CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JÁN MAZÀK

prezentate la 28 iunie 2007 ( 1 )

Cauza C-132/05

Comisia Comunităților Europene

împotriva

Republicii Federale Germania

„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Regulamentul (CEE) nr. 2081/92 — Protecția indicațiilor geografice și a denumirilor de origine ale produselor agricole și alimentare — Brânză «Parmigiano Reggiano» — Utilizarea denumirii «parmesan» — Obligația unui stat membru de a sancționa din oficiu utilizarea abuzivă a unei denumiri de origine protejate”

1. În prezenta cauză, Comisia solicită Curții să constate, potrivit articolului 226 CE, că, prin refuzul formal de a sancționa, pe teritoriul său, comercializarea de brânzeturi sub denumirea „parmesan” care nu îndeplinesc cerințele caietului de sarcini al denumirii de origine protejate (denumită în continuare „DOP”) „Parmigiano Reggiano”, Republica Federală Germania încalcă articolul 13 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2081/92 al Consiliului din 14 iulie 1992 privind protecția indicațiilor geografice și a denumirilor de origine ale produselor agricole și alimentare ( 2 ) (denumit în continuare „regulamentul de bază”).

2. Întrebarea este dacă protecția acordată DOP înregistrate „Parmigiano Reggiano” se extinde și la termenul german „Parmesan”. Această întrebare reprezintă aspectul central al prezentei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, introdusă de Comisie împotriva Republicii Federale Germania.

3. Mai mult, prezenta cauză ridică de asemenea problema măsurilor pe care statele membre sunt obligate să le adopte pentru a pune în practică protecția furnizată de regulamentul de bază. Presupunând că protecția conferită DOP înregistrate „Parmigiano Reggiano” se extinde și asupra termenului german „Parmesan”, trebuie să se stabilească dacă un stat membru este obligat să sancționeze din oficiu o încălcare a regulamentului de bază precum comercializarea sub denumirea „parmesan” a unor brânzeturi care nu sunt conforme caietului de sarcini al denumirii „Parmigiano Reggiano”.

I — Protecția denumirii „Parmigiano Reggiano” în dreptul comunitar

A — Regulamentul nr. 2081/92

4. Articolul 2 din Regulamentul nr. 2081/92 prevede: „(1) Protecția comunitară a denumirilor de origine și a indicațiilor geografice ale produselor agricole și alimentare se va obține în conformitate cu prezentul regulament. (2) În sensul prezentului regulament: (a) «denumire de origine» reprezintă numele unei regiuni, al unui loc specific sau, în cazuri excepționale, al unei țări, utilizat pentru descrierea unui produs agricol sau alimentar: — originar din această regiune, loc specific sau țară și — a cărui calitate sau ale cărui caracteristici sunt în mod esențial sau exclusiv datorate unui anumit mediu geografic, cu factorii săi naturali și umani inerenți și ale cărui producție, prelucrare și preparare au loc în aria geografică delimitată; […]” [traducere neoficială]

5. Articolul 3 alineatul (1) prevede: „Denumirile devenite generice nu pot fi înregistrate. În sensul prezentului regulament, prin «denumire devenită generică» se înțelege denumirea unui produs agricol sau alimentar care, chiar dacă se raportează la locul sau la regiunea unde acest produs agricol sau alimentar a fost inițial produs sau comercializat, a devenit denumirea comună a unui produs agricol sau alimentar. Pentru a stabili dacă o denumire a devenit sau nu generică, se va ține cont de toți factorii, în special de: — situația existentă în statul membru de unde provine numele și cea existentă în zonele de consum, — situația existentă în alte state membre, — legislațiile naționale sau comunitare relevante. În cazul în care, urmând procedura prevăzută la articolele 6 și 7, o cerere de înregistrare este respinsă din cauza unei denumiri devenite generice, Comisia va publica respectiva decizie în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene. […]” [traducere neoficială]

6. Articolul 10 prevede: „(1) Statele membre garantează faptul că în termen de maximum șase luni de la intrarea în vigoare a prezentului regulament au fost puse la punct structurile de control, al căror rol este acela de a asigura că produsele agricole și alimentare care poartă o denumire protejată îndeplinesc cerințele stabilite în caietul de sarcini. […] (4) Dacă o autoritate de control desemnată și/sau un organism privat dintr-un stat membru constată că un produs agricol sau alimentar, care poartă o denumire de origine protejată în statul membru respectiv, nu îndeplinește cerințele stabilite în caietul de sarcini, acestea vor lua măsurile necesare pentru a asigura respectarea prezentului regulament. Ele vor informa statul membru cu privire la măsurile luate în cursul efectuării controalelor. Părțile interesate trebuie să fie notificate cu privire la toate deciziile luate. […]” [traducere neoficială]

7. Articolul 13 prevede: „(1) Denumirile înregistrate sunt protejate împotriva: […] (b) utilizării abuzive, imitării sau evocării, chiar dacă originea adevărată a produsului este indicată sau dacă denumirea protejată este tradusă sau însoțită de expresii precum «gen», «tip», «metodă», «stil», «imitație» sau o altă expresie similară; […] În cazul în care o denumire înregistrată cuprinde denumirea considerată generică a unui produs agricol sau alimentar, utilizarea acestei denumiri generice nu este considerată a fi contrară dispozițiilor prevăzute la primul paragraf litera (a) sau (b). […] (3) Denumirile protejate nu pot deveni generice.” [traducere neoficială]

B — Înregistrarea denumirii „Parmigiano Reggiano”

8. Denumirea „Parmigiano Reggiano” a fost înregistrată ca denumire de origine potrivit articolului 2 și titlului A din Anexa la Regulamentul (CE) nr. 1107/96 ( 3 ) al Comisiei (denumit în continuare „regulamentul de înregistrare”) începând cu 21 iunie 1996.

9. Denumirea „Parmigiano Reggiano” a fost înregistrată potrivit procedurii simplificate prevăzute la articolul 17 din regulamentul de bază. Această procedură simplificată a fost aplicată doar înregistrărilor solicitate în termen de șase luni de la momentul intrării în vigoare a regulamentului de bază. Obiectivul acesteia consta în conferirea unei protecții la nivelul întregii Comunități acelor denumiri care existau deja înainte de intrarea în vigoare a regulamentului de bază, fie deoarece beneficiau de o protecție juridică potrivit dreptului național al statelor membre, fie, în cazul statelor membre în care nu exista un sistem de protecție, deoarece acestea fuseseră confirmate prin utilizare. În cadrul procedurii simplificate, o înregistrare este exceptată de la etapa opoziției prevăzută la articolul 7 din regulamentul de bază conform procedurii normale.

II — Procedura precontencioasă

10. Ca urmare a unei reclamații din partea mai multor operatori economici, Comisia, prin scrisoarea din 15 aprilie 2003, a solicitat autorităților germane să dea instrucțiuni clare organelor responsabile de combaterea fraudelor pentru a face să înceteze comercializarea pe teritoriul german a produselor denumite „parmesan” neconforme cu caietul de sarcini al denumirii înregistrate „Parmigiano Reggiano”. Întrucât termenul „parmesan” reprezintă, în opinia Comisiei, traducerea denumirii înregistrate „Parmigiano Reggiano”, utilizarea acestuia ar constitui o încălcare a articolului 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază.

11. În răspunsul său, guvernul german a afirmat că, deși termenul „parmesan” este la origine legat din punct de vedere istoric de regiunea Parma, acesta devenise o denumire generică referitoare la brânzeturi dure de diverse proveniențe, rase sau destinate a fi rase. În consecință, termenul „parmesan” este diferit de această denumire, „Parmigiano Reggiano”, iar utilizarea sa nu constituie o încălcare a regulamentului de bază.

