Cauza T‑16/04

Arcelor SA

împotriva

Parlamentului European și a Consiliului Uniunii Europene

„Mediu – Directiva 2003/87/CE – Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră – Cerere de anulare – Lipsa afectării directe și individuale – Cerere de despăgubiri – Admisibilitate – Încălcare suficient de gravă a unei norme superioare de drept prin care se conferă drepturi particularilor – Drept de proprietate – Libertate de exercitare a unei activități profesionale – Proporționalitate – Egalitate de tratament – Libertate de stabilire – Securitate juridică”

Sumarul hotărârii

1. Acțiune în anulare – Persoane fizice sau juridice – Acte care le privesc direct și individual – Act normativ – Directivă

(art. 230 al patrulea paragraf CE și art. 249 al treilea paragraf CE)

2. Acțiune în anulare – Persoane fizice sau juridice – Acte care le privesc direct și individual – Directiva 2003/87 – Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră

[art. 174 CE, art. 175 alin. (1) CE și art. 230 al patrulea paragraf CE; Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, anexa I]

3. Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă – Stabilirea obiectului litigiului – Expunere sumară a motivelor invocate

[Statutul Curții de Justiție, art. 21 primul paragraf și art. 53 primul paragraf; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c)]

4. Răspundere extracontractuală – Condiții – Nelegalitate – Încălcare suficient de gravă a dreptului comunitar

(art. 174 CE, 175 CE și art. 288 al doilea paragraf CE; Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului)

5. Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Dispozițiile tratatului

[art. 3 alin. (1) lit. (c) CE, art. 43 CE, 174 CE, 175 CE și art. 249 al treilea paragraf CE; Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului]

6. Mediu – Poluare atmosferică – Directiva 2003/87 – Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră

[art. 5 al doilea paragraf CE, art. 10 CE, 174 CE-176 CE și art. 249 al treilea paragraf CE; Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 9 alin. (1) și art. 11 alin. (1)]

7. Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale

[Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 9 alin. (1) și art. 11 alin. (1)]

8. Mediu – Poluare atmosferică – Directiva 2003/87 – Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră

[art. 43 CE și 174 CE; Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 3 lit. (a) și art. (12) alin. (2) și (3)]

9. Mediu – Poluare atmosferică – Directiva 2003/87 – Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră

[art. 174 CE; Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 9 alin. (1) și (3), art. 11 alin. (1) și anexa III; Decizia 2002/358 a Consiliului]

10. Drept comunitar – Principii – Securitate juridică

[art. 2 CE și art. 3 alin. (1) lit. (c) și (g) CE; Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 1]

1. Simpla împrejurare că articolul 230 al patrulea paragraf CE nu recunoaște în mod expres admisibilitatea unei acțiuni în anulare introduse de un particular împotriva unei directive în sensul articolului 249 al treilea paragraf CE nu este suficientă pentru a declara inadmisibilă o astfel de acțiune. Astfel, instituțiile comunitare nu pot exclude protecția judiciară oferită particularilor de tratat prin simpla alegere a formei actului în cauză, chiar dacă acesta ia forma unei directive. Tot astfel, simplul fapt că dispozițiile în litigiu fac parte dintr‑un act cu aplicabilitate generală care constituie o directivă veritabilă, iar nu o decizie, în sensul articolului 249 al patrulea paragraf CE, adoptată sub aparența unei directive, nu este suficient în sine pentru a exclude posibilitatea ca aceste dispoziții să privească în mod direct și individual cazul unui particular.

(a se vedea punctul 94)

2. Deși este adevărat că, la adoptarea unui act cu aplicabilitate generală, instituțiile comunitare sunt obligate să respecte normele superioare de drept, inclusiv drepturile fundamentale, afirmația potrivit căreia un astfel de act încalcă aceste norme sau drepturi nu este suficientă, în sine, pentru a declara admisibilă acțiunea introdusă de un particular fără a risca în acest caz să se priveze de substanță cerințele prevăzute la articolul 230 al patrulea paragraf CE, atât timp cât presupusa încălcare nu este de natură să îl individualizeze ca destinatar pe un destinatar.

În această privință, nu există nicio dispoziție expresă și specifică, fie de rang superior, fie de drept derivat, care să oblige legiuitorul comunitar ca, în cursul procesului de adoptare a Directivei 2003/87/CE de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității, să ia în considerare în mod special situația producătorilor de fontă sau de oțel în raport cu cea a operatorilor din alte sectoare industriale prevăzute în anexa I la directiva menționată. Astfel, în special articolul 174 CE și articolul 175 alineatul (1) CE, ca temeiuri juridice pentru activitatea de reglementare a Comunității în domeniul mediului, nu prevăd o astfel de obligație.

Prin urmare, nu se poate considera că dispozițiile Directivei 2003/87 privesc în mod individual o întreprindere producătoare de oțel.

(a se vedea punctele 102, 103 și 105)

3. O cerere de reparare a prejudiciilor care se pretinde a fi fost cauzate de o instituție comunitară trebuie să cuprindă elementele care să permită identificarea conduitei de care este acuzată instituția, a motivelor pentru care reclamantul consideră că există un raport de cauzalitate între această conduită și prejudiciul pe care pretinde că l‑a suferit, precum și a caracterului și a întinderii prejudiciului.

Cu toate acestea, având în vedere circumstanțele de la momentul depunerii unei cereri introductive prin care se solicită repararea prejudiciului produs ca urmare a unei conduite pretins nelegale a Parlamentului European și a Consiliului la adoptarea Directivei 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității, respectivul prejudiciu trebuia să aibă în mod obligatoriu caracter viitor întrucât directiva amintită se afla încă în curs de transpunere în ordinile juridice naționale și dat fiind că, având în vedere marja de apreciere a statelor membre cu privire la punerea în aplicare a sistemului de comercializare a cotelor pe teritoriile lor, în conformitate cu planurile naționale de alocare proprii, reclamantul nu putea specifica întinderea exactă a acestui prejudiciu viitor la data introducerii acțiunii, nu era absolut indispensabil să se precizeze în cererea introductivă, ca o condiție de admisibilitate, întinderea exactă a prejudiciului și cu atât mai puțin să se cuantifice valoarea despăgubirilor solicitate, acest lucru putând avea loc, în orice caz, până la formularea replicii, cu condiția ca reclamantul să invoce astfel de împrejurări și să indice elementele care permit să se aprecieze natura și întinderea prejudiciului, pârâtul fiind, prin urmare, în măsură să se apere.

(a se vedea punctele 132 și 135)

4. În ceea ce privește angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității pentru adoptarea Directivei 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității, o eventuală încălcare suficient de gravă a normelor de drept prin care se conferă drepturi particularilor trebuie să se bazeze pe o nerespectare vădită și serioasă a limitelor largii puteri de apreciere de care se bucură legiuitorul comunitar în exercitarea competențelor în domeniul mediului, în temeiul articolelor 174 CE și 175 CE. Astfel, exercitarea acestei puteri discreționare presupune, pe de o parte, necesitatea ca legiuitorul comunitar să anticipeze și să evalueze evoluțiile ecologice, științifice, tehnice și economice cu caracter complex și nesigur și, pe de altă parte, să asigure un echilibru și un arbitraj între diferitele obiective, principii și interese prevăzute la articolul 174 CE. Aceasta se traduce în cadrul directivei menționate prin stabilirea unei serii de obiective și de obiective intermediare parțial contradictorii.

(a se vedea punctele 141 și 143)

5. Instituțiile comunitare trebuie să respecte, asemenea statelor membre, libertățile fundamentale, cum ar fi libertatea de stabilire, care sunt menite să ducă la îndeplinirea obiectivelor esențiale ale Comunității, în special realizarea pieței interne consacrată la articolul 3 alineatul (1) litera (c) CE.

Cu toate acestea, din această obligație generală nu rezultă că legiuitorul comunitar trebuie să reglementeze domeniul în cauză astfel încât legislația, în special atunci când aceasta ia forma unei directive, în sensul articolului 249 al treilea paragraf CE, să ofere o soluție exhaustivă și definitivă unor probleme apărute din perspectiva pieței interne sau să efectueze o armonizare completă a legislațiilor naționale pentru a elimina toate obstacolele imaginabile din calea comerțului intracomunitar. Atunci când este necesar să se restructureze sau să se creeze un sistem complex, precum sistemul de comercializare a cotelor instituit prin Directiva 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității, leguitorului comunitar i se permite să recurgă la o abordare etapizată și să nu procedeze decât la o armonizare progresivă a legislațiilor naționale în cauză, întrucât punerea în aplicare a unor astfel de măsuri este în general dificilă, presupunând din partea instituțiilor comunitare competente elaborarea, pornind de la o serie de dispoziții naționale diferite și complexe, a unor norme comune conforme cu obiectivele definite de tratat și care întrunesc acordul majorității calificate a membrilor Consiliului. Astfel se întâmplă și în cazul reglementării comunitare în materia protecției mediului în temeiul articolelor 174 CE și 175 CE.

(a se vedea punctele 177 și 178)

6. În conformitate cu articolul 249 al treilea paragraf CE, directiva este obligatorie pentru fiecare stat membru destinatar numai cu privire la rezultatul care trebuie atins, lăsând în același timp autorităților naționale competența în ceea ce privește forma și mijloacele, ceea ce implică în mod logic o marjă obligatorie de apreciere a statului respectiv în definirea măsurilor de transpunere. Pe de altă parte, în temeiul principiului subsidiarității consacrat la articolul 5 al doilea paragraf CE, la care face trimitere considerentul (30) al Directivei 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității, Comunitatea nu intervine, în domeniile care nu țin de competența sa exclusivă, decât dacă și în măsura în care obiectivele acțiunii propuse nu pot fi realizate în mod suficient de către statele membre și pot fi, prin urmare, ținând seama de dimensiunile sau de efectele acțiunii propuse, mai bine realizate la nivel comunitar. Or, din articolele 174 CE-176 CE rezultă că, în domeniul protecției mediului, competențele Comunității și ale statelor membre sunt partajate. Prin urmare, reglementarea comunitară în acest domeniu nu urmărește o armonizare completă, iar articolul 176 CE prevede posibilitatea ca statele membre să adopte măsuri de protecție mai stricte, aceste măsuri fiind supuse numai condițiilor de a fi compatibile cu tratatul și notificate Comisiei.

În conformitate cu aceste principii, Directiva 2003/87 nu prevede o armonizare completă, la nivel comunitar, a condițiilor care stau la baza înființării și funcționării sistemului de comercializare a cotelor. Astfel, sub rezerva respectării normelor din tratat, statele membre au o mare libertate în ceea ce privește punerea în aplicare a acestui sistem, în special în ceea ce privește elaborarea planurilor naționale de alocare proprii și a deciziilor autonome de alocare a cotelor de emisie în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) și cu articolul 11 alineatul (1) din directiva menționată. Prin urmare, simplul fapt că legiuitorul comunitar nu a tranșat o anumită chestiune ce ține de domeniul de aplicare al directivei respective și de cel al unei libertăți fundamentale, astfel încât revine statelor membre sarcina să rezolve acest aspect în exercitarea marjei lor de apreciere, în mod evident, în conformitate cu normele superioare de drept comunitar, nu justifică, în sine, caracterizarea acestei omisiuni ca fiind contrară normelor din tratat. Iar aceasta cu atât mai mult cu cât statele membre sunt ținute, în virtutea obligației lor de cooperare loială prevăzute la articolul 10 CE, să asigure efectul util al directivelor, ceea ce presupune, totodată, că trebuie să interpreteze dreptul intern în funcție de obiectivele și principiile care stau la baza directivei în cauză.

(a se vedea punctele 179 și 180)

7. Atât legiuitorul comunitar, atunci când adoptă o directivă, cât și statele membre, atunci când transpun directiva respectivă în legislația națională, au obligația să asigure respectarea principiilor generale de drept comunitar. Astfel, cerințele care rezultă din protecția drepturilor fundamentale în ordinea juridică comunitară sunt obligatorii în egală măsură pentru statele membre atunci când pun în aplicare reglementări comunitare și, prin urmare, acestea sunt ținute, în cea mai mare măsură posibilă, să aplice aceste reglementări în condiții care nu încalcă cerințele respective. Aceste principii se aplică, prin analogie, libertăților fundamentale din tratat.

