Articolul 39 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale, în temeiul căreia un resortisant comunitar, nerezident al statului membru în care acesta obține venituri ce constituie totalitatea sau cea mai mare parte a veniturilor sale impozabile, nu poate să invoce venituri negative aferente unei case cu destinație de locuință situate în alt stat membru, al cărei proprietar este, în vederea stabilirii bazei de impozitare a veniturilor respective în acest stat membru, în timp ce un rezident al primului stat membru poate invoca astfel de venituri negative în vederea stabilirii bazei de impozitare a veniturilor sale.

În ceea ce privește impozitarea directă, situația rezidenților și cea a nerezidenților într-un anumit stat membru nu sunt, ca regulă generală, comparabile, întrucât prezintă diferențe obiective atât din punctul de vedere al sursei de venit, cât și din punctul de vedere al capacității contributive personale a contribuabilului sau al luării în considerare a situației personale sau familiale. Cu toate acestea, în prezența unui avantaj fiscal refuzat nerezidenților, o diferență de tratament între aceste două categorii de contribuabili ar putea fi calificată drept discriminare, atât timp cât nu există niciun fel de diferență obiectivă de situație de natură să justifice o diferență de tratament cu privire la acest aspect. Acesta este cazul în special atunci când un contribuabil nerezident nu obține un venit important în statul membru în care are reședința și obține cea mai mare parte a veniturilor sale impozabile în statul membru în care este încadrat în muncă, astfel încât statul membru de reședință nu este în măsură să îi acorde avantajele care rezultă din luarea în considerare a situației sale personale și familiale, discriminarea constând în faptul că aceasta nu este luată în considerare nici în statul membru de reședință, nici în statul membru în care este încadrat în muncă.

În măsura în care, deși are reședința într-un stat membru, o persoană obține cea mai mare parte a veniturilor sale impozabile dintr-o activitate salariată exercitată într-un alt stat membru, fără a obține un venit semnificativ în statul membru în care are reședința, aceasta se află, în vederea luării în considerare a capacității sale contributive, într-o situație comparabilă în mod obiectiv, în raport cu statul membru în care este încadrat în muncă, cu situația unui rezident în acest din urmă stat membru, care exercită de asemenea o activitate salariată în acest stat. Atunci când un stat membru ia în considerare veniturile negative aferente unui imobil situat în alt stat membru în vederea stabilirii bazei pentru calcularea impozitului pe venit datorat de contribuabilii rezidenți, statul membru are și obligația, cu privire la rezidenții acestui din urmă stat membru care obțin totalitatea sau cea mai mare parte a veniturilor lor impozabile în primul stat membru și care nu obțin niciun venit semnificativ în statul membru în care au reședința, să ia în considerare aceste venituri negative în aceleași scopuri. În lipsa îndeplinirii acestei obligații, situația acestor din urmă contribuabili nu ar fi luată în considerare în această privință în niciunul dintre cele două state membre menționate.

Diferența de tratament în discuție nu rezultă din simpla neconcordanță care există între sistemele fiscale interne ale celor două state membre menționate. Astfel, chiar dacă statul membru de reședință ar aproba respectiva luare în considerare a unor pierderi în vederea stabilirii bazei pentru calcularea impozitului pe venitul rezidenților săi, un contribuabil care obține totalitatea sau cea mai mare parte a veniturilor sale în statul membru în care este încadrat în muncă nu ar putea în orice caz să beneficieze de acest avantaj.

În ceea ce privește riscul dublei luări în considerare a pierderilor aferente unui imobil aparținând unui contribuabil nerezident, reglementarea națională în discuție are ca scop evitarea materializării unui astfel de risc în privința contribuabililor rezidenți care suportă pierderi de venituri aferente unui imobil situat în celălalt stat membru, a căror situație poate fi comparată cu situația unui contribuabil nerezident care obține totalitatea sau cea mai mare parte a veniturilor sale în statul membru vizat. În plus, în ipoteza în care o parte din operațiunile unui contribuabil ar fi efectuate pe teritoriul unui stat membru diferit de cel în care își exercită activitatea salariată, acest stat membru poate solicita autorităților competente ale celuilalt stat membru toate informațiile susceptibile de a-i permite stabilirea corectă a impozitului pe venit sau toate informațiile pe care le consideră necesare pentru a aprecia cuantumul exact al impozitului pe venit datorat de un contribuabil în funcție de legislația pe care o aplică.

În consecință, o astfel de diferență de tratament, care se întemeiază pe criteriul reședinței, prezintă un caracter discriminatoriu, întrucât, în timp ce veniturile imobiliare negative aferente unui imobil situat în alt stat membru sunt luate în considerare de statul membru respectiv în vederea stabilirii bazei de impozitare a veniturilor, în special a veniturilor profesionale ale contribuabililor care sunt încadrați în muncă și care au reședința în acest din urmă stat membru, veniturile respective nu pot fi luate în considerare în situația unui contribuabil care obține totalitatea sau cea mai mare parte a veniturilor sale impozabile dintr-o activitate salariată exercitată în acest stat membru, dar care nu are reședința în statul membru respectiv. În consecință, o astfel de reglementare națională constituie un obstacol în calea liberei circulații a lucrătorilor, interzis în principiu prin articolul 39 CE.

(a se vedea punctele 59-62, 66, 71, 75, 77-80 și 84 și dispozitivul)