III — Procedura în fața Curții și cererile părților

12. Întrucât părțile și-au păstrat aceleași poziții pe parcursul procedurii precontencioase, Comisia a decis introducerea prezentei acțiuni la Curte și solicită acestei instanțe: — să constate că Republica Federală Germania a încălcat obligațiile care îi revin potrivit articolului 13 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CEE) nr. 2081/92 al Consiliului din 14 iulie 1992 privind protecția indicațiilor geografice și a denumirilor de origine ale produselor agricole și alimentare prin refuzul formal de a sancționa, pe teritoriul său, utilizarea denumirii „parmesan” pe etichetele produselor care nu îndeplinesc cerințele caietului de sarcini al DOP „Parmigiano Reggiano”, favorizând astfel utilizarea abuzivă a renumelui de care se bucură produsul autentic protejat la nivelul întregii Comunități; — să oblige Republica Federală Germania la plata cheltuielilor de judecată.

IV — Considerații preliminare

13. În prezenta cauză va fi necesar mai întâi să se stabilească dacă utilizarea termenului„parmesan” pentru etichetarea produselor neconforme cu caietul de sarcini al DOP „Parmigiano Reggiano” de către operatorii economici în Germania constituie o încălcare a articolului 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază. În acest context, Republica Federală Germania s-a apărat invocând în special faptul că denumirea „parmesan” a devenit generică și că, în consecință, nu poate fi protejată prin înregistrarea DOP „Parmigiano Reggiano”.

14. Vom examina în continuare dacă Republica Federală Germania a încălcat obligațiile care îi revin potrivit articolului 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază prin neluarea din oficiu a măsurilor necesare într-o situație care, în opinia Comisiei, constituie o încălcare a dreptului comunitar de către particulari, mai precis, utilizarea termenului „parmesan” pentru etichetarea produselor neconforme cu caietul de sarcini al DOP „Parmigiano Reggiano”. Răspunsul la această întrebare va permite clarificarea întinderii obligației impuse statelor membre potrivit regulamentului de bază de a asigura respectarea regulamentului pe teritoriul acestora.

V — Cu privire la aspectul dacă termenul „parmesan” este protejat în urma înregistrării DOP „Parmigiano Reggiano”

A — Principalele argumente ale părților

1. Comisia

15. Comisia, sprijinită de guvernul italian, susține că termenul „parmesan” constituie traducerea exactă a denumirii de origine „Parmigiano Reggiano”. Traducerea, asemenea denumirii de origine în limba statului de origine, ar fi rezervată în mod exclusiv produselor conforme cu cerințele obligatorii ale caietului de sarcini. Istoricul denumirii „Parmigiano Reggiano” demonstrează strânsa legătură dintre brânzeturi, regiunea unde sunt produse și denumirea „parmesan”, care nu ar fi în niciun caz o denumire generică.

16. Cu toate acestea, chiar dacă termenul „parmesan” nu ar fi considerat traducerea DOP complete „Parmigiano Reggiano”, acest termen ar constitui totuși traducerea literală a cuvântului „parmigiano” în franceză, limbă prin intermediul căreia a trecut cu mai multe secole în urmă în limba germană și în alte limbi. Traducerea elementului constitutiv „parmigiano” este protejată deoarece, potrivit dreptului comunitar, înregistrarea unei denumiri care cuprinde mai mulți termeni conferă aceeași protecție atât elementelor constitutive, cât și denumirii compuse în ansamblul său. Astfel, regulamentul de bază nu impune înregistrarea fiecăruia dintre elementele constitutive care sunt susceptibile de a fi protejate în cadrul denumirii compuse, însă pornește de la principiul că fiecare element este protejat. Aceasta înseamnă că, în cazul în care termenul „parmesan” nu este considerat traducerea DOP „Parmigiano Reggiano”, ci doar traducerea literală a elementului său constitutiv „parmigiano”, traducerea acestuia „parmesan” este protejată în mod necesar ca o consecință a protejării denumirii „Parmigiano Reggiano”.

17. Doar atunci când statul membru respectiv arată Comisiei, în cursul procedurii de înregistrare a unei denumiri compuse, că nu este solicitată protecția pentru anumite părți ale denumirii, un element constitutiv izolat al unei denumiri compuse nu ar beneficia de protecția conferită de regulamentul de bază. În aceste condiții, Comisia ar fi trebuit să ia în considerare aspectul respectiv în momentul adoptării regulamentului de înregistrare prin declararea într-o notă de subsol a faptului că protecția unui anumit element constitutiv al unei denumiri compuse nu a fost solicitată. În cazul denumirii de origine „Parmigiano Reggiano”, niciunul dintre cele două elemente constitutive nu a făcut totuși obiectul unei note de subsol.

18. Mai mult, nu există motive valide care să sprijine punctul de vedere al Republicii Federale Germania conform căruia denumirea „Parmigiano”, atunci când este utilizată separat, trebuie privită ca o denumire generică, în sensul articolului 3 din regulamentul de bază, pe care consumatorul nu o asociază cu o anumită zonă geografică. În plus, traducerea „parmesan” nu a evoluat până la a deveni o denumire generică.

19. Desigur, o denumire geografică ar putea, în timp și pe măsură ce este utilizată, să devină o denumire generică, în sensul că ar putea fi privită de consumatori ca o indicație a unui anumit tip de produs mai degrabă decât ca o indicare a provenienței geografice a produsului, după cum s-a întâmplat, de exemplu, în cazul denumirilor „Camembert” și „Brie”.

20. Cu toate acestea, în prezenta cauză, Comisia arată că, din punct de vedere istoric, există întotdeauna o strânsă legătură între regiunea geografică specifică din Italia de unde provine acest tip de brânzeturi și termenul „parmesan”, ceea ce demonstrează că acest termen nu și-a pierdut niciodată conotația geografică. În consecință, termenul „parmesan” nu este o denumire generică care să poată fi distinsă de DOP „Parmigiano Reggiano”.

21. Dacă denumirea „parmesan” era într-adevăr un termen neutru, lipsit de o asemenea conotație, nu ar exista o explicație plauzibilă pentru eforturile producătorilor de bunuri de imitație de a stabili prin cuvinte sau imagini o legătură între produsele lor și Italia.

22. Mai mult, faptul că, până în anul 2000, brânzeturile denumite „parmesan”, neconforme cu cerințele obligatorii ale caietului de sarcini al „Parmigiano Reggiano” au fost fabricate pe teritoriul italian nu înseamnă că acest termen constituia în Italia o denumire generică pentru brânzeturile dure de diverse proveniențe, deoarece brânzeturile respective erau destinate exclusiv exportului către țările în care termenul „parmesan” nu beneficia de nicio protecție specifică, potrivit principiului teritorialității protecției. Oricum, doar începând cu 21 iunie 1996, data intrării în vigoare a regulamentului de înregistrare, denumirea „Parmigiano Reggiano” beneficiază de protecție la nivel comunitar.

23. Utilizarea denumirii „parmesan” pentru brânzeturi neconforme cu caietul de sarcini al „Parmigiano Reggiano” ar constitui oricum o evocare a acestei DOP, fapt interzis de articolul 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază.

24. În consecință, punerea în circulație, sub denumirea „parmesan”, a unor brânzeturi neconforme cu caietul de sarcini obligatoriu ar constitui o încălcare a articolului 13 alineatul (1) litera (b) din regulament.

2. Guvernul german

25. Guvernul german, sprijinit de guvernele danez și austriac, susține că „parmesan” nu constituie traducerea DOP „Parmigiano Reggiano” în germană, ci o denumire generică utilizată pentru desemnarea unei categorii de brânzeturi dure, rase sau destinate a fi rase, care cuprinde, printre altele, „Parmigiano Reggiano”.

26. O denumire de origine face obiectul protecției conferite de articolul 13 din regulamentul de bază în forma exactă în care este înregistrată. Nu ar putea fi dedusă o concluzie contrară din Hotărârea Curții din 9 iunie 1998, Chiciak și Fol ( 4 ).

27. Întrucât, chiar potrivit Comisiei, „parmesan” este traducerea termenului „Parmigiano”, utilizarea cuvântului „parmesan” nu încalcă protecția conferită denumirii „Parmigiano Reggiano” de articolul 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază.