În această privință, chiar dacă Directiva 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității, în special articolul 9 alineatul (1) și articolul 11 alineatul (1), lasă statelor membre o anumită marjă de apreciere, aceasta este, în principiu, suficient de largă pentru a le permite să aplice normele directivei într‑un mod conform cu cerințele de protecție a drepturilor omului și a libertăților fundamentale din tratat. În plus, întrucât punerea în aplicare a directivei menționate este supusă controlului exercitat de instanțele naționale, este de competența acestor instanțe să adreseze Curții o întrebare preliminară în condițiile prevăzute la articolul 234 CE în cazul în care întâmpină dificultăți legate de interpretarea sau de validitatea directivei. Așadar, autoritățile și instanțele din statele membre nu au numai obligația de a interpreta dreptul lor național într‑un mod conform directivei în cauză, ci și de a se asigura că nu se vor întemeia pe o interpretare a acesteia care ar intra în conflict cu drepturile fundamentale protejate de ordinea juridică comunitară, cu alte principii generale de drept comunitar sau cu libertățile fundamentale din tratat, cum ar fi libertatea de stabilire. Nu poate fi reproșat legiuitorului comunitar că nu a soluționat definitiv și exhaustiv, în cadrul unei directive, anumite aspecte ce țin de domeniul de aplicare al libertății de stabilire, în cazul în care respectiva directivă rezervă statelor o marjă de apreciere care le permite să respecte pe deplin normele din tratat și principiile generale de drept comunitar.

(a se vedea punctele 181-184)

8. În lipsa liberului transfer transfrontalier de cote de emisie în sensul articolului 12 alineatele (2) și (3) coroborat cu articolul 3 litera (a) din Directiva 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității, eficacitatea și performanța sistemului de comercializare a cotelor în sensul articolului 1 din directiva menționată ar fi puternic perturbate. Pentru acest motiv, articolul 12 alineatul (2) din directivă impune statelor membre obligația generală de a se asigura că această libertate este garantată efectiv în cadrul legislației naționale relevante. În sens invers, trebuie să se constate că directiva în cauză nu prevede nicio restricție cu privire la transferul transfrontalier de cote între persoane juridice aparținând aceluiași grup de întreprinderi, indiferent de sediul economic și/sau social al acestora în cadrul pieței interne. În lumina dispozițiilor menționate din Directiva 2003/87, nu se poate, așadar, deduce că directiva cuprinde o restrângere nelegală a libertăților fundamentale din tratat, inclusiv a libertății de stabilire, sau că ar îndemna statele membre să nu respecte aceste libertăți. Cu atât mai mult, legiuitorul comunitar nu poate fi considerat responsabil de nerespectarea, în mod vădit și grav, a limitelor puterii sale de apreciere prevăzute la articolul 174 CE coroborat cu articolul 43 CE.

(a se vedea punctele 188 și 190)

9. Directiva 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității nu prevede nicio dispoziție care să reglementeze întinderea consecințelor financiare care ar putea rezulta atât din eventuala insuficiență a cotelor de emisie alocate unei instalații, cât și din prețul acestor cote, care este determinat exclusiv de forțele pieței apărute ca urmare a instituirii sistemului de comercializare a cotelor care, în temeiul articolului 1 din directiva menționată, urmărește a promova reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră într‑un mod rentabil și eficient din punct de vedere economic. O reglementare la nivel comunitar a prețului cotelor ar putea să contracareze obiectivul principal al directivei în cauză, mai exact reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră prin intermediul unui sistem performant de comercializare a cotelor, în cadrul căruia costul emisiilor și al investițiilor realizate în vederea reducerii acestora este în principal determinat de mecanismele pieței [considerentul (5) al directivei]. Din acestea reiese că, în cazul unei insuficiențe a cotelor, măsura în care operatorii sunt stimulați să reducă sau să nu reducă emisiile depinde de o decizie economică complexă adoptată, între altele, în funcție, pe de o parte, de prețul cotelor de emisie disponibile pe piața de comercializare și, pe de altă parte, de costurile unor eventuale măsuri de reducere a emisiilor care pot avea ca obiect fie reducerea producției, fie investiții în mijloace de producție mai eficace la nivelul randamentului energetic [considerentul (20) al aceleiași directive].

În cadrul unui astfel de sistem, creșterea costului emisiilor și, prin urmare, a prețului cotelor, care depinde de o serie de parametri economici, nu poate fi reglementată în prealabil de către legiuitorul comunitar fără ca prin aceasta să se riște reducerea, ori chiar anularea, stimulentelor economice care reprezintă fundamentul funcționării sale și, astfel, să se perturbe eficacitatea sistemului de comercializare a cotelor. În plus, instituirea unui asemenea sistem, incluzând premisele sale economice, în vederea respectării obligațiilor ce decurg din Protocolul de la Kyoto, ține de marja largă de apreciere prevăzută la articolul 174 CE și constituie în sine o decizie legitimă și adecvată a acestuia. Tocmai această decizie legitimă a constituit baza pe care a întemeiat legiuitorul comunitar sistemul de comercializare a cotelor, pornind de la premisa că, în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) și cu articolul 11 alineatul (1) din Directiva 2003/87, statele membre sunt cele care decid, pe baza planurilor naționale de alocare proprii și în exercitarea puterii de apreciere care le este rezervată în această privință, cantitatea totală de cote care urmează a fi alocate și modul de emitere a cotelor menționate către instalațiile individuale stabilite pe teritoriile lor. Această decizie este supusă numai unui control prealabil limitat din partea Comisiei, în conformitate cu articolul 9 alineatul (3) din directiva menționată, în principal din perspectiva criteriilor enumerate în anexa III. Prin urmare, diferențele dintre obiectivele și măsurile de reducere a emisiilor decise de diferitele state membre, care sunt rezultatul obligațiilor acestora asumate în temeiul Protocolului de la Kyoto, astfel cum se reflectă în planul repartizării sarcinilor în conformitate cu Decizia 2002/358 privind aprobarea, în numele Comunității Europene, a Protocolului de la Kyoto la Convenția‑cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice și îndeplinirea în comun a angajamentelor care decurg din acesta, și, deopotrivă, incertitudinea apărută cu privire la importanța cantităților totale și individuale de cote care trebuie alocate diferitelor sectoare industriale și operatorilor, pe baza diferitelor planuri naționale de alocare, nu este imputabilă dispozițiilor din directivă ca atare.

(a se vedea punctele 199-202)

10. Lipsa de previzibilitate cât privește evoluția pieței de comercializare constituie un element inerent și inseparabil de mecanismul economic ce caracterizează sistemul de comercializare a cotelor instituit prin Directiva 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității, care este supus regulilor clasice ale cererii și ofertei care definesc o piață liberă și concurențială, în conformitate cu principiile stabilite la articolul 1 coroborat cu considerentul (7) al directivei menționate, precum și cu articolul 2 și cu articolul 3 alineatul (1) literele (c) și (g) CE. Acest aspect nu poate fi, așadar, descris ca fiind contrar principiului securității juridice, fără a risca astfel să se pună sub semnul întrebării temeiurile economice înseși ale sistemului de comercializare a cotelor astfel cum au fost definite în directiva în cauză, în conformitate cu normele din tratat.

(a se vedea punctul 203)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)

2 martie 2010( )

„Mediu – Directiva 2003/87/CE – Sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră – Cerere de anulare – Lipsa afectării directe și individuale – Cerere de despăgubiri – Admisibilitate – Încălcare suficient de gravă a unei norme superioare de drept prin care se conferă drepturi particularilor – Drept de proprietate – Libertate de exercitare a unei activități profesionale – Proporționalitate – Egalitate de tratament – Libertate de stabilire – Securitate juridică”

În cauza T‑16/04,

Arcelor SA, cu sediul în Luxemburg (Luxemburg), reprezentată inițial de W. Deselaers, B. Meyring și B. Schmitt‑Rady și ulterior de W. Deselaers și B. Meyring, avocați,

reclamantă,

împotriva

Parlamentului European, reprezentat inițial de domnii K. Bradley și M. Moore și ulterior de domnul L. Visaggio și de doamna I. Anagnostopoulou, în calitate de agenți,

și

Consiliului Uniunii Europene, reprezentat inițial de domnii B. Hoff‑Nielsen și M. Bishop, ulterior de doamnele E. Karlsson și A. Westerhof Löfflerova și apoi de doamnele A. Westerhof Löfflerova și K. Michoel, în calitate de agenți,

pârâte,

susținute de

Comisia Europeană, reprezentată de domnul U. Wölker, în calitate de agent,

intervenientă,

având ca obiect, pe de o parte, o cerere de anulare parțială a Directivei 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului (JO L 275, p. 32, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 78) și, pe de altă parte, o cerere de reparare a prejudiciului suferit de reclamantă ca urmare a adoptării directivei menționate,

TRIBUNALUL (Camera a treia),

compus din domnul J. Azizi (raportor), președinte, doamna E. Cremona și domnul S. Frimodt Nielsen, judecători,

grefier: doamna K. Pocheć, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 aprilie 2008,

pronunță prezenta

Hotărâre

Cadrul juridic

I – Normele din Tratatul CE

1 Articolul 174 prevede în special:

„(1) Politica Comunității în domeniul mediului contribuie la urmărirea următoarelor obiective:

– conservarea, protecția și îmbunătățirea calității mediului;

– ocrotirea sănătății persoanelor;

– utilizarea prudentă și rațională a resurselor naturale,

– promovarea pe plan internațional a unor măsuri destinate să facă față problemelor regionale sau planetare de mediu.

(2) Politica Comunității în domeniul mediului urmărește un nivel ridicat de protecție, ținând seama de diversitatea situațiilor din diferitele regiuni ale Comunității. Aceasta se bazează pe principiile precauției și acțiunii preventive, pe principiul remedierii, cu prioritate la sursă, a daunelor provocate mediului și pe principiul «poluatorul plătește».

[…]

(3) În elaborarea politicii sale în domeniul mediului, Comunitatea ține seama de:

– datele științifice și tehnice disponibile;

– condițiile de mediu din diferitele regiuni ale Comunității;

– avantajele și costurile care pot rezulta din acțiune sau din inacțiune;

– dezvoltarea economică și socială a Comunității în ansamblul său și de dezvoltarea echilibrată a regiunilor sale.

[…]”

2 Articolul 175 alineatul (1) CE prevede:

„(1) „Consiliul, hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 [CE] și după consultarea Comitetului Economic și Social și a Comitetului Regiunilor, decide cu privire la acțiunile pe care Comunitatea urmează să le întreprindă în vederea realizării obiectivelor menționate la articolul 174 [CE].”

II – Directiva atacată

3 Directiva 2003/87/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61/CE a Consiliului (JO L 275, p. 32, Ediție specială, 15/vol. 10, p. 78, denumită în continuare „directiva atacată”), intrată în vigoare la 25 octombrie 2003, instituie un sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității (denumit în continuare „sistemul de comercializare a cotelor”) pentru a promova reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră, în special a dioxidului de carbon (denumit în continuare „CO 2 ”), într‑un mod rentabil și eficient din punct de vedere economic (articolul 1 din directiva atacată). Aceasta se bazează pe obligațiile care incumbă Comunității în temeiul Convenției‑cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice și al Protocolului de la Kyoto. Acesta din urmă a fost aprobat prin Decizia 2002/358/CE din 25 aprilie 2002 privind aprobarea, în numele Comunității Europene, a Protocolului de la Kyoto la Convenția‑cadru a Organizației Națiunilor Unite asupra schimbărilor climatice și îndeplinirea în comun a angajamentelor care decurg din acesta (JO L 130, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 27, p. 220). Protocolul de la Kyoto a intrat în vigoare la 16 februarie 2005.

