ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
66

În speță, reclamanta a identificat, în cererea introductivă, comportamentul pe care îl reproșează Consiliului, și anume adoptarea actelor în litigiu, a căror nelegalitate a fost constatată în Hotărârea din 6 septembrie 2013, Iran Insurance/Consiliul (T‑12/11, nepublicată, EU:T:2013:401). În plus, ea a descris și a cuantificat prejudiciul material și moral pe care pretinde că l‑a suferit ca urmare a acestor acte, și anume un prejudiciu moral, reprezentat de o atingere adusă bunei sale reputații și evaluat ex æquo et bono la un cuantum de 1 milion de euro, și un prejudiciu material, care corespunde, în primul rând, pierderii dobânzilor pe care le‑ar fi putut percepe dacă ar fi procedat la transferul și la fructificarea în Iran a fondurilor depuse în conturile sale din Uniune în cuantumuri de 2544,82 GBP (aproximativ 2850 de euro), de 17733,48 USD (aproximativ 15250 de euro) și de 421,05 USD (aproximativ 362 de euro), în al doilea rând, pierderii dobânzilor pe care le‑ar fi putut percepe dacă ar fi procedat la transferul și la fructificarea în Iran a sumelor pe care i le datorau trei societăți de asigurare sau de reasigurare în cuantumuri de 557196,09 euro, de 82222,84 GBP (aproximativ 92089 de euro) și de 1532266,95 USD (aproximativ 1317749 de euro) și, în al treilea rând, beneficiului nerealizat pe care l‑ar fi suferit ca urmare a nesubscrierii unor contracte de asigurare pentru transportul de pasageri la nivelul unui cuantum evaluat în final la 1919554,50 euro și a nesubscrierii unor contracte de asigurare pentru transportul de mărfuri la nivelul unui cuantum evaluat în final la 33945 de milioane de IRR (aproximativ 678900 de euro). În sfârșit, aceasta a explicat că prejudiciul moral și material suferit astfel era legat de adoptarea actelor în litigiu.
70

Această decizie ar reprezenta voința expresă a statelor membre de a scoate litigiile referitoare la exercitarea atribuțiilor de către agenții SATCEN atât de sub competența instanțelor naționale, cât și de sub cea a instanțelor Uniunii. SATCEN subliniază că, spre deosebite de Protocolul nr. 7 privind privilegiile și imunitățile Uniunii (JO 2010, C 83, p. 266), care prevede imunitatea de jurisdicție a funcționarilor și a agenților Uniunii supunând totodată competenței Curții litigiile dintre aceștia, pe de o parte, și instituțiile Uniunii, pe de altă parte, decizia menționată la punctul 69 de mai sus nu prevede o asemenea competență a Curții de Justiție a Uniunii Europene în ceea ce privește SATCEN.
91

În primul rând, este vorba de două rapoarte ale International Bar Association’s Human Rights Institute (IBAHRI), datate noiembrie 2011 și februarie 2014, cu privire la situația profesiilor juridice în Egipt. Raportul IBAHRI din 2011, intitulat „Justice at a Crossroads: the Legal profession and the Rule of Law in the New Egypt”, a fost stabilit ca urmare a unei anchete a acestei organizații nonguvernamentale în Egipt pe parcursul lunii iunie a anului 2011. Acesta are ca obiect, pe de o parte, să examineze dificultățile pe care avocații le‑au întâmpinat în această țară cu respectarea statului de drept și a drepturilor fundamentale înainte de evenimentele din anul 2011 și în perioada imediat următoare acestora și, pe de altă parte, să emită recomandări în vederea asigurării respectării acestor principii. Raportul IBAHRI din anul 2014, intitulat „Separating Law and Politics: Challenges to the Independence of Judges and Prosecutors in Egypt”, care se bazează pe o anchetă întreprinsă în Egipt între lunile iunie și noiembrie ale anului 2013, urmărește, la rândul său, să asigure urmarea recomandărilor din raportul IBAHRI din anul 2011 și se concentrează în special pe obstacolele în calea independenței puterii judiciare egiptene.
1

