CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

VERICA TRSTENJAK

prezentate la 21 octombrie 2008 ( 1 )

Cauzele conexate C-261/07 și C-299/07

VTB-VAB NV

Galatea BVBA

împotriva împotriva

Total Belgium NV

Sanoma Magazines Belgium NV

Cuprins

I — Introducere II — Cadrul juridic A — Dreptul comunitar B — Dreptul național III — Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare IV — Procedura în fața Curții V — Principalele argumente ale părților Cu privire la Directiva 2005/29 Cu privire la articolul 49 CE VI — Apreciere juridică A — Considerații introductive B — Admisibilitatea trimiterilor preliminare 1. Admisibilitatea obiectului interpretării 2. Relevanța întrebărilor preliminare pentru hotărârea din speță C — Conformitatea articolului 54 din legea belgiană cu Directiva 2005/29 1. Noțiunea „practici comerciale”, prevăzută la articolul 2 litera (d) din Directiva 2005/29 2. Domeniul de aplicare personal al Directivei 2005/29 3. Examinarea structurii celor două reglementări a) Prevederile Directivei 2005/29 i) Apropierea completă și maximă a reglementărilor naționale ca obiectiv normativ ii) Structura normativă a Directivei 2005/29 b) Prevederile legii belgiene 4. Cu privire la retragerea Propunerii de regulament al Comisiei privind promovarea vânzărilor pe piața internă 5. Concluzie D — Conformitatea articolului 54 din legea belgiană cu libertățile fundamentale 1. Libertățile fundamentale în calitate de criteriu de analiză 2. Domeniul de aplicare al libertățior fundamentale a) Libera prestare a serviciilor b) Libera circulație a mărfurilor c) Raportul dintre libera prestare a serviciilor și libera circulație a mărfurilor 3. Restrângerea libertăților fundamentale a) Libera circulație a mărfurilor i) Măsură cu efect echivalent — Formula Dassonville — Modalități de vânzare ii) Concluzie intermediară b) Libera prestare a serviciilor 4. Justificare a) Protecția consumatorilor ca motiv imperativ de interes general b) Caracterul adecvat al unei interziceri de principiu a ofertelor comune c) Necesitatea/Proporționalitatea 5. Concluzie intermediară VII — Concluzie

„Directiva 2005/29/CE — Practici comerciale neloiale — Reglementare națională care interzice ofertele comune către consumatori”

I — Introducere

1. La originea prezentelor cauze se află două cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate în temeiul articolului 234 CE de Rechtbank van koophandel te Antwerpen, prin care aceasta solicită Curții, în esență, să răspundă la întrebarea dacă Directiva 2005/29/CE privind practicile comerciale neloiale (denumită în continuare „Directiva 2005/29”) ( 2 ) și articolul 49 CE trebuie interpretate în sensul că se opun unei legislații naționale prin care sunt interzise, în principiu, ofertele comune.

2. În centrul cauzelor care trebuie analizate în continuare se află aspecte esențiale ale legislației de armonizare a Comunității în domeniul protecției consumatorilor, precum și al liberei circulații transfrontaliere a mărfurilor și al liberei prestări transfrontaliere de servicii pe piața internă.

II — Cadrul juridic

A — Dreptul comunitar

3. Considerentele (11) și (17) ale Directivei 2005/29 au următorul cuprins: „(11) Nivelul crescut al convergenței realizate prin apropierea dispozițiilor de drept intern în baza prezentei directive creează un nivel comun ridicat de protecție a consumatorilor. Prezenta directivă stabilește o interdicție generală unică a practicilor comerciale neloiale care denaturează comportamentul economic al consumatorilor. De asemenea, directiva stabilește norme privind practicile comerciale agresive, care nu sunt reglementate în prezent la nivel comunitar. […] (17) Este recomandabil ca practicile comerciale neloiale în toate situațiile să fie identificate pentru a asigura o securitate juridică mai mare. În consecință, anexa I cuprinde lista completă a tuturor practicilor de acest fel. Acestea sunt singurele practici comerciale care pot fi considerate neloiale fără o evaluare de la caz la caz în conformitate cu dispozițiile articolelor 5-9. Lista poate fi modificată numai prin revizuirea directivei.”

4. Articolul 2 din directivă prevede: „În sensul prezentei directive: […] (d) «practici ale întreprinderilor față de consumatori» (denumite în continuare practici comerciale) înseamnă orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori; […]”

5. Articolul 3 alineatele (1) și (5) din directivă prevede: „(1) Prezenta directivă se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul 5 înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs. […] (5) Pentru o perioadă de șase ani începând de la 12 iunie 2007, statele membre pot continua să aplice dispoziții de drept intern, a căror apropiere este reglementată de prezenta directivă, mai restrictive sau mai riguroase decât dispozițiile prezentei directive și care pun în aplicare directive ce conțin clauze de armonizare minime. Aceste măsuri trebuie să fie esențiale pentru a garanta protecția adecvată a consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale și trebuie să fie proporționale cu obiectivul a cărui realizare se dorește. Revizuirea menționată la articolul 18 poate să includă, după caz, o propunere de prelungire a acestei derogări pe o perioadă limitată.”