4 Comunitatea și statele sale membre s‑au angajat în procesul de reducere a emisiilor lor antropice agregate de gaze cu efect de seră, enumerate în anexa A la Protocolul de la Kyoto, cu 8 % față de nivelurile din 1990 în perioada 2008-2012 [considerentul (4) al directivei atacate]. În acest scop, au convenit să îndeplinească în comun angajamentele în domeniul reducerii emisiilor potrivit articolului 4 din Protocolul de la Kyoto în conformitate cu un așa‑zis acord „de împărțire a sarcinilor”, potrivit unui tabel al contribuțiilor fiecărui stat membru înscris în anexa II la Decizia 2002/358.

5 Protocolul de la Kyoto a conceput trei mecanisme care să permită țărilor participante atingerea obiectivelor de reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră, mai exact, în primul rând, schimbul internațional de cote de emisie, în al doilea rând, punerea comună în aplicare a proiectelor de reducere și, în al treilea rând, mecanismul de dezvoltare „curată”, ultimele două mecanisme fiind denumite deopotrivă „mecanisme de flexibilitate”. În timp ce punerea comună în aplicare a proiectelor de reducere are ca obiectiv reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră în țările care participă la Protocolul de la Kyoto, mecanismul de dezvoltare „curată” privește proiectele de reducere a emisiilor ce trebuie puse în aplicare în țările în curs de dezvoltare care nu au subscris la obiectivele Protocolului de la Kyoto.

6 În vederea punerii în aplicare, în cadrul Comunității, a obiectivelor de reducere prevăzute de Protocolul de la Kyoto și de Decizia 2002/358, directiva atacată prevede că, în cadrul sistemului de comercializare a cotelor, operatorii instalațiilor enumerate în anexa I trebuie să dețină pentru emisiile de gaze cu efect de seră cote alocate în conformitate cu planurile naționale de alocare (denumite în continuare „PNA”). Dacă un operator reușește să reducă emisiile, cotele excedentare pot fi vândute altor operatori. În sens invers, operatorul unei instalații cu emisii excesive poate cumpăra cotele necesare de la un operator care dispune de cote excedentare.

7 În temeiul anexei I la directiva atacată, sunt incluse în domeniul său de aplicare, printre altele, anumite instalații de ardere destinate producerii de energie și producerii și prelucrării metalelor feroase, precum „instalații[le] pentru producerea fontei sau oțelului (topire primară sau secundară) inclusiv instalații[le] pentru turnare continuă, cu o capacitate de producție mai mare de 2,5 tone pe oră.”

8 Directiva atacată prevede o primă etapă cuprinsă între anii 2005 și 2007 (denumită în continuare „prima perioadă de alocare”), care precedă prima perioadă de angajamente prevăzută de Protocolul de la Kyoto, și ulterior o a doua etapă, cuprinsă între anii 2008 și 2012 (denumită în continuare „a doua perioadă de alocare”), care corespunde primei perioade de angajamente amintite mai sus (articolul 11 din directiva atacată). În cursul primei perioade de alocare, directiva atacată nu se aplică decât unui singur gaz cu efect de seră dintre cele enumerate în anexa II, mai exact CO 2 , și exclusiv emisiilor care provin din activitățile enumerate în anexa I (articolul 2 din directiva atacată), între care se numără producția și prelucrarea metalelor feroase.

9 Mai concret, sistemul de comercializare a cotelor se întemeiază, pe de o parte, pe instituirea unui permis prealabil de emisie de gaze cu efect de seră (articolele 4-8 din directiva atacată) și, pe de altă parte, pe cotele ce îi permit operatorului titular să emită o anumită cantitate de gaze cu efect de seră, cu obligația acestuia de a restitui anual numărul de cote egal cu totalul emisiilor instalației sale [articolul 12 alineatul (3) din directiva atacată].

10 Astfel, toate instalațiile menționate în anexa I la directiva atacată trebuie să dețină autorizații eliberate de autoritatea națională competentă. Potrivit articolului 4 din directiva atacată, „[s]tatele membre se asigură că, de la 1 ianuarie 2005, nicio instalație nu realizează niciuna dintre activitățile enumerate în anexa I care generează emisii specificate pentru activitatea în cauză, cu excepția cazurilor în care operatorul deține un permis eliberat de autoritatea competentă în conformitate cu articolele 5 și 6, sau dacă instalația este temporar exclusă din sistemul [de comercializare a cotelor] în temeiul articolului 27” din directiva menționată.

11 În plus, articolul 6 alineatul (2) din directiva atacată prevede:

„Permisele de emisie de gaze cu efect de seră conțin următoarele elemente:

[…]

(c) cerințele de monitorizare, cu specificarea metodelor de monitorizare și a frecvenței acesteia;

(d) cerințele de raportare și

(e) obligația de a restitui cote care corespund emisiilor totale ale instalației în fiecare an calendaristic, conform verificărilor efectuate în conformitate cu articolul 15 [din directiva atacată], în termen de patru luni de la sfârșitul anului în cauză.”

12 Condițiile și procedurile în conformitate cu care autoritățile naționale competente alocă, pe baza unui PNA, cote operatorilor de instalații sunt prevăzute la articolele 9-11 din directiva atacată.

13 Articolul 9 alineatul (1) primul paragraf din directiva atacată prevede:

„Pentru fiecare perioadă prevăzută la articolul 11 alineatele (1) și (2) [din directiva atacată], fiecare stat membru elaborează un [PNA] în care precizează cantitatea totală de cote pe care intenționează să le aloce pentru perioada respectivă și modul în care propune să fie alocate acestea. [PNA] se bazează pe criterii obiective și transparente, inclusiv pe cele enumerate în anexa III, luând în considerare observațiile publicului. Fără a aduce atingere dispozițiilor [T]ratatului [CE], Comisia elaborează până la 31 decembrie 2003 orientări privind aplicarea criteriilor enumerate în anexa III.”

14 Comisia Comunităților Europene emis o primă versiune a orientărilor sus‑menționate în cadrul Comunicării COM(2003) 830 final din 7 ianuarie 2004 privind orientările menite să sprijine statele membre în punerea în aplicare a criteriilor menționate în anexa III la directiva atacată și privind condițiile existenței forței majore. Prin Comunicarea COM(2005) 703 final din 22 decembrie 2005, Comisia a edictat o serie de orientări suplimentare privind PNA din a doua etapă de alocare (denumite în continuare „orientările suplimentare ale Comisiei”).

15 Potrivit articolului 9 alineatul (1) al doilea paragraf din directiva atacată:

„Pentru perioada prevăzută la articolul 11 alineatul (1) [din directiva atacată], [PNA] este publicat și notificat Comisiei și celorlalte state membre până la 31 martie 2004. Pentru perioadele ulterioare, [PNA] este publicat și notificat Comisiei și celorlalte state membre cu cel puțin 18 luni înainte de începutul perioadei respective.”

16 Potrivit articolului 9 alineatul (3) din directiva atacată:

„În termen de trei luni de la notificarea unui [PNA] de către un stat membru în conformitate cu alineatul (1), Comisia poate respinge [PNA] în cauză, sau orice element al acestuia, pe baza incompatibilității cu criteriile enumerate în anexa III sau a incompatibilității cu articolul 10 [din directiva atacată]. Statul membru adoptă o decizie în temeiul articolului 11 alineatul (1) sau (2) [din directiva atacată] numai în cazul în care modificările propuse sunt acceptate de Comisie. Comisia motivează orice decizie de respingere.”

17 Potrivit articolului 10 din directiva atacată, statele membre trebuie să aloce cel puțin 95 % din cote gratuit pentru prima perioadă de alocare și cel puțin 90 % pentru a doua perioadă de alocare.

18 Articolul 11 din directiva atacată prevede, cu privire la alocarea și emiterea cotelor:

„(1) Pentru perioada de trei ani care începe la 1 ianuarie 2005, fiecare stat membru decide cu privire la cantitatea totală de cote pe care le alocă pentru perioada în cauză și cu privire la alocarea cotelor în cauză operatorilor fiecărei instalații. Această decizie se adoptă cu cel puțin trei luni înainte de începerea perioadei și se bazează pe [PNA] elaborat în temeiul articolului 9 și în conformitate cu articolul 10 [din directiva atacată], luând în considerare în mod corespunzător observațiile publicului.

(2) Pentru perioada de cinci ani care începe la 1 ianuarie 2008 și pentru fiecare perioadă ulterioară de cinci ani, fiecare stat membru decide cu privire la cantitatea totală de cote pe care le alocă pentru perioada respectivă și inițiază procesul de alocare a cotelor respective operatorilor fiecărei instalații. Această decizie se adoptă cu cel puțin 12 luni înainte de începutul perioadei respective și se bazează pe [PNA] al statului membru elaborat în temeiul articolului 9 și în conformitate cu articolul 10 [din directiva atacată], luând în considerare observațiile publicului.

(3) Deciziile adoptate în temeiul alineatelor (1) sau (2) sunt în conformitate cu cerințele din tratat, în special cu articolele 87 și 88. La luarea deciziilor privind alocarea, statele membre iau în considerare nevoia de a oferi acces la cote noilor intrați.

[…]”

19 Anexa III la directiva atacată enumeră 11 criterii pentru PNA.

20 Criteriul 1 din anexa III la directiva atacată prevede:

„Cantitatea totală de cote care urmează să fie alocate pentru perioada în cauză este în conformitate cu obligațiile statului membru privind limitarea emisiilor în conformitate cu Decizia 2002/358 [...] și cu Protocolul de la Kyoto, având în vedere, pe de o parte, proporția din totalitatea emisiilor pe care aceste cote le reprezintă în comparație cu emisiile din surse care nu sunt reglementate prin prezenta directivă și, pe de altă parte, politicile naționale în domeniul energiei, și este necesar să fie în conformitate cu sistemul național privind modificările climatice. Cantitatea totală de cote care urmează să fie alocate nu este mai mare decât ceea ce este considerat necesar pentru aplicarea strictă a criteriilor prezentei anexe. Înainte de 2008, această cantitate se va conforma intenției statelor membre de realizare sau de depășire a obiectivului [acestora] în temeiul [Deciziei] 2002/358 [...] și al Protocolului de la Kyoto.”

21 Potrivit criteriului 3 din anexa III la directiva atacată:

„Cantitățile de cote care urmează să fie alocate sunt în conformitate cu potențialul de reducere a emisiilor, inclusiv cu potențialul tehnic, al activităților reglementate de prezentul sistem [de comercializare a cotelor]. Statele membre pot distribui cotele pe baza mediei emisiilor de gaze cu efect de seră în funcție de produsele aferente fiecărei activități și de progresul realizabil la nivelul fiecărei activități.”

22 În conformitate cu criteriul 6 din anexa III la directiva atacată, „[PNA] conține informații privind modul în care noii intrați vor putea începe să participe în cadrul sistemului comunitar [de comercializare a cotelor] din statul membru în cauză.”

23 Potrivit criteriului 7 din anexa III la directiva atacată, „[PNA] poate include acțiuni [de reducere a emisiilor] întreprinse într‑un stadiu incipient și conține informații privind modul în care acțiunile de acest tip sunt luate în considerare”. În continuare, același criteriu prevede că „[l]a elaborarea [PNA], statele membre pot utiliza repere derivate din documente de referință privind cele mai bune tehnologii disponibile, iar aceste repere pot include un element legat de includerea acțiunilor [de reducere a emisiilor] întreprinse într‑un stadiu incipient”.

24 Articolul 12 alineatul (1) din directiva atacată prevede posibilitatea transferării cotelor între persoane fizice sau juridice din cadrul Comunității sau unor persoane din țări terțe, cu condiția ca un acord să fi fost încheiat în acest sens între respectivele țări terțe și Comunitate în temeiul articolului 25 din directiva atacată și ca aceste cote să fi fost recunoscute reciproc de autoritatea competentă din fiecare stat membru. În temeiul articolului 12 alineatul (3) din directiva atacată, înainte de data de 1 mai a fiecărui an, operatorul fiecărei instalații trebuie să restituie autorității competente un număr de cote egal cu totalul emisiilor instalației în cauză pe parcursul anului calendaristic anterior pentru ca aceste cote să fie ulterior anulate.