Prezentele acțiuni au ca obiect cereri de anulare a deciziilor Parlamentului European A(2015) 8324 C, A(2015) 8463 C, A(2015) 8627 C, A(2015) 8682 C, A(2015) 8594 C, A(2015) 8551 C, A(2015) 8732 C, A(2015) 8681 C, A(2015) 8334 C, A(2015) 8327 C și A(2015) 8344 C din 14 septembrie 2015, A(2015) 8656 C, A(2015) 8678 C, A(2015) 8361 C, A(2015) 8663 C, A(2015) 8360 C, A(2015) 8486 C și A(2015) 8305 C din 15 septembrie 2015, A(2015) 8602 C, A(2015) 8554 C, A(2015) 8490 C, A(2015) 8659 C, A(2015) 8547 C, A(2015) 8552 C, A(2015) 8553 C, A(2015) 8661 C, A(2015) 8684 C și A(2015) 8672 C din 16 septembrie 2015 și A(2015) 13844 C din 14 ianuarie 2016 prin care Parlamentul a respins, în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO 2001, L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76), cererile de confirmare ale reclamanților, doamna Maria Psara, doamna Tina Kristan, doamna Tanja Malle, domnul Wojciech Cieśla, domnul Staffan Dahllof, doamna Delphine Reuter, České centrum pro investigativní žurnalistiku o.p.s., domnul Harry Karanikas, doamna Crina Boros, Baltijas pētnieciskās žurnālistikas centrs Re:Baltica, domnul Balazs Toth, doamna Minna Knus‑Galán, domnul Atanas Tchobanov, domnul Dirk Liedtke, domnul Nils Mulvad, domnul Hugo van der Parre, doamna Guia Baggi, domnul Marcos García Rey, domnul Mark Lee Hunter, domnul Kristof Clerix, domnul Rui Araujo, doamna Anuška Delić, domnul Jacob Borg, doamna Matilda Bačelić și domnul Gavin Sheridan, prin care se urmărea obținerea accesului la documente ale Parlamentului care conțin informații referitoare la indemnizațiile membrilor acestuia (denumite în continuare „deciziile atacate”).
1

HH Ferries I/S, fostă Scandlines Øresund I/S, este o întreprindere comună deținută în proporție de 50 % de două societăți private, societatea daneză HH Ferries Helsingor ApS și societatea suedeză HH Ferries Helsingborg AB, fostă HH‑Ferries Helsingborg AB (denumite în continuare, împreună, „reclamantele”). De la sfârșitul lunii ianuarie a anului 2015, First State European Diversified Infrastructure Fund FCP‑SIF este unicul proprietar al HH Ferries Helsingor și al HH Ferries Helsingborg și, în consecință, unicul proprietar al HH Ferries.
37

Dispozitivul deciziei atacate, în măsura în care vizează reclamantele, are următorul cuprins: „Articolul 1 Următoarele întreprinderi au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la o încălcare unică și continuă, constând în mai multe încălcări distincte, în sectorul unităților de disc optice care acoperă întreg teritoriul SEE și care a constat în acorduri de coordonare a prețurilor: […] (f) [reclamantele], de la 23 august 2004 la 15 septembrie 2006, pentru coordonarea acestora față de Dell […] Articolul 2 Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi: […] (f) [reclamantele], răspunzătoare în solidar: 21024000 de euro.”
141

În plus, astfel cum se menționează în considerentul (273) al deciziei finale, nu au participat în etapa finală a negocierilor purtate în cadrul procedurii de cerere de ofertă decât ofertantul 2 și Capricorn, ale căror oferte erau, ambele, mai mici decât cea a reclamantei, dar cuprindeau promisiuni de finanțare. Prin urmare, oferta ofertantului 2 este cea pe care vânzătorii au comparat‑o cu oferta Capricorn. Acest lucru este confirmat de faptul că, potrivit avocaților vânzătorilor, la data de 26 februarie 2014, oferta de confirmare a ofertantului 2 era cea mai bună ofertă, deși într‑un cuantum mai puțin ridicat decât al ofertei Capricorn, și că tocmai având în vedere cuantumul mai ridicat al ofertei acesteia din urmă vânzătorii au încercat de asemenea să finalizeze vânzarea activelor Nürburgring cu Capricorn. Or, reiese din considerentul (273) al deciziei finale că atât oferta, cât și promisiunea de finanțare prezentate in fine de Capricorn erau mai ridicate decât oferta și promisiunea de finanțare prezentate de ofertantul 2.
14