28. Mai mult, în contextul hotărârii Curții în cauza Bigi ( 5 ), guvernul italian a confirmat expres că în mod intenționat nu a înregistrat denumirea „Parmigiano”. În aceste condiții, în lipsa unei înregistrări, denumirea „parmigiano” nu ar putea beneficia, în sine, de protecție în temeiul dreptului comunitar.

29. În această privință, ar trebui subliniat că, astfel cum arată situația din Italia și din alte state membre, precum și legislațiile naționale și comunitare, termenul „parmigiano” ar trebui considerat, în ipoteza în care este utilizat singur, o denumire generică în sensul articolului 3 din regulamentul de bază. În consecință, potrivit articolului 13 alineatul (1) teza a doua din regulamentul de bază, termenul „parmigiano” nu poate beneficia de protecția conferită de regulamentul de bază din cauza caracterului său generic.

30. Oricum, determinant în contextul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor este aspectul dacă termenul „parmesan” trebuie considerat ca o denumire generică în Germania și este evident că, în Germania, termenul „parmesan” a fost dintotdeauna o denumire generică a brânzeturilor dure, rase sau destinate a fi rase.

31. În subsidiar, guvernul german susține că, presupunând chiar că termenul „Parmigiano” nu ar fi considerat o denumire generică, utilizarea traducerii „parmesan” tot nu ar constitui în mod automat o utilizare abuzivă a DOP „Parmigiano Reggiano”. Utilizarea traducerii unei DOP și, a fortiori, a elementelor individuale ale unei DOP ar constitui o încălcare a articolului 13 alineatul (1) litera (b) doar dacă această traducere constituie în fapt o evocare a acestei DOP.

32. O asemenea evocare nu ar fi existat în cazul termenului „parmesan”, care ar fi suferit o evoluție independentă de respectiva denumire, „Parmigiano Reggiano”, și pe parcursul secolelor a devenit o denumire generică în limbajul curent al consumatorilor. Această evoluție este specifică denumirii menționate și a survenit în Germania și în alte state membre. În consecință, utilizarea termenului „parmesan” nu constituie nici o utilizare abuzivă și nici o evocare a DOP „Parmigiano Reggiano”.

B — Analiza

1. Principiul: o protecție extinsă

33. Rezultă din înregistrarea denumirii „Parmigiano Reggiano” că utilizarea acesteia este rezervată exclusiv producătorilor prezenți într-o regiune geografică limitată din Italia și care produc aceste brânzeturi în conformitate cu cerințele obligatorii ale caietului de sarcini al respectivei DOP.

34. Întinderea protecției conferite DOP potrivit dreptului comunitar este vastă ( 6 ). Această protecție este prevăzută la articolul 13 din regulamentul de bază. Conform articolului 13 alineatul (1) litera (b), o denumire înregistrată este protejată împotriva oricărei utilizări abuzive, imitări sau evocări, chiar dacă originea adevărată a produsului este indicată sau dacă denumirea protejată este tradusă sau însoțită de expresii precum „gen”, „tip”, „metodă”, „precum produs în”, „imitație” sau altă expresie similară.

2. Limitarea: caracterul generic al unei denumiri

35. O limitare importantă a întinderii protecției acordate DOP înregistrate constă în faptul că denumirile generice intră în sfera de aplicare a protecției conferite de regulamentul de bază.

36. Potrivit articolului 3 alineatul (1) din regulamentul de bază, „[î]n sensul prezentului regulament, prin «denumire devenită generică» se înțelege denumirea unui produs agricol sau alimentar care, chiar dacă se raportează la locul sau la regiunea unde acest produs agricol sau alimentar a fost inițial produs sau comercializat, a devenit denumirea comună a unui produs agricol sau alimentar”.

37. Astfel, cu privire la indicațiile geografice, aceasta implică un proces de generalizare sau de erodare a unei denumiri care se referă la un loc, cel mai adesea acela unde un produs alimentar dat a fost produs inițial. Exemple de denumiri geografice care au suferit un asemenea proces sunt „Roquefort” (denumită potrivit numelui unui sat francez) sau „brânză Edam” (denumită potrivit unui oraș din Țările de Jos).

38. Conform regulamentului de bază, caracterul generic al unui termen este menționat în trei împrejurări. În primul rând, regulamentul prevede că termenii generici nu pot fi înregistrați [articolul 3 alineatul (1)]; în al doilea rând, denumirile protejate nu pot deveni generice [articolul 13 alineatul (3)]; în al treilea rând, elementele generice ale unei denumiri înregistrate nu sunt protejate [articolul 13 alineatul (1) teza a doua].

39. În prezenta cauză nu sunt puse în discuție prima și a doua chestiune, referitoare la întinderea articolului 3 alineatul (1) și respectiv, a articolului 13 alineatul (1), întrucât ceea ce a fost înregistrat este denumirea „Parmigiano Reggiano”, care nu este considerată generică în sine și a cărei înregistrare nu a fost contestată.

40. În prezenta cauză se susține că termenii „parmesan” și „Parmigiano” sunt generici, însă nu este făcută nicio afirmație de acest gen cu privire la DOP înregistrată „Parmigiano Reggiano” în ansamblul său. Astfel, în contextul articolului 13 alineatul (1) teza a doua, care exclude protecția elementelor generice din DOP compuse, se ridică problema caracterului generic în prezenta cauză. Contextul juridic este diferit de cel existent în cauzele Feta, al căror obiect consta în caracterul generic al denumirii a cărei înregistrare s-a solicitat.

3. Cu privire la aspectul dacă termenul „parmesan” intră în sfera de aplicare a protecției în temeiul articolului 13 din regulamentul de bază

41. O denumire este de obicei înregistrată în limba statului de origine al DOP. Astfel, Republica Franceză a înregistrat, de exemplu, DOP „Camembert de Normandie”, iar Germania DOP „Altenburger Ziegenkäse”. Traducerile acestor DOP în toate celelalte limbi oficiale ale UE nu sunt înregistrate separat, cu excepția situației când mai multe limbi sunt utilizate în zona de producție a bunurilor care beneficiază de DOP. În acest caz, DOP va fi în mod normal înregistrată în limbile utilizate în zona de producție a bunurilor care beneficiază de DOP.

42. Deoarece, ca regulă generală, traducerile DOP nu sunt înregistrate, aceasta ridică întrebarea dacă o traducere a unei DOP este protejată în aceeași măsură precum DOP însăși. Reiese din modul de redactare a articolului 13 alineatul (1) litera (b) („chiar dacă […] denumirea protejată este tradusă”) faptul că traducerile DOP înregistrate sunt în principiu protejate în aceeași măsură precum DOP în limba originală. Mai mult, această abordare este confirmată, în opinia noastră, de Hotărârea Bigi, în care Curtea a considerat că protecția conferită de articolul 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază se aplică în același mod traducerilor DOP ( 7 ).

43. Cu toate acestea, regulamentul de bază nu conține prevederi în privința modului de determinare a ceea ce constituie o traducere a unei DOP. Această întrebare nu este susceptibilă de a ridica adesea probleme în măsura în care, în majoritatea cazurilor, DOP fie nu va fi tradusă, ci va fi utilizată în forma din limba statului de origine al DOP, fie traducerea va fi atât de literală, încât nu ar putea da naștere niciunei îndoieli.

44. Nu aceasta este situația în cauza de față. În timp ce este cert faptul că denumirea „Parmigiano Reggiano” a fost înregistrată potrivit procedurii simplificate prevăzute la articolul 17 din regulamentul de bază și că aceasta beneficiază de protecția prevăzută la articolul 13 din regulamentul de bază, se dezbate problema dacă termenul „parmesan” ar trebui considerat drept traducerea, în sensul regulamentului de bază, a DOP „Parmigiano Reggiano” și, în consecință, ar trebui să beneficieze de protecția conferită de regulamentul de bază.

