Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid, citit în lumina considerentului (19) al acestui regulament și a articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în litigiul principal, care prevede că controlul judecătoresc al deciziei de transfer trebuie să se bazeze pe situația de fapt existentă la momentul la care a avut loc ultima ședință în fața instanței sesizate sau, în lipsa unei ședințe, la momentul la care această instanță statuează cu privire la calea de atac.

Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III prevede că solicitantul are dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau a unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale. În plus, din jurisprudența Curții referitoare la articolul 29 din Regulamentul Dublin III reiese că, având în vedere, pe de o parte, obiectivul menționat în considerentul (19) al acestui regulament de a asigura, în conformitate cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale, o protecție efectivă a persoanelor în cauză și, pe de altă parte, obiectivul de a asigura cât mai rapid posibil determinarea statului membru responsabil de soluționarea unei cereri de protecție internațională enunțat în considerentul (5) al regulamentului menționat, solicitantul trebuie să poată dispune de o cale de atac efectivă și rapidă care să îi permită să invoce împrejurări ulterioare adoptării deciziei de transfer în privința sa, atunci când luarea în considerare a acestora este esențială pentru aplicarea corectă a aceluiași regulament (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 octombrie 2017, Shiri, C‑201/16. EU:C:2017:805, punctul 44). O reglementare precum cea în discuție în litigiul principal, care permite solicitantului de protecție internațională să invoce împrejurări ulterioare adoptării deciziei de transfer în cadrul unei căi de atac îndreptate împotriva acestei decizii, respectă obligația de a prevedea o cale de atac efectivă și rapidă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 octombrie 2017, Shiri, C‑201/16. EU:C:2017:805, punctul 45).

În acest context, articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III nu poate fi interpretat în sensul că se opune unei asemenea reglementări pentru simplul motiv că aceasta poate conduce instanța sesizată cu o cale de atac împotriva unei decizii de transfer să ia în considerare, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, împrejurări ulterioare nu numai adoptării acestei decizii, ci și transferului persoanei în cauză efectuat în aplicarea deciziei menționate. Este cert că asemenea împrejurări nu sunt susceptibile să fie relevante în scopul aplicării regulilor prevăzute în acest regulament, care, precum cele enunțate la articolul 29 alineatele (1) și (2) din acesta, reglementează desfășurarea procedurii de reprimire după transfer. În plus, executarea transferului, care constituie o simplă punere în aplicare concretă a deciziei de transfer, nu este de natură să stabilească, prin ea însăși, în mod definitiv, responsabilitatea statului membru în care persoana în cauză a fost transferată.

(a se vedea punctele 29, 31-35 și 40 și dispozitiv 1)