Tratatul bilateral de investiții încheiat la 29 mai 2002 între Guvernul Regatului Suediei și Guvernul României privind promovarea și protejarea reciprocă a investițiilor (denumit în continuare „TBI”) a intrat în vigoare la 1 iulie 2003. Acest tratat prevedea pentru investitorii din fiecare dintre cele două țări (inclusiv pentru investițiile încheiate înainte de intrarea în vigoare a TBI) anumite măsuri de protecție atunci când investitorii dintr‑o țară investeau în cealaltă țară. Articolul 2 alineatul 3 din TBI prevede, printre altele, că „[f]iecare parte contractantă va asigura întotdeauna un tratament just și echitabil investițiilor investitorilor celeilalte părți contractante și nu va afecta, prin măsuri nerezonabile sau discriminatorii, managementul, întreținerea, folosința, posesia sau înstrăinarea acestora [de către investitorii respectivi]”. În plus, articolul 7 din TBI prevede că diferendele dintre investitori și statele semnatare sunt soluționate în special de un tribunal arbitral constituit sub egida ICSID.
25

Reclamanta arată că, în temeiul articolului 22 alineatul (1) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 58/2003, care este citat în mod expres în secțiunile 1.2.6 și 1.2.7 din anexa la Decizia 2012/838, Comisia dispunea de un termen de două luni de la data la care a fost introdusă cererea de reexaminare a deciziei serviciilor de validare pentru a adopta o decizie. Astfel, ținând seama de faptul că reclamanta introdusese cererea sa de reexaminare de către Comitetul de validare la 25 februarie 2014, Comisia trebuia, în opinia acesteia, să adopte decizia cel târziu la 25 aprilie 2014. Or, Comisia ar fi adoptat decizia atacată la mai mult de un an după această dată, cu încălcarea termenului menționat. În plus, lipsa unui răspuns al Comisiei în termenul stabilit de două luni nu ar reprezenta o decizie implicită de respingere a cererii reclamantei, în măsura în care, la 15 aprilie 2014, Comitetul de validare a adoptat prima decizie negativă, care a fost ulterior retrasă.
2

Aeroportul Frankfurt‑Hahn este situat în Germania, pe teritoriul Land Rheinland‑Pfalz (Landul Renania‑Palatinat, denumit în continuare „Landul”), la aproximativ 120 km vest de orașul Frankfurt am Main și la 115 km de aeroportul Frankfurt am Main. Până în anul 1992, situl pe care este implantat aeroportul Frankfurt‑Hahn a găzduit o bază militară. Ulterior, această bază a fost transformată în aeroport civil. La 1 aprilie 1995, Republica Federală Germania a cedat proprietatea infrastructurii către Holding Unternehmen Hahn GmbH & Co. KG (denumită în continuare „Holding Hahn”), un parteneriat public‑privat la care a participat Landul.
52