45. În Hotărârea Bigi ( 8 ), problema dacă termenul „parmesan” era traducerea corectă a denumirii „Parmigiano Reggiano” a fost deferită Curții pe calea unei excepții de inadmisibilitate.

46. Avocatul general Léger a considerat că, dată fiind evoluția istorică și etimologică a denumirii, s-ar putea considera că termenul „parmesan” a fost mai mult traducerea „fidelă” decât literală a DOP și că termenii „Parmigiano” sau „parmesan” și „Parmigiano Reggiano” se confundau sau erau echivalenți ( 9 ).

47. Cu toate acestea, Curtea a indicat pur și simplu că majoritatea statelor membre care au prezentat observații scrise ( 10 ) considerau că termenii „Parmigiano Reggiano” și„parmesan” erau echivalenți și au declarat că nu era deloc clar faptul că termenul „parmesan” devenise o denumire generică ( 11 ). În acest temei, Curtea a respins excepția de inadmisibilitate invocată de Germania.

48. În contextul prezentei cauze trebuie subliniat că părțile nu contestă că termenul „parmesan” nu este traducerea literală în germană a denumirii „Parmigiano Reggiano”, însă acesta este un termen derivat din traducerea în franceză a termenului „Parmigiano”, un element constitutiv al DOP „Parmigiano Reggiano”. Cu toate acestea, ceea ce se contestă, după cum admite Comisia, este aspectul dacă termenul „parmesan” este de asemenea traducerea în germană, împrumutată din limba franceză, a denumirii de origine „Parmigiano Reggiano”.

49. În opinia noastră, pentru ca termenul „parmesan” să fie considerat o traducere a denumirii „Parmigiano Reggiano” în înțelesul articolului 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază, acești doi termeni trebuie considerați în general de consumatori ca fiind echivalenți.

50. În timp ce citatele furnizate de Comisie în cursul procedurii arată că termenul „parmesan” a provenit inițial din denumirea „Parmigiano”, care desemna brânzeturi produse în regiunea Parma, acestea nu demonstrează că termenul „parmesan” este considerat în continuare ca echivalent al denumirii „Parmigiano Reggiano”, care se referă exclusiv la un anumit tip de brânzeturi produse în regiunea Emilia-Romagna. Ambalajele prezentate de Comisie demonstrează doar că este posibil ca unii consumatori să asocieze termenul „parmesan” cu Italia, țara de origine a DOP „Parmigiano Reggiano”.

51. Cu toate acestea, Germania susține, în sprijinul argumentului său conform căruia termenul „parmesan” nu constituie traducerea DOP „Parmigiano Reggiano”, în special că, într-o convenție bilaterală dintre Italia și Austria din 1954, denumirea „Parmigiano Reggiano” a fost tradusă în germană prin „Parmigiano Reggiano”, și nu prin „parmesan”. Deși această convenție nu mai este în vigoare, deoarece a fost înlocuită de regulamentul de bază, aceasta constituie o dovadă materială a modului în care denumirea „Parmigiano Reggiano” a fost tradusă în germană, prin acord reciproc între Italia și Austria, după ce legiuitorul italian a decis protejarea denumirii „Parmigiano Reggiano” prin lege.

52. În opinia noastră, probele prezentate de părți nu ne permit să concluzionăm cu certitudine că termenul „parmesan” este echivalentul și, în consecință, traducerea denumirii „Parmigiano Reggiano”. Poate fi stabilit cu certitudine doar că termenii „parmesan” și „Parmigiano” sunt echivalenți și, prin urmare, fiecare reprezintă traducerea celuilalt.

53. Oricum, indiferent dacă termenul „parmesan” reprezintă sau nu reprezintă traducerea DOP „Parmigiano Reggiano”, considerăm că termenul „parmesan” ar putea constitui o evocare a DOP „Parmigiano Reggiano” în sensul articolului 13 alineatul (1) litera (b) și, în consecință, poate beneficia de protecția conferită de regulamentul de bază DOP „Parmigiano Reggiano”.

54. Articolul 13 alineatul (1) litera (b) interzice „evocarea” unei DOP „chiar dacă originea adevărată a produsului este indicată”.

55. Curtea a considerat că termenul „evocare”, care figurează la articolul 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază, acoperă ipoteza în care termenul utilizat pentru a desemna un produs încorporează o parte a unei denumiri protejate, astfel încât consumatorului, în prezența denumirii produsului, îi este indusă ca imagine de referință marfa care beneficiază de respectiva denumire ( 12 ).

56. Potrivit jurisprudenței Curții, este posibilă evocarea unei DOP în lipsa oricărui risc de confuzie între produsele în cauză chiar și atunci când nicio protecție comunitară nu ar fi aplicabilă elementelor denumirii de referință pe care le reia terminologia în litigiu ( 13 ). Indicarea originii veritabile a produsului pe ambalajul acestuia nu are nicio incidență asupra aspectului dacă a avut loc o utilizare abuzivă, o imitare sau o evocare, după cum prevede în mod expres articolul 13 alineatul (1) litera (b) ( 14 ).

57. Atunci când Curtea a fost chemată să se pronunțe dacă utilizarea mărcii „Cambozola” trebuia apreciată ca fiind o evocare a DOP „Gorgonzola”, Curtea a considerat similitudinile vizuale (produsele în cauză erau brânzeturi moi cu mucegai de culoare albastră, care nu diferă ca aspect exterior de „Gorgonzola”) și similitudinile fonetice (termenul utilizat pentru a desemna aceste produse se termină prin aceleași două silabe și conține același număr de silabe) ca fiind elemente esențiale pentru stabilirea existenței unei evocări ( 15 ).

58. În prezenta cauză, există o similitudine fonetică între DOP „Parmigiano Reggiano” și termenul „parmesan”, deoarece acesta din urmă conține aceleași prime patru litere și constituie, după cum este recunoscut de către părți, traducerea unuia dintre elementele sale constitutive, mai precis termenul „Parmigiano”. De asemenea, există și o similitudine vizuală, deoarece cei doi termeni sunt utilizați pentru a desemna același tip de brânzeturi dure, rase sau destinate a fi rase.

59. În consecință, termenul „parmesan” ar apărea ca fiind în principiu o evocare a DOP „Parmigiano Reggiano”.

60. Cu toate acestea, guvernul german susține că termenul „parmesan” nu poate fi considerat o evocare a DOP „Parmigiano Reggiano”, deoarece „parmesan” este o denumire generică. Din aceasta rezultă că trebuie stabilit dacă Germania a prezentat probe suficiente în susținerea pretenției sale în temeiul articolului 13 alineatul (1) litera (b) teza a doua din regulamentul de bază, potrivit căruia elementele generice ale DOP nu sunt protejate ( 16 ).

61. În Hotărârea Danemarca și alții/Comisia („Feta I”) Curtea a considerat că articolul 3 alineatul (1) din regulamentul de bază prevede în mod expres că, pentru a stabili dacă o denumire a devenit generică, trebuie luați în considerare toți factorii, printre care figurează obligatoriu cei enumerați în mod expres, mai precis situația existentă în statul membru de origine a denumirii și în zonele de consum, situația existentă în alte state membre și legislația națională sau cea comunitară relevantă ( 17 ).

62. În Hotărârea Germania și Danemarca/Comisia ( 18 ) („Feta II”), Curtea a examinat caracterul generic al denumirii „feta” în special în temeiul (i) locului de producere în interiorul sau în exteriorul statului de origine a denumirii; (ii) consumului de feta și al percepției consumatorilor în interiorul și în exteriorul statului de origine a denumirii, (iii) existenței unei legislații naționale specifice privitoare la feta și (iv) modului în care denumirea a fost utilizată în legislația comunitară. Curtea a statuat că mai mulți factori relevanți și importanți indicau că denumirea nu devenise generică. De fapt, elementele esențiale par să fi fost concentrarea producției și a consumului în Grecia, precum și asocierea pe care consumatorii o realizau între termenul „feta” și brânzeturile originare din Grecia.