25 Potrivit articolului 13 alineatul (1) din directiva atacată, cotele nu sunt valabile decât pentru emisiile din perioada pentru care au fost acordate.

26 Articolul 16 alineatul (2) din directiva atacată precizează că statele membre garantează publicarea numelor acelor operatori care încalcă cerințele privind restituirea unui număr suficient de cote în conformitate cu articolul 12 alineatul (3) din directiva atacată. În conformitate cu articolul 16 alineatele (3) și (4) din directiva atacată, orice operator care nu a restituit cote suficiente pentru a-și reglementa emisiile din anul anterior este pasibil de plata unei amenzi pentru depășirea emisiilor în valoare de 40 de euro în prima etapă de alocare și de 100 de euro în cursul perioadelor următoare, pentru fiecare tonă de CO 2 echivalent excedentar emisă și pentru care operatorul nu a restituit cote. În plus, achitarea amenzii impuse pentru emisiile excedentare nu exonerează operatorul de obligația de a restitui un număr de cote egal cu propria depășire de emisii.

27 Potrivit articolului 24 din directiva atacată, statele membre pot pune în aplicare sistemul de comercializare a cotelor pentru activitățile, instalațiile și gazele cu efect de seră suplimentare, cu condiția ca includerea unor astfel de activități, instalații și gaze cu efect de seră să fie aprobată de Comisie în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 23 alineatul (2) din directiva menționată coroborat cu prevederile Deciziei 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei (JO L 184, p. 23), având în vedere toate criteriile relevante, în special efectele asupra pieței interne, potențiala denaturare a concurenței, integritatea ecologică a sistemului de comercializare a cotelor și fiabilitatea sistemului de monitorizare și raportare planificat.

28 Articolul 27 din directiva atacată prevede că statele membre pot solicita Comisiei excluderea temporară a instalațiilor din sistemul de comercializare a cotelor, solicitare la care Comisia poate răspunde printr‑o decizie. În plus, potrivit articolului 28 din directiva atacată, statele membre pot permite, cu acordul Comisiei, operatorilor care au formulat cerere în acest sens, să formeze o asociație de instalații care desfășoară aceeași activitate. În sfârșit, în aplicarea articolului 29 din directiva atacată, statele membre pot solicita Comisiei ca, în caz de forță majoră, anumite instalații să beneficieze de cote suplimentare.

29 Articolul 30 din directiva atacată, intitulat „Revizuirea și evoluțiile ulterioare”, indică:

„[…]

(2) Pe baza experienței acumulate în aplicarea prezentei directive și a progresului înregistrat în monitorizarea emisiilor de gaze cu efect de seră și având în vedere evoluțiile din contextul internațional, Comisia elaborează un raport privind aplicarea prezentei directive în care evaluează:

(a) în ce mod și dacă este cazul ca anexa I să fie modificată pentru a include alte sectoare relevante, inter alia sectoarele industriei chimice, aluminiului și transporturilor, alte activități și emisii de alte gaze cu efect de seră enumerate în anexa II, în vederea continuării îmbunătățirii eficienței economice a sistemului [de comercializare a cotelor];

[…]”

Situația de fapt și procedura

30 Reclamanta, Arcelor SA, a fost constituită ca urmare a unei fuziuni între ARBED, Aceralia și Usinor în anul 2001. De la data fuzionării sale cu Mittal în anul 2006, aceasta a luat numele ArcelorMittal și a devenit primul producător de oțel la nivel mondial. Cu toate acestea, la momentul formulării prezentei acțiuni, cu un volum de producție anual de 44 de milioane de tone, dintre care mai mult de 90 % era reprezentat de producția din cadrul Uniunii Europene, reclamanta asigura mai puțin de 5 % din producția mondială de oțel. Reclamanta deține 17 instalații de producție de fontă brută și de oțel în cadrul Uniunii, în Franța (Fos‑sur‑Mer, Florange și Dunkerque), în Belgia (Liège și Gent), în Spania (Gijón‑Avilés) și în Germania (Bremen și Eisenhüttenstadt).

31 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 15 ianuarie 2004, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

32 În cadrul cererii introductive, reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea articolului 4, a articolului 6 alineatul (2) litera (e), a articolului 9, a articolului 12 alineatul (3), a articolului 16 alineatele (2)-(4) coroborate cu articolul 2, cu anexa I și cu criteriul 1 din anexa III la directiva atacată, în măsura în care aceste dispoziții (denumite în continuare „dispozițiile în litigiu”) se aplică instalațiilor de producție a fontei brute sau a oțelului cu turnare continuă și cu o capacitate care depășește 2,5 tone pe oră;

– constatarea faptului că Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene au obligația de a repara prejudiciile suferite ca urmare a adoptării dispozițiilor în litigiu;

– obligarea Parlamentului European și a Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.

33 În cuprinsul replicii, reclamanta solicită Tribunalului, în plus, cu titlu subsidiar, anularea directivei atacate în totalitate.

34 Prin înscrisuri separate înregistrate la grefa Tribunalului la 1 și la 6 aprilie 2004, Parlamentul European și, respectiv, Consiliul au ridicat o excepție de inadmisibilitate în temeiul articolului 114 din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Reclamanta a depus observații cu privire la aceste excepții la 25 iunie 2004.

35 Prin înscris depus la grefa Tribunalului la 5 mai 2004, Comisia a solicitat, potrivit articolului 115 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, să intervină în prezenta procedură în susținerea Parlamentului European și a Consiliului. Prin Ordonanța din 24 iunie 2004, președintele Camerei a treia a Tribunalului a admis această cerere de intervenție. Comisia a depus, în conformitate cu articolul 116 alineatul (4) din Regulamentul de procedură, memoriul în intervenție limitat la chestiunea admisibilității la 2 septembrie 2004.

36 Parlamentul European și Consiliul, în cadrul excepțiilor de inadmisibilitate, precum și Comisia, în memoriul în intervenție cu privire la admisibilitate, solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca inadmisibilă;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

37 Prin Ordonanța Tribunalului din 26 septembrie 2005, excepțiile de inadmisibilitate au fost unite cu fondul și s‑a dispus soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.

38 Consiliul, în cadrul memoriului în apărare, Parlamentul European, în duplica depusă, precum și Comisia, în memoriul în intervenție cu privire la fond, solicită Tribunalului în plus, cu titlu subsidiar, respingerea acțiunii ca neîntemeiată.

39 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a invitat Parlamentul European, Consiliul și Comisia să răspundă la întrebările scrise adresate înainte de ținerea ședinței. Parlamentul European, Consiliul și Comisia au răspuns la aceste întrebări în termenele stabilite.

40 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 15 aprilie 2008.

41 În ședință, după ascultarea părților, președintele Camerei a treia a Tribunalului a dispus suspendarea procedurii, în aplicarea articolului 77 litera (a) din Regulamentul de procedură, coroborat cu articolul 54 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție, până la pronunțarea de către Curte a Hotărârii în cauza C‑127/07, în legătură cu care s‑a luat act în procesul‑verbal al ședinței.

42 Întrucât Curtea a pronunțat la 16 decembrie 2008 Hotărârea Arcelor Atlantique et Lorraine și alții (C‑127/07, Rep., I‑9895), părțile au fost invitate să prezinte observații cu privire la eventualele consecințe ce trebuie deduse din hotărârea amintită în cadrul prezentei proceduri. Întrucât părțile și‑au prezentat observațiile în termenele stabilite, procedura orală a fost închisă.

43 Ca urmare a intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona la 1 decembrie 2009, Tribunalul a dispus redeschiderea procedurii orale și a invitat părțile să se pronunțe cu privire la eventualele consecințe care trebuie deduse din această circumstanță deosebită și în special din perspectiva intrării în vigoare a articolului 263 al patrulea paragraf din Tratatul FUE asupra prezentei proceduri. După prezentarea observațiilor de către părți, procedura orală a fost închisă.

În drept

I – Cu privire la admisibilitatea cererii de anulare

A – Argumentele părților

1. Argumentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei

44 Parlamentul European și Consiliul, susținute de Comisie, consideră că cererea de anulare parțială a directivei atacate este inadmisibilă.

45 Potrivit Parlamentului European și Consiliului, directiva atacată reprezintă o „directivă veritabilă” în sensul articolului 249 al treilea paragraf CE, mai precis un act cu aplicabilitate generală care trebuie transpus de statele membre în dreptul național și care se aplică în mod abstract unor situații determinate în mod obiectiv. Or, articolul 230 al patrulea paragraf CE nu prevede nicio acțiune directă pe care particularii să o introducă împotriva unei astfel de directive.

46 Parlamentul European și Consiliul, susținute de Comisie, consideră în plus că dispozițiile în litigiu nu o privesc pe reclamantă nici în mod direct și nici individual în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE.

47 În ceea ce privește criteriul afectării directe, Parlamentul European și Consiliul arată în esență că, spre deosebire de un regulament, o „directivă veritabilă” nu poate să producă în mod direct efecte obligatorii din punct de vedere juridic asupra situației juridice a unui particular sau să impună în sarcina acestuia obligații juridice, înainte de a fi adoptate, la nivel național sau comunitar, măsuri destinate punerii sale în aplicare sau înainte ca termenul de transpunere să fi expirat. Prin urmare, o astfel de directivă nu poate, în sine, să privească direct particularul în cauză în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE. Astfel, dispozițiile în litigiu, care privesc, între altele, acordarea de permise de emisie, obligațiile în materie de monitorizare și de raportare, întocmirea unui PNA, precum și alocarea și eliberarea de cote de emisie, nu impun nicio obligație în sarcina reclamantei și nu modifică situația sa juridică atât timp cât nu au fost transpuse prin norme naționale.

48 Pe de altă parte, Parlamentul European și Consiliul, susținute de Comisie, consideră că directiva atacată lasă o foarte largă marjă de apreciere statelor membre cu privire la punerea sa în aplicare prin măsuri de transpunere naționale, în special în ceea ce privește elaborarea PNA în conformitate cu articolul 9, determinarea procentului minim de cote care urmează a fi alocate gratuit în aplicarea articolului 10, determinarea, în temeiul articolului 11, a cantității totale de cote pentru perioada de alocare în cauză și eliberarea cotelor către operatori potrivit criteriilor din anexa III.

49 Consiliul, susținut de Comisie, contestă teza potrivit căreia directiva atacată privează reclamanta de beneficiul permiselor de emisie obținute în temeiul Directivei 96/61/CE a Consiliului din 24 septembrie 1996 privind prevenirea și controlul integrat al poluării (JO L 257, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 183). Directiva 96/61 nu reprezintă decât un instrument de coordonare care definește un cadru general pentru textele legislative sectoriale și stabilește, între altele, obligațiile generale ale operatorilor și condițiile de autorizare [considerentul (9) al Directivei 96/61]. Cu toate acestea, directiva nu acordă drepturi de emisie și nu constituie nici temeiul juridic direct pentru acordarea de astfel de drepturi. În special, Directiva 96/61 însăși nu stabilește niciun plafon de emisii (articolul 18 din Directiva 96/61).

50 Parlamentul European și Consiliul concluzionează din cele expuse anterior că dispozițiile în litigiu nu o privesc direct pe reclamantă.

51 În ceea ce privește criteriul afectării individuale, Consiliul arată că directiva atacată se aplică în mod general și abstract tuturor operatorilor care exercită activitățile enumerate în anexa I la directiva menționată, precum și tuturor instalațiilor majore care emit CO 2 , inclusiv instalațiilor care produc fontă sau oțel. Or, reclamanta nu a demonstrat că situația sa este diferită de cea a altor producători de fontă sau oțel. Consiliul adaugă că, în conformitate cu criteriul 6 din anexa III și cu articolul 11 alineatul (3) din directiva atacată, statele membre trebuie să faciliteze accesul la cote al noilor intrați. În plus, de la 1 mai 2004, directiva atacată a devenit aplicabilă producătorilor de fontă sau de oțel stabiliți în cele 10 state membre care au aderat la data menționată la Uniune și ale căror activități intră de asemenea în domeniul de aplicare al anexei I la directivă.