Trebuie observat că, prin faptul că a solicitat ca Tribunalul să se pronunțe cu privire la consecințele anulării deciziilor atacate declarând că contractele încheiate cu alți ofertanți pe baza acestor decizii sunt nule de drept, reclamanta urmărește să obțină o declarație privind efectele prezentei hotărâri, care ar constitui de asemenea o somație adresată Parlamentului în ceea ce privește executarea acesteia. Or, Tribunalul nu are competența de a face declarații în drept în cadrul controlului său de legalitate întemeiat pe articolul 263 TFUE (a se vedea prin analogie Ordonanța din 5 iulie 2017, EEB/Comisia, T‑448/15, nepublicată, EU:T:2017:503, punctul 40). Mai mult, potrivit unei jurisprudențe consacrate, Tribunalul nu poate să adreseze somații instituțiilor sau să se substituie acestora în cadrul controlului de legalitate întemeiat pe articolul 263 TFUE. Această limitare a controlului de legalitate se aplică în toate domeniile contencioase de competența Tribunalului (a se vedea Hotărârea din 15 iunie 2017, Bay/Parlamentul, T‑302/16, nepublicată, EU:T:2017:390, punctul 45 și jurisprudența citată; a se vedea de asemenea în acest sens Ordonanța din 12 noiembrie 1996, SDDDA/Comisia, T‑47/96, EU:T:1996:164, punctul 45, și Ordonanța din 6 mai 2013, Ethniko kai Kapodistriako Panepistimio Athinon/ECDC, T‑577/11, nepublicată, EU:T:2013:229, punctul 12). Astfel, conform articolului 264 TFUE, Tribunalul are doar posibilitatea de a anula actul contestat. În continuare, instituția în cauză are obligația, în temeiul articolului 266 TFUE, să ia măsurile impuse de executarea hotărârii Tribunalului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 martie 2008, Evropaïki Dynamiki/Comisia, T‑345/03, EU:T:2008:67, punctul 46).
297

Versiunea italiană a articolului 20 al doilea paragraf din Regulamentul nr. 501/2008 anterioară rectificării publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 18 octombrie 2012 prevedea următoarele: „Cu toate acestea, acest termen poate fi suspendat în orice moment al perioadei de șaizeci de zile de la prima înregistrare a cererii de plată, prin notificare adresată organizației contractante creditoare privind faptul că cererea acesteia nu este admisibilă, fie deoarece plata nu este exigibilă, fie pentru că cererea nu este susținută de documentele justificative solicitate pentru toate cererile suplimentare, fie pentru că statul membru estimează ca fiind necesar să primească informații suplimentare sau să procedeze la efectuarea de verificări. Termenul începe să curgă din nou de la data primirii informațiilor solicitate sau de la data verificărilor efectuate de către statul membru, care trebuie trimise sau, respectiv, efectuate în termen de treizeci de zile calendaristice de la data notificării.” [„Tale termine può tuttavia essere sospeso in qualunque momento del periodo di 60 giorni successivo alla prima registrazione della domanda di pagamento, mediante notifica all’organizzazione contraente creditrice che la domanda non è ricevibile, in quanto il credito non è esigibile oppure la domanda non è corredata dei documenti giustificativi necessari per le domande successive o lo Stato membro ritiene necessario richiedere informazioni supplementari o procedere a verifiche. Il termine decorre nuovamente a partire dalla data di ricevimento delle informazioni richieste o dalla data delle verifiche effettuate dallo Stato membro, che devono essere trasmesse o rispettivamente effettuate entro un termine di 30 giorni di calendario a decorrere dalla notifica.”]
92

În această privință, trebuie să se arate că mai multe dispoziții ale Regulamentelor nr. 320/2006 și nr. 968/2006 atestă importanța pe care legiuitorul Uniunii a acordat‑o situației ocupării forței de muncă în regiunile vizate de restructurarea industriei zahărului. Cu titlu de exemplu, din articolul 3 alineatul (3) litera (c) și din articolul 3 alineatul (4) litera (c) din Regulamentul nr. 320/2006 rezultă că dezafectarea integrală și dezafectarea parțială a instalațiilor de producție necesită adoptarea unor măsuri care să faciliteze reîncadrarea forței de muncă. În plus, în cazul unei dezafectări parțiale, articolul 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 968/2006 coroborat cu articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 320/2006 autorizează menținerea instalațiilor de producție pentru a fi reafectate fabricării unor produse diferite de cele care intră sub incidența OCP zahăr (a se vedea punctul 61 de mai sus), permițând astfel menținerea locurilor de muncă în fostele amplasamente de producție a zahărului. În același mod, articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 968/2006 interpretat în lumina considerentului (4) al aceluiași regulament autorizează, în cazul unei dezafectări integrale, menținerea unor instalații, altele decât cele necesare producției de zahăr, de glucoză sau de sirop de inulină sau care sunt direct legate de fabricarea acestor produse, ca de exemplu instalațiile de condiționare, care sunt utilizate și nu sunt destinate să fie dezafectate și înlăturate din motive de protecție a mediului (a se vedea punctul 60 de mai sus).
13