63. În prezenta cauză, părțile au furnizat câteva probe referitoare la caracterul generic sau negeneric al termenului „parmesan”. Nu au fost furnizate Curții niciun fel de cifre referitoare la producția sau la consumul de „Parmigiano Reggiano” în Italia sau de brânzeturi comercializate sub denumirea de „parmesan” în Germania sau în alte state membre ale Uniunii Europene.

64. Părțile au prezentat doar citate din dicționare și din literatura de specialitate, care nu oferă o imagine de ansamblu asupra modului în care termenul „parmesan” este perceput de consumatori în Germania și dincolo de granițele acesteia.

65. Alte probe au constat în ambalaje și materiale promoționale care arătau că unii dintre producătorii de brânzeturi care sunt comercializate sub denumirea de „parmesan”, însă care nu sunt conforme cu cerințele caietului de sarcini al DOP „Parmigiano Reggiano” încearcă să stabilească o legătură între aceste produse și Italia, însă nu chiar cu regiunea în care „Parmigiano Reggiano” este produsă. Cu toate acestea, există îndoieli cu privire la aspectul dacă simpla asociere între produs și statul membru de origine al DOP respective este suficientă, în prezenta cauză ( 19 ), pentru a dovedi dacă o denumire a devenit sau nu a devenit generică.

66. Cu privire la statutul denumirii „parmesan” în dreptul intern al statelor membre, Curtea nu dispune de o vedere de ansamblu asupra legislației aplicabile brânzeturilor parmezan sau asupra utilizării termenului „parmesan” în legislațiile naționale ale statelor membre. Germania a furnizat informații doar cu privire la un singur element dintr-o legislație a unui alt stat membru, mai precis, legislația austriacă, unde termenul „parmesan” pare să fie utilizat ca denumire generică.

67. Rezultă că Germania nu a furnizat dovezi care să sprijine cu tărie argumentul său conform căruia termenul „parmesan” a devenit generic în Germania. În acest scop, considerăm că ar fi utilă furnizarea, printre altele, de informații privind percepția consumatorilor asupra termenului „parmesan”, sub forma unui sondaj, spre exemplu, precum și de informații privitoare la consumul și la producția brânzeturilor comercializate sub denumirea „Parmigiano Reggiano” sau „parmesan”. Cu toate acestea, ar fi nerealistă solicitarea ca un stat membru să furnizeze dovada completă că un termen a devenit generic dincolo de propriul teritoriu.

C — Concluzie

68. Deoarece Germania, care a ridicat problema caracterului generic al denumirii „parmesan” ca mijloc de apărare în prezenta procedură, nu a reușit să furnizeze, nici măcar referitor la Germania, dovezi care să sprijine cu tărie argumentul său conform căruia termenul „parmesan” a devenit generic, utilizarea termenului „parmesan” pentru brânzeturi care nu sunt conforme cu caietul de sarcini al DOP „Parmigiano Reggiano” trebuie considerată în contextul prezentei proceduri ca încălcând protecția conferită acestei DOP potrivit articolului 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază.

69. În consecință, este necesar să se examineze dacă Germania este obligată să sancționeze din oficiu încălcarea articolului 13 alineatul (1) litera b) din regulamentul de bază, care în prezenta cauză se prezintă sub forma punerii în circulație de brânzeturi sub denumirea de „parmesan” neconforme cu caietul de sarcini al DOP „Parmigiano Reggiano”.

VI — Cu privire la aspectul dacă Germania are obligația de a sancționa din oficiu încălcarea articolului 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază

A — Argumentele părților

1. Comisia

70. Comisia susține că Germania nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin potrivit articolului 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază prin refuzul formal de a sancționa, pe teritoriul său, utilizarea denumirii „parmesan”. Aceasta susține în special că încălcările articolului 13 din regulamentul de bază trebuie să facă obiectul unor măsuri din oficiu, și nu doar al unor acțiuni introduse de particulari la instanțele naționale.

71. Statele membre trebuie să intervină din oficiu pentru a asigura atingerea tuturor obiectivelor regulamentului de bază, mai precis, protecția intereselor producătorilor bunurilor care beneficiază de o DOP, promovarea dezvoltării economice a zonelor rurale de producție și protecția consumatorilor. Măsurile din oficiu sunt necesare pentru a se asigura faptul că produsele neconforme cu cerințele regulamentului de bază nu sunt comercializate. În acest scop, statele membre trebuie de asemenea să ia măsurile administrative potrivite și să prevadă sancțiuni penale adecvate.

72. Posibilitatea particularilor de a introduce acțiuni la instanțe nu este adecvată, deoarece acestea au drept scop doar protejarea intereselor economice private, punând astfel în pericol celelalte obiective ale regulamentului de bază.

73. Argumentul Germaniei conform căruia nu ar fi fost inițiate niciun fel de proceduri judiciare la instanțele germane împotriva comercializării brânzeturilor neconforme cu caietul de sarcini al DOP „Parmigiano Reggiano” nu prezintă relevanță, deoarece, pentru aplicarea efectivă a regulamentului de bază, statele membre ar fi trebuit, în orice împrejurare, să sancționeze din oficiu comercializarea ilegală a produselor denumite „parmesan” care nu sunt conforme caietului de sarcini al DOP „Parmigiano Reggiano”, fără a fi nevoie ca un particular sau o asociație de protecție a consumatorilor să formuleze o plângere sau să introducă o acțiune în justiție.

74. Obligația de a interveni prin luarea de măsuri din oficiu decurge din textul articolului 10 din regulamentul de bază, care obligă statele membre să pună în practică un sistem de inspecție pentru a verifica dacă DOP nu sunt utilizate abuziv. Mai mult, în anumite state membre atribuțiile acestor structuri includ monitorizarea respectării articolului 13 din regulamentul de bază. Obligația de a prevedea sancțiuni administrative și penale confirmă obligația de a acționa din oficiu.

75. Prin abținerea de a acționa în acest mod, Germania nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin potrivit articolului 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază în același mod în care Franța nu și-a îndeplinit obligațiile prin abținerea de a acționa în împrejurările care au condus la Hotărârea din 9 decembrie 1997, Comisia/Franța ( 20 ).

2. Germania

76. Germania susține că articolul 13 din regulamentul de bază, care stabilește întinderea protecției indicațiilor geografice înregistrate și a denumirilor de origine înregistrate, este direct aplicabil și conferă titularilor sau utilizatorilor legitimi drepturi pe care instanțele naționale sunt obligate să le protejeze. În această privință pot fi introduse acțiuni în temeiul dreptului mărcilor, al legislației privind produsele alimentare sau în materia concurenței neloiale, pentru încălcarea DOP.

77. Astfel, în prezenta cauză le revine instanțelor germane obligația de a examina dacă utilizarea denumirii „parmesan” pe etichetele produselor nu este conformă cu cerințele obligatorii ale caietului de sarcini al denumirii „Parmigiano Reggiano”, încălcând astfel prevederile regulamentului de bază.

78. Stabilind asemenea căi de atac, Germania a luat toate măsurile necesare pentru a garanta efectul deplin al articolului 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază. Sancționarea din oficiu de către autoritățile publice a unor asemenea încălcări nu este necesară pentru a asigura aplicarea articolului 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază.

79. Obligația statelor membre de a prevedea structuri de control potrivit articolului 10 din regulamentul de bază nu semnifică o supraveghere ad-hoc a unor posibile încălcări ale articolului 13 de către operatorii economici pe teritoriul german. Deși modul de redactare a articolului 10 alineatul (4) din regulamentul de bază nu este în întregime clar, reiese din compararea diferitelor versiuni lingvistice că, dată fiind originea italiană a denumirii protejate „Parmigiano Reggiano”, intră în obligația „Consorzio del Formaggio Parmigiano Reggiano”, iar nu a autorităților de control germane, să asigure respectarea cerințelor obligatorii ale caietului de sarcini atunci când este utilizată denumirea.