52 Parlamentul European și Consiliul consideră că nici articolul 175 alineatul (1) CE, ca temei juridic pentru acțiunile comunitare în domeniul mediului, și nici articolul 174 CE nu impun legiuitorului comunitar o obligație de a lua în considerare, atunci când adoptă măsuri de aplicabilitate generală, situația specială a anumitor operatori. O astfel de obligație nu decurge nici din vreo altă normă superioară de drept, precum principiile proporționalității și egalității tratament sau drepturile fundamentale. Potrivit Parlamentului European și Consiliului, din normele amintite nu poate fi dedus dreptul unui particular de a formula o acțiune directă în fața instanțelor comunitare, în caz contrar apărând riscul de a lipsi de substanță cerințele prevăzute la articolul 230 al patrulea paragraf CE. În orice caz, reclamanta nu a demonstrat că dispozițiile în litigiu au produs „consecințe atât de dramatice” asupra situației sale particulare, încât pot fi considerate contrare normelor superioare de drept invocate.

53 În această privință, Consiliul contestă argumentele reclamantei întemeiate pe pretinsa afectare deosebit de gravă a acesteia, în calitatea sa de cel mai mare producător de oțel din Europa, a cărei situație ar fi unică din cauza restructurării sale în curs, a marjei sale limitate de profit și a reducerilor importante de emisiilor de CO 2 deja realizate. Nu este suficient ca anumiți operatori să fie mai afectați din punct de vedere economic decât concurenții lor printr‑un act pentru ca acest act să îi privească în mod individual. Potrivit Consiliului, reclamanta este afectată ca urmare a simplei sale calități obiective de producător de fontă sau de oțel, în mod identic cu orice alt operator care se află în aceeași situație. Tot astfel, faptul că un act cu aplicabilitate generală poate avea efecte concrete distincte asupra diferitelor subiecte de drept cărora li se aplică nu este de natură să deosebească reclamanta în raport cu toți ceilalți operatori în cauză, din moment punerea în aplicare a acestui act, precum aplicarea directivei atacate, are loc în temeiul unei situații determinate în mod obiectiv.

54 În ceea ce privește afirmația reclamantei potrivit căreia directiva atacată reprezintă un obstacol în calea restructurării grupului său de societăți, în sensul că nu permite transferul transfrontalier al cotelor legate de capacitatea de producție a instalațiilor din diferite state membre, Consiliul răspunde că reclamanta nu a explicat motivele pentru care ar fi singurul operator afectat, deși menționează ea însăși exemplul restructurării în curs a societății Corus. În orice caz, eventuala posibilitate de utilizare a cotelor alocate instalațiilor închise s‑ar afla, în mare măsură, la latitudinea statelor membre. Astfel, aproape jumătate dintre statele membre au permis transferul cotelor unei instalații închise către o instalație de înlocuire, cu toate că, în multe cazuri, aceste transferuri ar fi posibile numai în cadrul aceluiași stat membru. Consiliul, susținut de Comisie, mai arată că, în exercitarea propriei puteri de apreciere, toate statele membre au decis, în temeiul articolului 11 alineatul (3), precum și al criteriului 6 din anexa III la directiva atacată, să aloce gratuit noilor intrați cote provenind din rezervă. În plus, chiar presupunând că nu este în măsură să transfere cote alocate instalațiilor care urmează să fie închise către alte instalații din cadrul grupul propriu, reclamanta ar putea totuși solicita în continuare alocarea gratuită de cote cu ocazia extinderii capacităților acestor alte instalații, deoarece conceptul „nou intrat”, astfel cum este definit la articolul 3 litera (h) din directiva atacată, ar acoperi extinderea unei instalații existente. În sfârșit, cu privire la eventuale măsuri de reducere a emisiilor adoptate într‑un stadiu incipient, Consiliul reamintește că, potrivit criteriului 7 din anexa III la directiva atacată, un PNA poate ține cont de astfel de măsuri și că, în această privință, statele membre dispun de o anumită marjă de manevră.

55 Potrivit Parlamentului European și Consiliului, reclamanta nu a demonstrat că, din perspectiva directivei atacate, s‑a aflat într‑o situație similară cu cea a reclamanților în cazurile în care au fost pronunțate Hotărârea Curții din 17 ianuarie 1985, Piraiki‑Patraiki și alții/Comisia (11/82, Rec., p. 207), Hotărârea Curții din 26 iunie 1990, Sofrimport/Comisia (C‑152/88, Rec., p. I‑2477, punctul 28), și Hotărârea Curții din 18 mai 1994, Codorníu/Consiliul (C‑309/89, Rec., p. I‑1853), precum și în cauzele în care au fost pronunțate Hotărârea Tribunalului din 14 septembrie 1995, Antillean Rice Mills și alții/Comisia (T‑480/93 și T‑483/93, Rec., p. II‑2305, punctul 67), și Hotărârea Tribunalului din 17 iunie 1998, UEAPME/Consiliul (T‑135/96, Rec., p. II‑2335). În ceea ce privește argumentul întemeiat pe o serie de contracte pe termen lung pentru furnizarea de gaze, pe care reclamanta le‑a încheiat cu anumite centrale electrice înainte de adoptarea directivei atacate, Consiliul consideră că cele două condiții cumulative reținute în hotărârile menționate mai sus pentru a decide existența unei afectări individuale în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE, și anume, pe de o parte, existența unei norme superioare de drept care să oblige instituțiile comunitare să țină cont de situația specială a reclamantului în raport cu cea a oricărei alte persoane interesate și, pe de altă parte, împrejurarea ca actul atacat să împiedice, în tot sau în parte, executarea contractelor în cauză, nu sunt îndeplinite în speță. Reclamanta precizează ea însăși că gazele ce fac obiectul acestor contracte sunt livrate atât propriilor centrale, cât și unor centrale terțe. Prin urmare, reclamanta ar putea beneficia de cotele alocate centralelor care aparțin propriului grup sau să le transfere între diferitele sale instalații de producție. Astfel, potrivit Consiliului, în conformitate cu punctul 92 din orientările Comisiei (a se vedea punctul 14 de mai sus), în cazul în care un gaz de ardere provenit dintr‑un proces de producție al unei instalații este folosit drept combustibil de către o altă instalație, revine statului membru să decidă cu privire la repartizarea cotelor între cele două instalații. Statul membru poate alege astfel să aloce cote operatorului instalației care transferă gazele de ardere, mai exact, în acest caz, către un producător de fontă sau de oțel, chiar dacă emisiile provenite de la arderea acestor gaze nu sunt generate de instalația de producție de oțel ca atare, ci de centrala electrică. În aceste condiții, reclamanta nu a demonstrat că directiva atacată o împiedică să execute contractele de furnizare a gazelor în cauză. În orice caz, simplul fapt că directiva atacată riscă, prin intermediul măsurilor de implementare la nivel național, să facă mai dificilă executarea acestor contracte nu ar permite să se considere că reclamanta este privită în mod individual.

56 Parlamentul European și Consiliul, susținute de Comisie, evidențiază că reclamanta nu a demonstrat că făcea parte dintr‑o categorie închisă de operatori. Dat fiind că directiva atacată constituie o măsură de generală aplicabilitate, care privește toți operatorii care exercită activitățile definite în anexa I, reclamanta nu este avută în vedere decât în calitatea sa obiectivă de producător de fontă și de oțel, asemenea oricărui alt operator care se află în aceeași situație. Prin urmare, posibila existență, la momentul adoptării directivei atacate, a unui grup de numai 15 producători de fontă sau de oțel nu este suficientă pentru a individualiza reclamanta. În opinia Parlamentului European, chiar și împrejurarea că reclamanta aparține unui „grup închis și identificabil” la momentul adoptării directivei atacate sau este mai afectată din punct de vedere economic decât concurenții săi nu are drept consecință individualizarea sa ca destinatar.

57 Consiliul contestă că reclamanta ar putea să devină un „cumpărător net de cote” din cauza situației sale specifice. În acest sens, în primul rând, Consiliul amintește că, în cursul primei perioade de alocare, statele membre trebuie să aloce gratuit cel puțin 95 % din cotele prevăzute de PNA, spre deosebire de cel puțin 90 % în cadrul celei de a doua perioade de alocare. În al doilea rând, în temeiul articolului 12 alineatele (1) și (2) din directiva atacată, cotele sunt transferabile fără restricții atât în cadrul aceluiași grup de întreprinderi, cât și altor persoane care se găsesc fie în Comunitate, fie în țări terțe. În al treilea rând, numărul de cote alocate inițial este stabilit în mod discreționar de către fiecare stat membru, în funcție de o serie de factori și criterii (a se vedea punctul 48 și următoarele de mai sus). În cele din urmă, mecanisme de flexibilitate din cadrul Protocolului de la Kyoto (a se vedea punctul 5 de mai sus) ar oferi producătorilor de fontă sau de oțel posibilitatea de a converti creditele de emisii obținute grație unor proiecte relevante în cote utilizabile în cadrul sistemului de comercializare a cotelor. Prin urmare, reclamanta ar fi în măsură să obțină gratuit cote pentru toate emisiile sale.

58 Consiliul, susținut de Comisie, contestă, bazându‑se pe anumite studii, teza potrivit căreia producătorii de fontă sau de oțel sunt într‑o „situație unică de izolare”, deoarece industria siderurgică nu are la dispoziție nicio posibilitate tehnică să reducă suplimentar emisiile de CO 2 . În această privință, Consiliul susține în esență că există posibilități tehnice de a reduce emisiile în sectorul siderurgic atât pe termen scurt, cât și pe termen lung, iar Comunitatea oferă un sprijin financiar semnificativ pentru cercetare în acest sens că sistemul de comercializare oferă producătorilor de fontă sau de oțel stimulente economice pentru a reduce și mai mult propriile emisii de CO 2 .

59 În ceea ce privește afirmația reclamantei potrivit căreia producătorii de fontă sau de oțel nu ar fi în măsură să transfere asupra clienților proprii o eventuală creștere a costurilor de producție care rezultă din necesitatea de a achiziționa cote de emisie, Consiliul, susținut de Comisie, arată că eventuala nevoie a unui astfel de producător de a cumpăra cote va depinde de cantitatea inițială de cote care i‑a fost alocată pe bază de PNA și de eforturile sale de reducere a emisiilor. Reclamanta însăși ar face trimitere la procesul de restructurare a grupului său de societăți și de reducere a numărului de furnale din prezent până în anul 2012, ceea ce ar duce, probabil, în sine, la reducerea emisiilor. Aceasta este în special situația atunci când, în conformitate cu anunțul public făcut de reclamantă, furnalele sale vor fi înlocuite cu cuptoare cu arc electric, ale căror emisii de CO 2 pe tonă de oțel produsă sunt mai reduse. Chiar presupunând că reclamanta ar trebui să achiziționeze cote suplimentare, costurile aferente ar putea fi transferate, cel puțin în parte, asupra consumatorilor, datorită unei creșteri semnificative a prețurilor în sectorul oțelului, care se află în expansiune.

60 Parlamentul European și Consiliul, susținute de Comisie, concluzionează din cele de mai sus că directiva atacată nu privește individual reclamanta și că cererea de anulare trebuie să fie, prin urmare, declarată inadmisibilă.

61 În plus, Parlamentul European, susținut de Comisie, invocă inadmisibilitatea cererii de anulare, în măsura în care dispozițiile în litigiu nu pot fi separate de restul directivei atacate fără ca prin aceasta să se riște golirea sa de substanță. Astfel, potrivit Parlamentului European, dacă, de exemplu, obligațiile privind autorizarea de emitere de gaze cu efect de seră (articolele 4 și 6) și privind PNA (articolul 9) ar fi eliminate, ar rezulta un act a cărui esență ar fi complet „inversată”.