În expunerea de motive atașată la scrisoarea din 27 martie 2015 (denumită în continuare „expunerea de motive referitoare la actele atacate”), Consiliul se întemeia pe următoarele decizii naționale: în primul rând, o ordonanță a Secretary of State for the Home Department (ministrul internelor din Regatul Unit, denumit în continuare „Home Secretary”) din 29 martie 2001 de modificare a UK Terrorism Act 2000 (Legea Regatului Unit din 2000 privind terorismul) și de interzicere a Hamas‑Izz al‑Din al‑Qassem, considerat o organizație implicată în acte de terorism (denumită în continuare „decizia Home Secretary”), în al doilea rând, o decizie a United States Secretary of State (secretarul de stat american, Statele Unite) din 8 octombrie 1997 care califică Hamas, în sensul Immigration and Nationality Act (Legea Statelor Unite privind imigrarea și cetățenia, denumită în continuare „INA”), drept organizație teroristă străină (denumită în continuare „decizia americană din 1997”), în al treilea rând, o decizie a secretarului de stat american din 31 octombrie 2001 adoptată în temeiul Executive Order no 13224 (Decretul prezidențial nr. 13224) (denumită în continuare „decizia americană din 2001”) și, în al patrulea rând, o decizie din 23 ianuarie 1995 adoptată în temeiul Executive Order no 12947 (Decretul prezidențial nr. 12947) (denumită în continuare „decizia americană din 1995”).
117

Or, astfel cum rezultă în mod formal din ansamblul primelor nouă CDD‑uri încheiate între reclamant și șeful Misiunii Eulex Kosovo, care cuprind toate, la începutul primei pagini, mențiunea „Contract of employment for international staff”, reclamantul a fost angajat ca „agent internațional” în sensul punctului 4a din Comunicarea C(2009) 9502.
80

Mai mult, trebuie adăugat în ceea ce privește înscrierile în litigiu că la data adoptării lor existau surse de informare cu caracter public, astfel cum a arătat în mod întemeiat Consiliul în ședință, în special un articol din The New York Times din 7 iunie 2010 intitulat „Companies Linked to IRISL”, care conținea lista a 66 de întreprinderi, printre care reclamanta și HDSL, care aveau o legătură cu IRISL și cărora aceasta din urmă le‑ar fi transferat nave.
82

Inexistența unei asemenea interdicții rezultă și din hotărârea pronunțată în recurs, în care Curtea a statuat următoarele: „88. [T]rebuie arătat că din cuprinsul articolului 53 și al articolului 53d alineatul (1) din Regulamentul nr. 1605/2002, precum și din cel al articolului 58 alineatul (1) din Regulamentul nr. 966/2012 […] rezultă că Comisia poate să execute bugetul Uniunii încredințând sarcini de execuție bugetară, printre altele, unor organizații internaționale. 89. Rezultă din aceste dispoziții că, atunci când Comisia urmărește să adopte, în acest sens, o decizie de încredințare a sarcinilor de execuție bugetară unei entități determinate, ea are datoria de a se asigura că respectiva entitate are calitatea de organizație internațională. 90. În plus, atunci când, ulterior adoptării unei decizii de încredințare a sarcinilor de execuție bugetară unei entități determinate în calitate de organizație internațională, Comisia adoptă decizii precum [decizia în litigiu], pe baza unor elemente care sunt, în opinia sa, de natură să repună în discuție această calitate, respectivele decizii trebuie să fie justificate atât în drept, cât și în fapt.”
304