80. Sistemul de căi de atac prevăzut de dreptul german este suficient pentru a asigura îndeplinirea efectivă a obiectivelor regulamentului de bază în Germania. Mai mult, posibilitatea de a se adresa instanțelor naționale împotriva oricărui comportament care ar fi contrar protecției conferite unei denumiri de origine înregistrate nu este rezervată utilizatorului legitim al acelei denumiri, ci este deschisă deopotrivă concurenților, asocierilor de întreprinderi și asociațiilor de consumatori. Gama largă de persoane care au capacitate procesuală activă demonstrează că măsurile existente în Germania pentru a asigura aplicarea regulamentului de bază stabilesc un sistem general eficient de prevenire și de sancționare a încălcărilor articolului 13 din regulamentul de bază.

81. În timp ce, într-adevăr, regulamentul de bază poate urmări mai multe obiective, mai precis, protejarea intereselor economice și a consumatorilor, nicio prevedere a acestuia nu ar sugera că sistemul german existent de protejare și de aplicare pe calea acțiunilor în justiție deschise particularilor ar fi insuficient pentru a asigura o protecție adecvată denumirilor de origine. Într-adevăr, sistemul german de protecție ar fi conform cu modul în care este aplicată proprietatea intelectuală și în care consumatorii sunt protejați împotriva concurenței neloiale în dreptul comunitar.

82. Statele membre pot alege să sancționeze încălcările regulamentului de bază prin intermediul măsurilor luate din oficiu de către autoritățile publice, însă, în stadiul actual al dreptului comunitar, nu sunt obligate să procedeze în acest mod.

B — Obiectul prezentei cauze și dovada neîndeplinirii unei obligații

83. Trebuie reamintit de la început că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, în cadrul unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 226 CE, îi revine Comisiei obligația de a stabili existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor. Comisia este cea care trebuie să prezinte Curții elementele necesare pentru ca aceasta să verifice existența neîndeplinirii obligațiilor, fără a se putea întemeia pe vreo prezumție ( 21 ).

84. Nu este contestat faptul că sistemul juridic german prevede o serie de acțiuni în justiție pentru a pune în aplicare protecția denumirilor de origine, astfel cum prevede regulamentul de bază. Mai mult, o gamă largă de operatori economici pot introduce asemenea acțiuni în fața instanțelor naționale.

85. În prezenta cauză, Comisia susține că Germania a „refuzat formal să sancționeze” pe teritoriul său utilizarea denumirii „parmesan” pentru etichetarea produselor care nu îndeplinesc cerințele caietului de sarcini al denumirii de origine protejate „Parmigiano Reggiano” și astfel și-a încălcat obligațiile prevăzute de articolul 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază. Prin urmare, prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor nu se referă la conformitatea unei prevederi a dreptului național cu o normă de drept comunitar. Mai degrabă Comisia pune sub semnul întrebării practicile administrative ale autorităților germane, care nu au luat măsuri împotriva unui comportament care se presupune că ar constitui o încălcare a dreptului comunitar de către operatorii economici pe teritoriul unui stat membru.

86. Potrivit jurisprudenței Curții, într-o cauză referitore la aplicarea unei prevederi naționale de către administrația unui stat membru, dovada neîndeplinirii obligațiilor de către acest stat necesită furnizarea unor probe diferite de cele luate în considerare în mod obișnuit într-o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor privitoare doar la conținutul unei prevederi naționale. În aceste condiții, Curtea a stabilit că neîndeplinirea obligațiilor poate fi demonstrată doar prin intermediul unui probatoriu suficient de documentat și de detaliat al pretinsei practici a administrației naționale pentru care statul membru respectiv este răspunzător ( 22 ).

87. În cadrul prezentei cauze, care nu privește adoptarea unei măsuri de către administrația unui stat membru, ci mai degrabă un refuz de a acționa, stabilirea unei încălcări potrivit articolului 226 CE presupune, în opinia noastră, dovedirea de către Comisie a faptului că administrația germană era obligată să acționeze din oficiu și că a omis să procedeze în acest mod.

C — Apreciere

88. Potrivit principiilor generale pe care se fondează Comunitatea și care guvernează relațiile dintre Comunitate și statele membre, revine acestora din urmă sarcina de a asigura aplicarea reglementărilor comunitare pe teritoriul lor ( 23 ). Astfel cum a afirmat în mod constant Curtea, pentru aplicarea reglementărilor comunitare, autoritățile naționale acționează potrivit normelor de formă și de fond prevăzute de dreptul național, dacă dreptul comunitar, incluzând principiile sale generale, nu conține norme comune în acest scop ( 24 ).

89. Regulamentul de bază conține câteva norme comune referitoare la aplicarea sa. Articolul 10 din regulamentul de bază se referă în mod expres la monitorizarea respectării caietelor de sarcini ale DOP de către producători.

90. Articolul 10 alineatul (4) prevede necesitatea luării de măsuri pentru a asigura respectarea regulamentului atunci când un produs alimentar care poartă o DOP nu este conform cerințelor caietului de sarcini al acestei DOP. Cu toate acestea, modul de redactare a articolului 10 alineatul (4) din regulamentul de bază este neclar în privința stabilirii autorităților de control din statele membre care au obligația de a acționa împotriva nerespectării cerințelor caietului de sarcini al unei anumite DOP. Reiese din versiunea în limba germană a regulamentului ( 25 ) că autoritatea de control care este obligată să ia măsurile necesare este cea din statul membru de origine a produsului în litigiu. Alte versiuni lingvistice ale aceleiași prevederi nu vin în sprijinul unei asemenea interpretări și prevăd că autoritatea de control obligată să intervină nu este cea din statul membru de origine a produsului, ci mai degrabă autoritatea de control din statul membru de origine a denumirii protejate ( 26 ). Potrivit acestor versiuni lingvistice, doar autoritățile italiene ar fi obligate să ia măsuri împotriva produselor care nu sunt conforme caietului de sarcini al DOP „Parmigiano Reggiano”.

91. De asemenea, merită citat articolul 10 alineatul (7) din regulamentul de bază, care prevede: „Costurile ocazionate de controalele prevăzute în prezentul regulament vor fi suportate de producătorii care utilizează denumirea protejată” [traducere neoficială]. Aceasta sugerează de asemenea că respectivele controale prevăzute de articolul 10 se referă în mod exclusiv la punerea în aplicare a cerințelor caietului de sarcini cu privire la producătorii care utilizează denumirea protejată în statul membru de origine al acesteia.

92. Deși rezultă din cele menționate anterior că modul de redactare a articolului 10 din regulamentul de bază nu este în întregime clar, considerăm că scopul și economia generală a regulamentului de bază indică faptul că obligația de efectuare a controalelor se întinde dincolo de simpla verificare a conformității produselor cu caietul de sarcini al unei DOP în statul membru de origine al acesteia.

93. Rezultă din regimul de protecție prevăzut de regulamentul de bază că, în scopul unei aplicări adecvate a regulamentului de bază, două tipuri de controale pot fi solicitate. Pe de o parte, trebuie să existe o monitorizare sistematică a respectării caietului de sarcini al DOP de către producători în zona de producție a bunului care beneficiază de DOP. Pe de altă parte, trebuie luate măsuri împotriva utilizării abuzive a DOP în afara zonei de protecție. Cu toate acestea, apare întrebarea tipurilor de măsuri necesare în acest din urmă scop.

94. Sistemul juridic german prevede asigurarea respectării DOP prin intermediul acțiunilor în justiție deschise unei game largi de reclamanți, care poate cuprinde, printre altele, asociații de protecție a consumatorilor și asocieri de întreprinderi. În consecință, asigurarea respectării DOP pe calea acțiunilor în justiție este în mod potențial deschisă reclamanților care urmăresc interese mai largi decât simpla protecție a intereselor producătorilor bunurilor care beneficiază de DOP.