62 În acest sens, Parlamentul European contestă afirmația reclamantei potrivit căreia sistemul de comercializare a cotelor rămâne „în esență intact” în cazul în care producătorii de fontă sau de oțel sunt excluși din domeniul său de aplicare, acest aspect neavând nicio legătură cu aspectul dacă anularea dispozițiilor în litigiu ar avea ca efect modificarea esenței părții care ar subzista din directiva atacată. În plus, potrivit Parlamentului European și Consiliului, nu poate avea câștig de cauză încercarea tardivă a reclamantei, exprimată în etapa replicii și, prin urmare, contrară cerințelor articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, de modificare a propriilor concluzii, astfel încât acțiunea ar trebui să fie interpretată în prezent „ca incluzând o cerere de anulare totală a directivei [atacate] în cazul în care o anulare parțială nu este posibilă”. Această abordare ar echivala cu extinderea, iar nu cu reducerea solicitărilor inițiale ale reclamantei, care ar urmări o anulare „parțială” directivei atacate. Or, reclamanta nu a prezentat elemente noi de drept și de fapt apărute în cursul procedurii, în sensul articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, care ar putea justifica introducerea unui nou motiv.

63 Prin urmare, Parlamentul European și Consiliul consideră că cererea de anulare trebuie declarată inadmisibilă și pentru acest motiv.

64 În cadrul observațiilor cu privire la consecințele ce trebuie deduse din intrarea în vigoare a articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, Parlamentul European și Consiliul, susținute de Comisie, arată că respectiva circumstanță nu este în măsură să modifice această apreciere, articolul menționat nefiind aplicabil în prezenta procedură întrucât directiva atacată nu este un act normativ în sensul dispoziției respective.

2. Argumentele reclamantei

65 Reclamanta susține, cu titlu introductiv, că, în conformitate cu jurisprudența elaborată cu privire la articolul 230 al patrulea paragraf CE, simplul fapt că măsura atacată este o directivă nu este suficient pentru a declara inadmisibilă o acțiune în anulare. Prin urmare, o acțiune prin care se urmărește anularea anumitor dispoziții ale unei directive ar fi admisibilă în cazul în care aceste dispoziții privesc în mod direct și individual reclamanta.

66 În ceea ce privește criteriul afectării directe, potrivit reclamantei, chiar dacă o directivă impune, în conformitate cu articolul 249 al treilea paragraf CE, un act de transpunere din partea statelor membre pentru a produce efecte directe asupra situației juridice a operatorilor economici, această cerință nu este suficientă, în sine, pentru a conchide că reclamanta nu este privită direct în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE. Într‑un asemenea caz, directivele nu ar putea fi niciodată contestate de un astfel de operator, ceea ce ar fi incompatibil cu jurisprudența și cu dreptul la protecție judiciară efectivă. În cazul în care o măsură comunitară, inclusiv o directivă, nu lasă statelor membre nicio marjă de apreciere în ceea ce privește obligația care trebuie să fie impusă reclamantului, mai exact atunci când punerea sa în aplicare este pur automată, un astfel de reclamant este vizat în mod direct. Astfel, instituțiile nu pot priva reclamantul, prin simpla alegere a formei actului adoptat, de protecția judiciară prevăzută la articolul 230 al patrulea paragraf CE.

67 În speță, dispozițiile în litigiu nu ar lăsa statelor membre nicio marjă de apreciere în privința obligațiilor ce trebuie impuse în sarcina reclamantei.

68 În această privință, în primul rând, reclamanta afirmă că, în conformitate cu articolul 4 din directiva atacată, statele membre se asigură că, de la 1 ianuarie 2005, producătorii de fontă sau de oțel nu exploatează propriile instalații fără permis de emisie. Statele membre nu dețin nicio marjă de apreciere în această privință. Articolul 27 alineatul (1) din directiva atacată stabilește numai o posibilitate de excludere temporară a anumitor instalații din cadrul sistemului de comercializare a cotelor până la 31 decembrie 2007, cu consecința că obligația de autorizare ar intra în vigoare de la 1 ianuarie 2008 cel târziu. În mod similar, posibilitatea prevăzută la articolul 27 alineatul (2) din directiva atacată ca statele membre să acorde o excludere temporară între 2005 și 2007 nu le conferă nicio marjă de apreciere și este lipsită de interes practic din cauza condițiilor sale restrictive.

69 În al doilea rând, argumentul întemeiat pe marja largă de apreciere de care dispun statele membre pentru elaborarea PNA ar fi lipsită de pertinență, deoarece directiva atacată distinge în mod clar între permise (articolul 4) și cote (articolul 9). Obligația de a autoriza emisiile de CO 2 în sine ar produce efecte asupra situației juridice a reclamantei întrucât invalidează, în parte, permisele de exploatare și drepturile de emisie de CO 2 eliberate în temeiul Directivei 96/61 pe care le deținuse anterior pentru instalațiile sale de producție. Astfel, în conformitate cu articolul 6 alineatul (2) din directiva atacată, aceste permise ar face obiectul unor cerințe suplimentare de monitorizare și raportare, precum și obligației de a restitui cotele necesare pentru acoperirea emisiilor de CO 2 ale instalației în cauză, pe parcursul fiecărui an calendaristic. Potrivit reclamantei, statele membre nu dețin nicio marjă de apreciere în privința impunerii de obligații în acest sens în sarcina sa.

70 În al treilea rând, în temeiul articolului 9 din directiva atacată, coroborat cu criteriul 1 din anexa III, cantitatea totală de cote alocate pentru perioada de alocare de referință ar trebui, pe de o parte, să fie compatibilă cu obligația statului membru de a limita propriile emisii în conformitate cu Decizia 2002/358 și cu Protocolul de la Kyoto și, pe de altă parte, să nu depășească cantitatea necesară pentru aplicarea strictă a criteriilor din anexa III la directiva atacată. Ar rezulta că, atunci când stabilesc cantitatea totală de cote ce trebuie alocate, statele membre trebuie să respecte, fără a deține vreo marjă de apreciere, un „plafon absolut de cote”. Această interpretare ar fi confirmată de punctul 10 din orientările suplimentare ale Comisiei cu privire la criteriul 3 din anexa III la directiva atacată (a se vedea punctul 14 de mai sus).

71 În sfârșit, în al patrulea rând, în conformitate cu articolul 12 alineatul (3) și cu articolul 16 din directiva atacată, statele membre ar trebui, fără a deține vreo marjă de apreciere în această privință, pe de o parte, să impună oricărui operator obligația de a restitui, la data de 30 aprilie a fiecărui an cel târziu, o cantitate de cote egală cu totalul emisiilor sale pe parcursul anului calendaristic anterior și, pe de altă parte, să impună operatorilor sancțiuni în cazul nerespectării acestei obligații.

72 Pe baza acestora, reclamanta conchide că dispozițiile în litigiu nu lasă statelor membre nicio marjă de apreciere cu privire la obligațiile care trebuie să fie impuse în sarcina sa, dispozițiile în cauză privind‑o în mod direct în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE.

73 Reclamanta consideră deopotrivă că dispozițiile în litigiu o privesc în mod individual. Pe de o parte, legiuitorul comunitar este obligat să țină seama de consecințele grave care decurg asupra situației specifice a reclamantei, iar pe de altă parte, reclamanta face parte dintr‑o categorie închisă, constituită dintr‑un număr restrâns de producători de fontă sau de oțel afectați de dispozițiile în cauză.

74 În primul rând, în opinia reclamantei, obligația legiuitorului comunitar de a lua în considerare consecințele actului pe care intenționează să îl adopte asupra situației anumitor persoane este de natură să le individualizeze (Hotărârea Piraiki‑Patraiki/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctul 19, Hotărârea Sofrimport/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctul 11, și Hotărârea Codorníu/Consiliul, punctul 55 de mai sus, punctul 20), această cerință putându-și avea originea fie într‑o dispoziție specială din Tratatul CE (Hotărârea Antillean Rice Mills și alții/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctul 67), fie în orice altă normă superioară de drept (Hotărârea UEAPME/Consiliul, punctul 55 de mai sus, punctul 90), cum ar fi principiul proporționalității, principiul egalității de tratament și drepturile fundamentale.

75 În această privință, reclamanta susține, în esență, că pentru a respecta principiile proporționalității și egalității de tratament, precum și dreptul său de proprietate și libertatea de a desfășura o activitate economică, legiuitorul comunitar ar fi trebuit să ia în considerare efectele foarte grave ale directivei atacate asupra situației sale specifice. Astfel, întrucât a omis să includă, contrar propunerilor inițiale ale Parlamentului European și ale Comisiei, alte sectoare în anexa I la directiva atacată – în special sectoarele concurente ale metalelor neferoase și ale produselor chimice –, legiuitorul comunitar a încălcat principiile egalității de tratament și menținerea unei concurențe nedenaturate. Tot astfel, acesta a încălcat dreptul de proprietate, libertatea de stabilire și libertatea de a desfășura o activitate economică a reclamantei, precum și principiul proporționalității, neținând seama de imposibilitatea economică și tehnică a producătorilor de fontă sau de oțel de a reduce suplimentar emisiile de CO 2 . Acționând astfel, legiuitorul comunitar a impus o sarcină disproporționată în seama reclamantei, care pune în pericol existența sa, în măsura în care va deveni în mod obligatoriu un „cumpărător net de cote”, fără posibilitatea de a transfera costurile aferente asupra clienților. În plus, dispozițiile în litigiu ar fi disproporționate în măsura în care nu sunt însoțite de măsuri care să atenueze, cel puțin, consecințele lor nefaste pentru reclamantă, cum ar fi un mecanism de control al prețului cotelor sau posibilitatea transfer transfrontalier al acestora în cadrul aceluiași grup de întreprinderi. În absența unei astfel de posibilități de transfer, care ar afecta grav eforturile de restructurare ale reclamantei și competitivitatea sa, directiva atacată ar aduce de asemenea atingere dreptului de proprietate al reclamantei și libertății sale de stabilire. Reclamanta precizează că restrângerea nelegală a libertății sale de stabilire care rezultă din lipsa unei norme, în cadrul directivei atacate, care să permită transferul transfrontalier al cotelor de emisie între diferite instalații din același grup de întreprinderi, nu poate fi contracarată prin argumentul potrivit căruia o extindere a capacității de producție a unei instalații poate beneficia de pe urma regulilor de alocare pentru „noii intrați”, un astfel de avantaj aflându‑se la latitudinea statului membru gazdă în cauză.

76 În al doilea rând, reclamanta susține că face parte dintr‑o categorie închisă de întreprinderi afectate în mod deosebit de directiva atacată. În Uniunea alcătuită din 15 state membre, numai 15 întreprinderi sau grupuri de întreprinderi au exploatat instalații de producere de fontă sau de oțel, mai exact reclamanta, Corus, ThyssenKrupp, HKM, Riva, Luccini, SSAB, Voest Alpine, Salzgitter, Duferco Rauttaruukki, Fundia, Saint‑Gobain, DHS și Neue Maxhütte, la care s‑ar fi adăugat, începând cu 1 mai 2004, cinci producători din fontă sau de oțel din cele 10 noi state membre, și anume Ispat Polska, Czech Steel Company, Moravia Steel, Dunaferr Dunai și US Steel Košice. Cu toate acestea, extinderea Uniunii în sine nu ar putea retrage grupului menționat calitatea de grup închis, în sensul jurisprudenței, deoarece aceasta a fost prevăzută la articolul 2 din Actul privind condițiile de aderare a Republicii Cehe, Republicii Estonia, Republicii Cipru, Republicii Letonia, Republicii Lituania, Republicii Ungare, Republicii Malta, Republicii Polone, Republicii Slovenia și Republicii Slovace și adaptările tratatelor care stau la baza Uniunii Europene (JO 2003, L 236, p. 33) înainte de intrarea în vigoare a directivei atacate. În plus, apariția pe piață a noilor intrați prin desfășurarea de noi operațiuni cu ajutorul furnalelor nu ar fi o opțiune viabilă din punct de vedere economic și este, prin urmare, exclusă de facto. Astfel, după intrarea în vigoare a directivei atacate și având în vedere reducerea numărului de furnale în Uniune începând cu anul 1975, un operator nou nu s‑ar putea stabili pe piață decât prin intermediul unei achiziții.

