

120 Astfel, reclamantul neagă împrejurarea că faptele care îi sunt imputate de Consiliu au fost comise în scop terorist, invocând conflictul armat în care se află cu Republica Turcia. În opinia reclamantului, este esențial să se țină seama de contextul în care se înscriu actele atacate, și anume conflictul armat legitim pentru autodeterminarea poporului kurd dintre PKK și autoritățile turce, întrucât utilizarea violenței este permisă, în principiu, în timpul unui conflict armat, potrivit dreptului internațional. Astfel, în conformitate cu articolul 3 alineatul (5) și articolul 21 TUE, articolul 1 alineatul (3) din Poziția comună 2001/931 trebuie interpretat în lumina dreptului internațional privind autodeterminarea, a dreptului internațional umanitar sau a valorilor fundamentale ale democrației și statului de drept.

121 Procedând astfel, reclamantul contestă scopurile pretins teroriste urmărite de actele care îi sunt imputate, subliniind distincția necesară între îndeplinirea unui act și îndeplinirea acestuia în scop terorist. În special, reclamantul nu a urmărit nici destabilizarea, nici distrugerea statului turc, ci doar îmbunătățirea acestuia și alinierea sa la principiile democratice adoptate în cadrul Uniunii, printre care dreptul fundamental la autodeterminare. De asemenea, acesta ar urmări să constrângă guvernul turc să accepte o poziție mai bună pentru kurzi, astfel încât eforturile sale nu ar putea fi considerate nejustificate. În sfârșit, reclamantul susține că niciunul dintre actele care îi sunt imputate nu a fost îndreptat împotriva populației civile, întrucât au fost vizate numai obiective militare legitime, chiar dacă aceste acte au provocat uneori pierderi civile.

122 În această privință, trebuie amintit faptul că rezultă atât din jurisprudența Curții, cât și din cea a Tribunalului că existența unui conflict armat în sensul dreptului internațional umanitar nu exclude aplicarea dispozițiilor dreptului Uniunii privind prevenirea terorismului, precum Poziția comună 2001/931, în cazul unor eventuale acte de terorism comise în acest context (Hotărârea din 14 martie 2017, A și alții, C‑158/14, EU:C:2017:202, punctele 97 și 98; a se vedea de asemenea Hotărârea din 24 noiembrie 2021, LTTE/Consiliul, T‑160/19, nepublicată, EU:T:2021:817, punctul 294 și jurisprudența citată).

123 Astfel, pe de o parte, Poziția comună 2001/931 nu face nicio distincție în ceea ce privește domeniul său de aplicare după cum actul în cauză este sau nu este comis în cadrul unui conflict armat în sensul dreptului umanitar internațional. Pe de altă parte, obiectivele Uniunii și ale statelor sale membre sunt de a lupta împotriva terorismului oricare ar fi formele pe care le poate lua acesta, conform obiectivelor dreptului internațional în vigoare (Hotărârea din 16 octombrie 2014, LTTE/Consiliul, T‑208/11 și T‑508/11, EU:T:2014:885, punctul 58).

124 Reclamantul nu contestă de altfel aplicabilitatea Poziției comune 2001/931 în cazul unui conflict armat, ci consideră în esență că dispozițiile acesteia trebuie interpretate luând în considerare caracterul legitim al conflictului armat pe care aces