95. Totuși, considerăm că, în vederea unei aplicări efective a regulamentului de bază, existența unor asemenea mijloace judiciare nu exonerează statele membre de obligația de a prevedea în același timp mecanisme de control adecvate, independent de acțiunile în justiție. Articolul 10 alineatul (1) prevede o obligație a statelor membre de a „garant[a] faptul că […] au fost puse la punct structurile de control, al căror rol este acela de a asigura că produsele agricole și alimentare care poartă o denumire protejată îndeplinesc cerințele stabilite în caietul de sarcini” [traducere neoficială]. Ca urmare a unei formulări atât de generale, obligația de a asigura aplicarea efectivă a regulamentului de bază impune statelor membre o obligație generală de a prevedea structurile de control adecvate pentru a verifica dacă un produs care este comercializat într-un anumit stat membru și care poartă o anumită DOP respectă caietul de sarcini al acestei DOP, indiferent de locul de origine al DOP. De exemplu, asemenea controale pot fi întreprinse în cadrul controalelor oficiale efectuate pentru a asigura respectarea altor norme ale legislației privind produsele alimentare ( 27 ).

96. Cu toate acestea, considerăm că nu poate fi dedus din regulamentul de bază că aceste structuri de control trebuie să acționeze în mod sistematic din oficiu, în absența unui impuls, de exemplu, ca urmare a plângerilor producătorilor ale căror produse poartă în mod legal o DOP sau ale consumatorilor sau ale oricăror alți producători.

97. Acest lucru este confirmat de documentele Comisiei în materie. În „Ghidul regulamentelor comunitare referitor la protecția indicațiilor geografice, a denumirilor de origine și a certificatelor referitoare la caracterul specific al produselor agricole și alimentare” al Comisiei este prevăzut că „[p]unerea în aplicare a drepturilor exclusive este efectuată de statele membre. În consecință, este în sarcina statelor membre să decidă dacă serviciile desemnate în acest scop acționează din proprie inițiativă (din oficiu) sau în temeiul plângerilor titularilor de drepturi conferite de DOP/IGP/STG” ( 28 ) [traducere neoficială].

98. Rezultă că statele membre dispun, în cadrul implementării regulamentului de bază, de o putere discreționară în privința efectuării controalelor într-un caz dat și astfel pot lua măsuri dacă descoperă mărfuri care încalcă DOP.

99. Prezenta cauză trebuie să fie diferențiată de situațiile în care, din cauza intereselor în joc, puterea discreționară a unui stat membru de a acționa din oficiu este mult mai limitată. De exemplu, o acțiune întreprinsă din oficiu de autoritățile statului, implicând controale și eventuale sancțiuni, este necesară, chiar dacă nu este prevăzută de dreptul comunitar, și fără vreun impuls exterior în situațiile în care nu există niciun stimulent pentru ca particularii sau operatorii economici să depună o plângere ( 29 ) sau atunci când orice întârziere ar putea să cauzeze un prejudiciu ireversibil, precum atunci când principiul precauțiunii cere luarea unei măsuri imediate pentru retragerea produselor alimentare periculoase sau pentru a stopa comportamente care ar putea cauza pagube ireversibile mediului. Totuși, prezenta cauză nu este comparabilă cu niciuna dintre aceste situații.

100. Chiar și în situația în care statele membre dispun în principiu de o putere de apreciere relativ largă în privința măsurilor pe care trebuie să le adopte și să le pună efectiv în aplicare pentru a asigura eficacitatea dreptului comunitar, statele membre pot fi constrânse, în anumite împrejurări, să ia măsuri. În Hotărârea Comisia/Franța, Curtea a stabilit că, în acest caz, autoritățile publice naționale și-au depășit marja de apreciere prin neluarea niciunei măsuri în pofida actelor delictuale repetate în decursul mai multor ani, tolerate de poliție, și în pofida plângerilor adresate instanțelor ( 30 ).

101. Cu toate acestea, situația de fapt din prezenta cauză, astfel cum reiese din dosar, este diferită. În special, Comisia nu a furnizat probe cu pertinență temporală în prezenta cauză ( 31 ), privitoare la existența măcar a unei plângeri sau a unei acțiuni în justiție și cu atât mai puțin la lipsa măsurilor ca urmare a unor asemenea plângeri sau acțiuni în legătură cu cazurile de utilizare abuzivă a DOP „Parmigiano Reggiano” pe teritoriul german.

102. În această privință, merită menționat faptul că, în practică, Comisia se sprijină aproape exclusiv pe răspunsul Germaniei oferit în cursul procedurii precontencioase referitor la faptul că termenul „parmesan” este o denumire generică pentru a susține că Germania a omis luarea măsurilor adecvate pentru a împiedica utilizarea ilegală a acestei denumiri. În opinia noastră, schimbul de corespondență dintre părți cu privire la caracterul generic sau negeneric al denumirii „parmesan” în cadrul procedurii precontencioase trebuie să fie interpretat ca un mijloc de apărare invocat în cursul procedurii legale și nu poate fi interpretat în sine drept un refuz de a proteja DOP înregistrată „Parmigiano Reggiano”.

103. În consecință, Comisia nu a furnizat dovezi suficient de documentate și de detaliate potrivit cărora autoritățile germane au obligația de a acționa din oficiu în prezenta cauză și au omis să facă acest lucru.

D — Concluzie

104. Rezultă din cele menționate anterior că nu considerăm că articolul 13 alineatul (1) litera (b) din regulamentul de bază, în lumina articolului 10 din același regulament, obliga Germania să sancționeze din oficiu comercializarea pe teritoriul său a brânzeturilor denumite „parmesan” care nu sunt conforme cu caietul de sarcini al DOP „Parmigiano Reggiano”. În special, Comisia nu a demonstrat că Germania avea obligația să adopte asemenea măsuri în lipsa unei inițiative externe în acest sens, suficiente și adecvate.

105. În consecință, considerăm că acțiunea Comisiei trebuie respinsă.

VII — Cu privire la cheltuielile de judecată

106. Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Cu toate acestea, Germania nu a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

VIII — Concluzie

107. Prin urmare, în opinia noastră, Curtea ar trebui: 1) să respingă acțiunea; 2) să oblige fiecare parte să suporte propriile cheltuieli de judecată.

( 1 ) Limba originală: engleza.

( 2 ) JO L 208, p. 1.

( 3 ) Regulamentul Comisiei din 12 iunie 1996 privind înregistrarea indicațiilor geografice și a denumirilor de origine în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 17 din Regulamentul nr. 2081/92 (JO L 148, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 19, p. 44).

( 4 ) C-129/97 și C-130/97, Rec., p. I-3315, punctul 37.

( 5 ) C-66/00, Rec., p. I-5917.

( 6 ) A se vedea, pentru mai multe explicații, Concluziile avocatului general Ruiz-Jarabo Colomer prezentate în cauza Germania și Danemarca/Comisia, denumită și „Feta II” (Hotărârea din 25 octombrie 2005, C-465/02 și C-466/02, Rec., p. I-9115, punctele 26-28).

( 7 ) Citată la nota de subsol 5, punctul 20.

( 8 ) Citată la nota de subsol 5.

( 9 ) A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza Bigi, citată la nota de subsol 5, punctele 45-55 (în special punctul 53).

( 10 ) Această afirmație a Curții este surprinzătoare, deoarece în speță patru guverne au prezentat observații scrise, mai precis guvernele italian, grec, german și austriac. Aparent, Germania și, „într-o anumită măsură”, Austria au avut vederi divergente în privința faptului că termenul „parmesan” constituie traducerea corectă a denumirii „Parmigiano Reggiano”. Două state membre, mai precis Franța și Portugalia, au prezentat doar observații orale. Acestea par să fi împărtășit pozițiile Italiei și Greciei și au fost astfel incluse în ceea ce Curtea a considerat ca fiind majoritatea (a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Léger prezentate în cauza Bigi, citată la nota de subsol 5, punctul 47).

( 11 ) Hotărârea Bigi, citată la nota de subsol 5, punctul 20.

( 12 ) Hotărârea din 4 martie 1999, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola (C-87/97, Rec., p. I-1301, punctul 25).