77 Potrivit reclamantei, „situația unică de izolare” în care se regăsește acest grup de producători, care îi deosebește de orice altă persoană, rezultă ca urmare a faptului că, într‑un viitor previzibil, din motive tehnice, spre deosebire de situația altor sectoare economice implicate, cum ar fi sectorul cimentului, al energiei electrice, al hârtiei și sticlei, producătorii de fontă sau de oțel ar nu fi capabili să reducă semnificativ emisiile de CO 2 , în conformitate cu obiectivele directivei atacate. Prin urmare, producătorii din acest grup nu au, în realitate, de ales între reducerea emisiilor și achiziționarea de cote suplimentare, astfel încât ar deveni în mod necesar „cumpărători neți de cote”. În procesul de producție a oțelului, emisia de CO 2 ar fi inevitabilă din cauza utilizării cărbunelui ca materie primă, iar nu sub formă de combustibil. Astfel, nu există nicio soluție de înlocuire profitabilă din punct de vedere economic pentru reducerea emisiilor de CO 2 , de exemplu prin utilizarea unui alt tip de combustibil, cum ar fi gazul natural. Perfecționarea tehnologiei furnalelor în ceea ce privește eficiența energetică și‑ar fi atins limitele teoretice care implică reducerea cu două tone a emisiilor de CO 2 pe tona de oțel produsă. O reducere suplimentară a emisiilor ar fi posibilă doar prin progresul tehnic a cărui apariție presupune între 20 și 30 de ani cel puțin. În schimb, nu ar fi posibil să se reducă producția, furnalele trebuind întotdeauna, din motive tehnice, să funcționeze la un nivel apropiat de capacitatea maximă.

78 Bazându‑se pe anumite studii, reclamanta evidențiază că, în aproximativ următorii 25 de ani, operatorii furnalelor vor trebui să continue să folosească tehnologiile existente, a căror marjă de progres este foarte redusă, orice încercare de înlocuire eșuând din motive tehnice și/sau economice. Potrivit reclamantei, contrar celor susținute de Consiliu, reducerile de emisii pe care le‑a realizat până în anul 2002 nu sunt rezultatul îmbunătățirilor tehnice, ci în principal se datorează închiderii unui număr de cinci furnale, creșterii capacității altor instalații, precum și înlocuirii minereului provenind din Lorena cu minereu brazilian ca materie primă, acesta din urmă fiind caracterizat de o sporită eficiență energetică. Tot astfel, obiectivul de reducere al reclamantei pentru perioada 2008-2012 ar trebui să fie realizat în special prin închiderea de instalații însoțită de transferul producției către instalații din alte state membre.

79 Reclamanta susține în plus că sectorul oțelului este unul dintre cele patru sectoare reglementate prin anexa I la directiva atacată care se confruntă cu concurență din partea altor sectoare la care directiva nu se aplică, și anume metalele neferoase și materialele plastice. Această situație concurențială extrem de dezavantajoasă în care se regăsesc producătorii de fontă sau de oțel ar fi agravată și mai mult, în primul rând, printr‑o cerere „foarte concentrată”, în special din partea industriei auto, iar pe de altă parte, printr‑o concurență intensificată din partea sectoarelor care nu intră sub incidența directivei atacate și a producătorilor de oțel din țările terțe, cum ar fi Statele Unite ale Americii, care nu se supun obligațiilor care decurg din Protocolul de la Kyoto și reprezintă 65 % din producția mondială. Astfel, producătorii europeni de oțel nu sunt în măsură să transfere asupra clienților proprii creșterea costurilor de producție cauzată de nevoia de a achiziționa cote de CO 2 , ceea ce afectează suplimentar rentabilitatea lor deja scăzută. În această privință, situația concurențială a celorlalte sectoare incluse în anexa I la directiva atacată ar fi diferite. De exemplu, având în vedere estimările privind o creștere substanțială a prețurilor energiei electrice, furnizorii de energie ar fi în măsură să transfere asupra clienților proprii orice eventuală creștere a costurilor de producție, putându‑și îmbunătăți în mod semnificativ rentabilitatea.

80 Reclamanta precizează că, în schimb, chiar și recenta creștere a prețului oțelului nu va putea transfera asupra clienților săi sporirea costurilor de producție care rezultă din necesitatea de a achiziționa cote de emisie. Această creștere de preț ar fi doar rezultatul costurilor în creștere ale materiilor prime și ale transportului la nivel mondial. Or, la scară globală, producătorii europeni de fontă sau de oțel s‑ar confrunta cu o concurență puternică din partea producătorilor din țările terțe care, precum în cazul Statelor Unite ale Americii, Statelor Federale ale Australiei și Republicii Turcia, nu au ratificat Protocolul de la Kyoto sau, precum Republica India, Republica Populară Chineză și Republica Federativă a Braziliei, au ratificat Protocolul de la Kyoto, dar nu sunt obligate, într‑o primă etapă, să își reducă emisiile de CO 2 (anexa B la Protocolul de la Kyoto) ori au numai obligația, în temeiul Protocolului de la Kyoto, de a menține nivelul lor curent de emisii, cum este cazul Federației Ruse și al Ucrainei. Prin urmare, producătorii europeni de fontă sau de oțel ar fi singurii care suportă costurile suplimentare de producție cauzate de punerea în aplicare a Protocolului de la Kyoto, fiind totodată expuși unei presiuni concurențiale din ce în ce mai puternice prin importul de oțel din țările terțe, a cărui importanță depinde de nivelul prețurilor pe piața europeană. Reclamanta adaugă că, având în vedere costul curent de 26 de euro al tonei de cote de CO 2 emis, producerea unei tone de oțel, care conduce la emiterea de aproximativ două tone de CO 2 , presupune un cost suplimentar de 52 de euro, în timp ce prețul de transport la nivel mondial al unei tone de oțel nu depășește în mod normal 20 de euro. Reclamanta adaugă că, spre deosebire de producătorii de fontă sau de oțel, se presupune că furnizorii de energie, inclusiv cei stabiliți în Germania și în Regatul Unit, includ în prețul electricității valoarea cotelor de emisie obținute în mod gratuit, pentru a obține astfel profituri excepționale.

81 Reclamanta concluzionează din cele de mai sus că producătorii de fontă sau de oțel stabiliți în cadrul Uniunii se găsesc într‑o „situație unică de izolare”, care îi deosebește de orice altă persoană. Această situație este agravată de faptul că directiva atacată nu prevede nici vreun plafon și nici un mecanism de control al prețului cotelor de emisie. Potrivit unor studii recente, producătorii de fontă sau de oțel s‑ar vedea astfel confruntați cu un preț al cotei care permite emiterea unei tone de CO 2 situat între 20 și 60 de euro ori chiar mai mult, în timp ce chiar și un preț de 20 de euro ar elimina profitul brut din sectorul oțelului.

82 În al treilea rând, reclamanta consideră că, fiind de departe cel mai mare producător de fontă și de oțel din Europa – cu o producție de 40 milioane de tone de oțel, urmată fiind de Thyssen‑Krupp (17 milioane) și de Corus (16 milioane) – este afectată într‑un mod extrem de grav prin directiva atacată. Prin utilizarea tehnologiei sale foarte avansate în materia furnalelor, reclamanta și‑a redus deja emisiile de gaze cu efect de seră, inclusiv de CO 2 , într‑o proporție mult mai mare decât nivelul de 8 % prevăzut prin Protocolul de la Kyoto, mai precis 19 % în cifre absolute și 24 %, în termeni relativi (pe tonă de oțel produsă), începând din anul 1990, și nu poate, pentru motivele tehnice prezentate la punctele 77 și 78 de mai sus, să continue să reducă în mod semnificativ emisiile de CO 2. În plus, în anul 2002, reclamanta ar fi obținut din exploatarea furnalelor sale un profit brut de 16 euro și un profit net de 4 euro pe tonă de CO 2 emis. Ar rezulta că, chiar și la cel mai mic preț, potrivit estimărilor curente, de 20 de euro pe cotă de emisie, ceea ce corespunde unui un cost suplimentar de 40 de euro pe tonă de oțel, producția ar deveni nerentabilă pentru reclamantă într‑o astfel de măsură încât nu ar mai putea să exploateze instalațiile sale din Europa.

83 În al patrulea rând, reclamanta ar fi unicul producător european de fontă și de oțel care se confruntă cu o problemă deosebită creată de directiva atacată din perspectiva restructurării în curs în cadrul grupului său de societăți prin care urmărește să își îmbunătățească competitivitatea. Această restructurare, inițiată prin fuziunea din anul 2001 (a se vedea punctul 30 de mai sus), mai exact înainte de adoptarea directivei atacate, ar privi închiderea de instalații sau reducerea unor capacități de producție mai puțin profitabile într‑un stat membru și creșterea corespunzătoare a capacităților de producție a instalațiilor mai profitabile stabilite în alte state membre. Această situație este specifică reclamantei și o deosebește de toți ceilalți producători de fontă sau de oțel ale căror instalații sunt situate într‑un stat membru. Singura excepție o reprezintă Corus, cu instalații situate în Regatul Unit și în Țările de Jos, dar care și‑a optimizat deja producția. Or, directiva atacată ar compromite în mod grav această restructurare, neimpunând statelor membre obligația de a permite transferul transfrontalier de cote de la o unitate care urmează să fie închisă către alte instalații situate în alte state membre. Astfel, guvernele belgian și german au indicat deja că, în caz de închidere, reclamanta ar urma să piardă cotele pentru instalațiile cu sediul în Valonia (Belgia) și la Bremen (Germania), astfel încât nu ar fi în măsură să transfere aceste cote către instalațiile sale cu sediul în Spania sau Franța, unde ar fi prevăzut o creștere corespunzătoare a capacităților de producție. Tot astfel, PNA german, precum și articolul 10 alineatul 1 prima teză din proiectul german de lege privind alocarea de cote în prima etapă de alocare prevăd anularea cotelor în cazul închiderii de instalații, cu excepția cazului în care operatorul pune în funcțiune o nouă instalație în Germania (și nu într‑un alt stat membru). Într‑un sens similar, PNA francez ar prevedea că un operator poate păstra cotele unei instalații închise doar în cazul în care activitatea este transferată către o altă instalație stabilită pe teritoriul francez. Reclamanta ar fi obligată să contravină obiectivului său de restructurare și de îmbunătățire a competitivității sale. Aceasta ar trebui să achiziționeze cote de emisie suplimentare pentru a acoperi capacitățile de producție destinate inițial închiderii și transferării către instalații din alte state membre, pentru a continua să exploateze instalații mai puțin rentabile cu unicul scop de a nu pierde cotele deja alocate.

84 Reclamanta adaugă că reprezintă de asemenea singurul operator din toate sectoarele care fac obiectul anexei I la directiva atacată care se confruntă cu problema transferului transfrontalier al capacităților de producție între instalații situate în diferite state membre. Această problemă nu ar afecta sectorul cimentului, al sticlei, al energiei sau al hârtiei, în cazurile cărora instalațiile sunt, spre deosebire de instalațiile producătoare de oțel, situate fie aproape de clienți, fie în zone care oferă materii prime în cantități suficiente. Prin urmare, pentru producătorii din aceste sectoare, închiderea unei instalații într‑un stat membru și transferul producției într‑un alt stat membru nu constituie o opțiune plauzibilă.