Pe de o parte, FFT subliniază că, în considerentul (155) al Deciziei 2011/276/UE a Comisiei din 26 mai 2010 privind ajutorul de stat sub forma unui acord fiscal tranzacțional pus în aplicare de Belgia în favoarea societății Umicore SA (fostă „Union Minière SA”) [ajutor de stat C 76/03 (ex NN 69/03)] (JO 2011, L 122, p. 76, denumită în continuare „decizia Umicore”), Comisia a recunoscut că administrațiile fiscale naționale ar trebui să beneficieze de o marjă de apreciere în evaluarea prețurilor de transfer. Or, pretinsul avantaj în favoarea FFT nu ar fi disproporționat și ar rezulta numai din această marjă de apreciere.
253

În ceea ce privește argumentul potrivit căruia SMBV nu utiliza drepturile de proprietate intelectuală aferente activității de prăjire direct pe piață, Comisia a explicat, în considerentele (310)-(313) ale deciziei atacate, că, mai întâi, în cadrul raportului specific dintre Alki și SMBV, valoarea drepturilor de proprietate intelectuală aferente activității de prăjire nu era „exploatată” de întreprinderea cu activitate de prăjire, și anume de SMBV. Potrivit Comisiei, interesul know‑how‑ului aferent activității de prăjire și al curbelor de prăjire consta în garantarea unui gust uniform asociat mărcii și diferitor sale produse. Aceasta a dedus de aici că valoarea know‑how‑ului aferent activității Starbucks de prăjire a cafelei și a curbelor de prăjire era „exploatată” numai atunci când produsele Starbucks erau vândute de magazine cu marca Starbucks. În plus, Comisia a susținut că know‑how‑ul aferent activității de prăjire a cafelei și curbele de prăjire nu generau în sine o valoare constantă pentru întreprinderea cu activitate de prăjire în cazul în care acestea nu puteau fi exploatate pe piață. În opinia sa, în cazul SMBV, know‑how‑ul aferent activității de prăjire a cafelei și curbele de prăjire „[păreau]” să constituie o documentație tehnică conform căreia activitatea de prăjire ar trebui să se desfășoare ca urmare a preferinței sau a alegerii cumpărătorului. Faptul că documentația tehnică prevăzută de Alki cu privire la procesul de prăjire și, în special, curbele de prăjire a cafelei permit SMBV să prăjească cafea care este vândută sub marca Starbucks nu aducea, potrivit Comisiei, niciun beneficiu SMBV sub aspectul creșterii vânzărilor sau al prețului de vânzare, având în vedere că, în principiu, SMBV nu își vindea producția către consumatorii finali care apreciau marca Starbucks. În sfârșit, Comisia a adăugat că SMBV își vindea practic întreaga producție magazinelor aflate sub franciză Starbucks și că aceasta nu exploata, așadar, direct pe piață drepturile de proprietate intelectuală aferente activității de prăjire.
289

În plus, astfel cum arată Comisia, reclamanta nu contestă faptul că închiria bunurile imobile necesare producției de substanțe chimice pe care nu le‑a achiziționat, care constituiau restul de 40 % deținut de Via Chem Slovakia. Or, împrejurarea că nu deținea, ci închiria, potrivit afirmației sale, la prețul pieței, aceste bunuri imobile nu modifica în niciun fel faptul că le putea utiliza în beneficiul său în scopul continuării activităților desfășurate anterior de NCHZ.
32

Dispozitivul deciziei atacate, în măsura în care vizează reclamanta, are următorul cuprins: „Articolul 1 Următoarele întreprinderi au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la o încălcare unică și continuă, constând în mai multe încălcări distincte, în sectorul unităților de disc optice care acoperă întreg teritoriul SEE și care a constat în acorduri de coordonare a prețurilor: […] (h) [reclamanta], de la 14 februarie 2008 la 28 octombrie 2008, pentru coordonarea sa față de Dell și HP. Articolul 2 Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi: […] (h) [reclamanta]: 7146000 de euro.”