( 13 ) Ibidem (punctul 26).

( 14 ) Ibidem (punctul 29).

( 15 ) Ibidem (punctul 27).

( 16 ) În acest context, ar trebui de asemenea arătat că, dacă termenul „Parmigiano” și traducerea acestuia „parmesan” constituie o evocare a DOP „Parmigiano Reggiano”, nu este necesar să se examineze problema efectelor înregistrării denumirilor compuse asupra elementelor constitutive ale acestora, deoarece este clar că, dacă un element constitutiv al unei denumiri compuse ar trebui considerat ca o evocare a întregii DOP în sensul articolului 13 alineatul (1) litera (b), utilizarea acesteia pentru desemnarea mărfurilor care nu sunt conforme caietului de sarcini al DOP respective aduce atingere protecției conferite acesteia potrivit articolului 13 alineatul (1) litera (b).

( 17 ) Hotărârea din 16 martie 1999 (C-289/96, C-293/96 și C-299/96, Rec., p. I-1541, punctul 88).

( 18 ) Citată la nota de subsol 6.

( 19 ) În Hotărârea Feta II, citată la nota de subsol 6, ambalajele utilizate în afara Greciei și care sugerau o legătură între denumirea „feta” și tradițiile culturale și civilizația greacă au fost considerate ca dovadă a lipsei caracterului generic al termenului „feta”. În această cauză, zona de producție a feta acoperea o mare parte a teritoriului grecesc. Din acest motiv, Curtea a putut să considere că legătura existentă între denumirea „feta” și Grecia constituia o probă valoroasă a legăturii pe care consumatorii o stabilesc între termenul „feta” și zona de protecție a DOP „feta”, excluzând, așadar, caracterul generic al denumirii „feta”. Cu toate acestea, este îndoielnic că o asemenea abordare poate fi urmată în prezenta cauză, din cauza faptului că zona de producție a „Parmigiano Reggiano” se întinde doar într-o parte foarte limitată a teritoriului italian. Din acest motiv, este discutabil că se poate deduce din legătura existentă între „parmesan” și Italia faptul că respectivii consumatori se așteaptă ca brânzeturile denumite „parmesan” să fie originare din zona de producție a „Parmigiano Reggiano”, și anume regiunea Emilia-Romagna.

( 20 ) C-265/95, Rec., p. I-6959.

( 21 ) A se vedea printre altele Hotărârea din 25 mai 1982, Comisia/Țările de Jos (96/81, Rec., p. 1791, punctul 6), Hotărârea din 26 iunie 2003, Comisia/Spania (C-404/00, Rec., p. I-6695, punctul 26), Hotărârea din 6 noiembrie 2003, Comisia/Regatul Unit (C-434/01, Rec., p. I-13239, punctul 21), și Hotărârea din 29 aprilie 2004, Comisia/Austria (C-194/01, Rec., p. I-4579, punctul 34).

( 22 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2005, Comisia/Belgia (C-287/03, Rec., p. I-3761, punctul 28).

( 23 ) A se vedea printre altele Hotărârea din 25 martie 2004, Azienda Agricola Ettore Ribaldi și alții (C-480/00-C-482/00, C-484/00, C-489/00-C-491/00 și C-497/00-C-499/00, Rec., p. I-2943, punctul 42), Hotărârea din 23 noiembrie 1995, Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau (C-285/93, Rec., p. I-4069, punctul 26), și Hotărârea din 13 aprilie 2000, Karlsson și alții (C-292/97, Rec., p. I-2737, punctul 27).

( 24 ) Hotărârea din 21 septembrie 1983, Deutsche Milchkontor și alții (205/82-215/82, Rec., p. 2633, punctul 17), Hotărârea din 16 iulie 1998, Oelmühle Hamburg și Schmidt Söhne (C-298/96, Rec., p. I-4767, punctul 24), și Hotărârea din 24 septembrie 2002, Grundig Italiana (C-255/00, Rec., p. I-8003, punctul 33).

( 25 ) „Stellt eine benannte Kontrollbehörde und/oder eine private Kontrollstelle eines Mitgliedstaats fest, dass ein mit einer geschützten Bezeichnung versehenes Agrarerzeugnis oder Lebensmittel mit Ursprung in ihrem Mitgliedstaat die Anforderungen der Spezifikation nicht erfüllt, so trifft sie die erforderlichen Maßnahmen, um die Einhaltung dieser Verordnung zu gewährleisten.”

( 26 ) Versiunea în limba italiană este neechivocă în această privință: „Qualora constatino che un prodotto agricolo o alimentare recante una denominazione protetta originaria del suo Stato membro non risponde ai requisiti del disciplinare, le autorità di controllo designate e/o gli organismi privati di uno Stato membro prendono i necessari provvedimenti per assicurare il rispetto del presente regolamento.”

De asemenea, versiunea în limba franceză este suficient de clară: „Lorsque les services de contrôle désignés et/ou les organismes privés d’un État membre constatent qu’un produit agricole ou une denrée alimentaire portant une dénomination protégée originaire de son État membre ne répond pas aux exigences du cahier des charges, ils prennent les mesures nécessaires pour assurer le respect du présent règlement.”

Versiunea în limba engleză este mai ambiguă: „If a designated inspection authority and/or private body in a Member State establishes that an agricultural product or a foodstuff bearing a protected name of origin in that Member State does not meet the criteria of the specification, they shall take the steps necessary to ensure that this Regulation is complied with.”

( 27 ) Într-adevăr, în prezent, această abordare a fost adoptată neîndoielnic la articolul 10 din Regulamentul (CE) nr. 510/2006 al Consiliului din 20 martie 2006 privind protecția indicațiilor geografice și a denumirilor de origine ale produselor agricole și alimentare (JO L 93, p. 12, Ediție specială, 03/vol. 71, p. 114). Acest regulament a intrat în vigoare la 31 martie 2006 și a abrogat regulamentul de bază. Articolul 10 prevede, în materia „controalelor oficiale”, că „statele membre desemnează autoritatea competentă responsabilă (autoritățile competente responsabile) cu controalele referitoare la cerințele stabilite de prezentul regulament în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 882/2004 [al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind controalele oficiale efectuate pentru a asigura verificarea conformității cu legislația privind hrana pentru animale și produsele alimentare și cu normele de sănătate animală și de bunăstare a animalelor]”. Articolul 11 tratează separat „controlul respectării caietului de sarcini” și prevede printre altele: costurile aferente acestui control sunt suportate de operatorii vizați de controlul respectiv.

( 28 ) „Protecția indicațiilor geografice, a denumirilor de origine și certificatele referitoare la caracterul specific al produselor agricole și alimentare”, Ghidul regulamentelor comunitare, ediția a doua, august 2004, Direcția Generală Agricultură și politica privind calitatea produselor alimentare în Uniunea Europeană. Acest document este disponibil în format PDF pe site-ul Comisiei: http://ec.europa.eu/agriculture/publi/gi/broch_en.pdf

( 29 ) A se vedea, de exemplu, privitor la obligația statelor membre de recuperare a sumelor care au fost plătite din FEOGA fără să fi fost datorate, Hotărârea din 11 octombrie 1990, Italia/Comisia (C-34/89, Rec., p. I-3603), și Hotărârea din 21 februarie 1991, Germania/Comisia (C-28/89, Rec., p. I-581).

( 30 ) Citată la nota de subsol 20.

( 31 ) Problema existenței unei neîndepliniri a obligațiilor trebuie apreciată în funcție de situația statului membru astfel cum se prezenta aceasta la expirarea perioadei stabilite în avizul motivat. A se vedea printre altele Hotărârea din 30 noiembrie 2000, Comisia/Belgia (C-384/99, Rec., p. I-10633, punctul 16), Hotărârea din 15 martie 2001, Comisia/Franța (C-147/00, Rec., p. I-2387, punctul 26), și Hotărârea din 15 iulie 2004, Comisia/Portugalia (C-272/01, Rec., p. I-6767, punctul 29).