85 Cu toate acestea, din perspectiva libertății de stabilire, nu ar exista nicio justificare pentru a lăsa la latitudinea statelor membre soluționarea aspectului referitor la măsura în care sunt posibile transferurile transfrontaliere ale capacităților de producție. Acest lucru este cu atât mai adevărat, cu cât există stimulente economice și politice importante pentru statele membre în sensul de a nu permite un astfel de transfer al capacităților de producție, inclusiv al cotelor de emisie asociate acestora. Pe de o parte, din punctul de vedere al statului membru care a alocat inițial cotele, nu ar exista niciun interes în facilitarea unor astfel de transferuri, pentru a suferi pierderi pe teritoriul său atât la nivelul capacităților respective, cât și la nivelul locurilor de muncă care sunt afiliate ori al cotelor deja alocate. Pe de altă parte, statul membru de destinație al unor astfel de transferuri, mai ales când acest stat este unul de mici dimensiuni, nu ar deține neapărat un interes pentru alocarea cotelor cu în mod gratuit către noii intrați, având în vedere riscul de a depăși propriul plafon național de cote și, prin urmare, de a‑și încălca obligațiile de reducere asumate în temeiul Deciziei 2002/358 și al Protocolului de la Kyoto. După cum reiese din cuprinsul punctului 5 din anexa 4 la orientările suplimentare ale Comisiei (a se vedea punctul 14 de mai sus), aceste reticențe sunt confirmate de faptul că majoritatea statelor membre nu permit transferul transfrontalier de cote. În conformitate cu aceste orientări, Comisia însăși a atras atenția asupra acestui aspect observând că, în cursul primei perioade de alocare, statele membre au adoptat o multitudine de norme privind rezervele pentru noii intrați, închideri și transferuri, contribuind la o sporită complexitate și la o lipsă de transparență pe piața internă și ar putea duce la apariția riscului de denaturare a concurenței. Aceasta ar fi tras concluzia că este necesar să se ia în considerare stabilirea unei rezerve comunitare și armonizarea normelor administrative care se aplică noilor intrați, închiderilor și transferurilor transfrontaliere în cadrul pieței interne (anexa 7 la orientările suplimentare ale Comisiei). Reclamanta citează de asemenea un studiu potrivit căruia, în sistemul de comercializare a cotelor, având în vedere interesul statelor membre de a menține impozitele și locurile de muncă aferente instalațiilor situate pe teritoriul propriu, ar fi în prezent rezonabil fie ca acestea să retragă cotele instalațiilor închise, fie să subordoneze, cel puțin, menținerea acestor cote pentru deschiderea unei noi instalații pe teritoriul lor, pentru a evita posibilitatea ca operatorul să părăsească țara respectivă. Or, acestea ar putea duce la apariția unei concurențe reglementate ineficiente din punct de vedere economic și indezirabile din punct de vedere politic între statele membre pentru a menține și a atrage investițiile. Din aceste motive, studiul ar conduce la necesitatea unei armonizări la nivel comunitar a normelor care permit instalațiilor să mențină propriile cote, chiar și în cazul unei închideri. Prin urmare, în opinia reclamantei, efectul util al libertății de stabilire nu poate fi asigurat decât prin intervenția legiuitorului comunitar însuși.

86 În al cincilea rând, reclamanta consideră a fi deosebit de afectată de directiva atacată din cauza contractelor pe termen lung care o leagă de mult timp de o serie de centrale electrice care, în parte, nu aparțin grupului său, contracte care ar avea ca obiectiv livrarea de gaz de furnal care conține monoxid de carbon, CO 2 și azot pentru producerea de energie electrică. Reclamanta ridică problema dacă, în temeiul articolului 3 literele (b) și (e) din directiva atacată, cotele de emisie în cauză trebuie să îi fie alocate sau să fie alocate centralei electrice. Dacă aceste cote revin centralei electrice, situația reclamantei s‑ar agrava suplimentar, întrucât ar trebui, eventual, să achiziționeze cotele necesare pe piață sau, în ipoteza în care ar înceta livrările către centrala electrică, să ardă propriile gaze de furnal fără a dispune în acest sens de un număr corespunzător de cote. Acest lucru ar duce la un dezavantaj competitiv grav pentru reclamantă în raport cu concurenții săi care utilizează centrale electrice proprii.

87 În al șaselea rând, în sfârșit, reclamanta precizează că, datorită faptului că este afectată în mod deosebit de dispozițiile în litigiu, a fost asociată îndeaproape procedurii legislative, în special în cursul diferitelor întâlniri cu reprezentanți ai Comisiei, ai Parlamentului European și ai Consiliului. În acest context, inițial, un număr de obiecții formulate de reclamantă au fost luate în considerare numai pentru a fi respinse în final fără nicio justificare.

88 Având în vedere cele de mai sus, reclamanta concluzionează că a demonstrat existența unui ansamblu de elemente care o caracterizează și o deosebesc de orice altă persoană și care fac ca cererea sa de anulare să fie admisibilă în conformitate cu articolul 230 al patrulea paragraf CE.

89 În ceea ce privește excepția de inadmisibilitate ridicată de Parlamentul European cu privire la cererea de anulare parțială a directivei atacate, reclamanta subliniază că nu solicită eliminarea completă a dispozițiilor în litigiu, ci numai înlăturarea aplicării acestora la instalațiile de producere a fontei sau a oțelului. Prin urmare, această cerere nu ar presupune nicio modificare a sistemului de comercializare a cotelor pentru celelalte sectoare incluse în anexa I la directiva atacată. Astfel, domeniul de aplicare al directivei atacate ar putea fie să se extindă la alte sectoare, astfel cum a fost deja propus pentru sectoarele metalelor neferoase și produselor chimice, fie să fie limitat, fără ca aceasta să aducă atingere funcționării și esenței înseși a sistemului de comercializare a cotelor. Astfel, anularea parțială solicitată ar avea ca unic rezultat eliminarea părții – distincte și clar definite – din anexa I la directiva atacată care are în vedere instalațiile de producere a fontei brute sau a oțelului.

90 Potrivit reclamantei, chiar presupunând că dispozițiile în litigiu nu pot fi disociate de directiva atacată în ansamblul său, cererea de anulare este totuși admisibilă. Astfel, în cazul în care anularea parțială s‑ar dovedi imposibilă, această cerere ar trebui interpretată ca urmărind anularea întregii directive atacate. Această apreciere decurge din necesitatea de a interpreta concluziile puse în raport cu contextul în care se încadrează și cu obiectivele urmărite de cererea care are ca scop să pună capăt încălcării drepturilor fundamentale ale reclamantei. În cazul în care Tribunalul nu adoptă abordarea prezentată la punctul 89 de mai sus, reclamanta solicită, cu titlu subsidiar, anularea directivei atacate în totalitate, care putea fi dispusă chiar și după depunerea cererii introductive.

91 Reclamanta conchide în baza tuturor celor prezentate anterior că cererea de anulare este admisibilă.

92 În cadrul observațiilor cu privire la consecințele care trebuie deduse din intrarea în vigoare a articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, reclamanta susține în esență, pe de o parte, că această dispoziție este aplicabilă în prezenta procedură și, pe de altă parte, că directiva atacată, prin conținutul său, constituie un act normativ în sensul prevederii menționate pentru motivul că dispozițiile atacate nu lasă nicio marjă de apreciere statelor membre cât privește punerea lor în aplicare, scutind astfel reclamanta de sarcina de a demonstra că este afectată individual de directiva în cauză.

B – Aprecierea Tribunalului

93 În temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE, orice persoană fizică sau juridică poate formula o acțiune împotriva deciziilor al căror destinatar este și împotriva deciziilor care, deși luate sub aparența unui regulament sau a unei decizii adresate unei alte persoane, o privesc în mod direct și individual.

94 Dintr‑o jurisprudență constantă reiese că simpla împrejurare că dispoziția citată din tratat nu recunoaște în mod expres admisibilitatea unei acțiuni în anulare introduse de un particular împotriva unei directive în sensul articolului 249 al treilea paragraf CE nu este suficientă pentru a declara inadmisibilă o astfel de acțiune. Astfel, instituțiile comunitare nu pot exclude protecția judiciară oferită particularilor de tratat prin simpla alegere a formei actului în cauză, chiar dacă acesta ia forma unei directive (Ordonanța Tribunalului din 10 septembrie 2002, Japan Tobacco și JT International/Parlamentul European și Consiliul, T‑223/01, Rec., p. II‑3259, punctul 28, Ordonanța Tribunalului din 30 aprilie 2003, Villiger Söhne/Consiliul, T‑154/02, Rec., p. II‑1921, punctul 39, Ordonanța Tribunalului din 6 septembrie 2004, SNF/Comisia, T‑213/02, Rec., p. II‑3047, punctul 54, și Ordonanța Tribunalului din 25 aprilie 2006, Kreuzer Medien/Parlamentul European și Consiliul, T‑310/03, Rec., p. II‑36*, punctele 40 și 41). Tot astfel, simplul fapt că dispozițiile în litigiu fac parte dintr‑un act cu aplicabilitate generală care constituie o directivă veritabilă, iar nu o decizie, în sensul articolului 249 al patrulea paragraf CE, adoptată sub aparența unei directive, nu este suficient în sine pentru a exclude posibilitatea ca aceste dispoziții să privească în mod direct și individual cazul unui particular (a se vedea în acest sens Ordonanța Japan Tobacco și JT International/Parlamentul European și Consiliul, citată anterior, punctul 30, și Ordonanța din 6 mai 2003, Vannieuwenhuyze‑Morin/Parlamentul European și Consiliul, T‑321/02, Rec., p. II‑1997, punctul 21).

95 În speță, se impune a se constata că directiva atacată, atât prin forma sa, cât și prin fondul său, este un act cu aplicabilitate generală care se aplică unor situații determinate în mod obiectiv și care produce efecte juridice asupra categoriilor de persoane avute în vedere în mod general și abstract, mai exact toți operatorii instalațiilor care, asemenea reclamantei, exercită una dintre activitățile prevăzute în anexa I la directiva atacată, inclusiv producerea de fontă sau de oțel.

96 Cu toate acestea, nu este exclus ca, în anumite circumstanțe, dispozițiile unui astfel de act cu aplicabilitate generală să poată privi în mod direct și individual unele dintre aceste persoane (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 16 mai 1991, Extramet Industrie/Consiliul, C‑358/89, Rec., p. I‑2501, punctul 13, Hotărârea Curții Codorníu/Consiliul, punctul 55 de mai sus, punctul 19, și Hotărârea Curții din 25 iulie 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Consiliul, C‑50/00 P, Rec., p. I‑6677, punctul 36).

97 Pe de altă parte, conform unei jurisprudențe constante, condiția potrivit căreia o persoană fizică sau juridică trebuie să fie vizată direct prin decizia care face obiectul acțiunii, în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE, impune ca actul respectiv să producă în mod direct efecte asupra situației juridice a particularului și să nu lase nicio putere de apreciere destinatarilor care sunt însărcinați cu punerea sa în aplicare, aceasta având un caracter pur automat și decurgând doar din reglementarea comunitară, fără aplicarea unor alte norme intermediare (Hotărârea Curții din 29 iunie 2004, Front national/Parlamentul European, C‑486/01 P, Rec., p. I‑6289, punctul 34, și Hotărârea Curții din 22 martie 2007, Regione Siciliana/Comisia, C‑15/06 P, Rep., p. I‑2591, punctul 31).

98 Tribunalul consideră necesar să examineze, cu titlu principal, dacă dispozițiile în litigiu o privesc în mod individual pe reclamantă. Tribunalul va examina numai în subsidiar, după caz, dacă dispozițiile respective o privesc în mod direct pe reclamantă.

99 Astfel cum a fost admis în cadrul unei jurisprudențe constante, o persoană fizică sau juridică, alta decât destinatarul unui act, nu poate pretinde că este vizată în mod individual, în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE, decât dacă este afectată de actul respectiv din cauza unor calități care îi sunt specifice sau din cauza unei situații de fapt care o individualizează în raport cu orice altă persoană și, pentru acest motiv, o individualizează într‑un mod similar celui în care ar fi individualizat destinatarul actului (Hotărârea Curții din 15 iulie 1963, Plaumann/Co