6. În conformitate cu articolul 4 din directivă, statele membre nu limitează libertatea de a presta servicii, nici nu limitează libera circulație a mărfurilor din motive care se încadrează în domeniul în care prezenta directivă vizează apropierea dispozițiilor în vigoare.

7. Articolul 5 din directivă, intitulat „Interzicerea practicilor comerciale neloiale”, prevede următoarele: „(1) Se interzic practicile comerciale neloiale. (2) O practică comercială este neloială în cazul în care: (a) este contrară cerințelor diligenței profesionale și (b) denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic cu privire la un produs al consumatorului mediu la care ajunge sau căruia îi este adresat sau al membrului mediu al unui grup în cazul în care o practică comercială este orientată către un grup particular de consumatori. (3) Practicile comerciale care pot denatura semnificativ comportamentul economic al unui grup de consumatori identificabil în mod clar deoarece aceștia sunt deosebit de vulnerabili la practica utilizată sau la produsul aferent datorită unei infirmități mintale sau fizice, vârstei sau credulității, într-o situație pe care comerciantul o poate anticipa cu ușurință, se evaluează din perspectiva membrului mediu al grupului. Această dispoziție nu aduce atingere practicii publicitare curente și legitime care constă în formularea unor afirmații exagerate sau care nu trebuie înțelese în sens literal. (4) Sunt neloiale în special practicile comerciale care: (a) sunt înșelătoare în sensul articolelor 6 și 7 sau (b) sunt agresive în sensul articolelor 8 și 9. (5) Anexa I conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație. Lista unică se aplică în toate statele membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.”

8. Articolul 6 din directivă definește noțiunea „practici comerciale înșelătoare” după cum urmează: „(1) O practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care conține informații false și, în consecință, este mincinoasă sau, în orice alt fel, inclusiv prin prezentarea generală, induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu, chiar dacă informația este corectă în fapt, cu privire la unul sau mai multe dintre următoarele elemente și, în oricare dintre situații, determină sau poate determina o decizie comercială pe care consumatorul nu ar fi luat-o în altă situație […] (2) De asemenea, se consideră că o practică comercială este înșelătoare în cazul în care, analizând faptele, ținând seama de toate caracteristicile și circumstanțele, aceasta determină sau poate determina consumatorul mediu să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat-o în altă situație […]”

9. Articolul 8 din directivă definește, la rândul său, noțiunea „practici comerciale agresive” după cum urmează: „O practică comercială se consideră agresivă în cazul în care, analizând faptele și ținând seama de toate caracteristicile și circumstanțele, modifică sau poate modifica în mod semnificativ, prin hărțuire, constrângere, inclusiv prin forță fizică sau printr-o influență nejustificată, libertatea de alegere sau conduită a consumatorului mediu și, prin aceasta, îl determină sau îl poate determina să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat-o în altă situație.”

10. Articolul 19 din directivă prevede următoarele: „Statele membre adoptă și publică până la 12 iunie 2007 actele cu putere de lege și actele administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive.. […] Statele membre aplică aceste acte până la 12 decembrie 2007. […]”

B — Dreptul național

11. Articolul 54 din Legea din 14 iulie 1991 privind practicile comerciale și informarea și protecția consumatorului (denumită în continuare „legea belgiană”) ( 3 ) prevede următoarele: „Există ofertă comună în sensul prezentului articol atunci când dobândirea cu titlu gratuit sau cu titlu oneros de produse, de servicii, de orice avantaje ori de bonuri care permit achiziționarea acestora este legată de dobândirea altor produse sau servicii, chiar identice. În afara excepțiilor precizate mai jos, este interzisă orice ofertă comună pe care un vânzător o face unui consumator. De asemenea, este interzisă orice ofertă comună pe care mai mulți vânzători care acționează cu intenție comună o fac consumatorilor.”

12. Articolele 55-57 din legea belgiană prevăd anumite excepții de la această interdicție.

13. Articolul 55 din legea belgiană prevede: „Este permis să se ofere în comun, la un preț global: 1. produse sau servicii care constituie un întreg; […] 2. produse sau servicii identice, cu condiția ca: a) fiecare produs și fiecare serviciu să poată fi dobândit separat la prețul său obișnuit în aceeași unitate; b) cumpărătorul să fie informat în mod clar cu privire la această posibilitate, precum și cu privire la prețul de vânzare individual al fiecărui produs și al fiecărui serviciu; c) reducerea de preț oferită eventual cumpărătorului tuturor produselor și serviciilor să nu depășească o treime din totalul prețurilor.”

14. Articolul 56 din legea belgiană prevede: „Este permis să se ofere cu titlu gratuit, împreună cu un produs sau cu un serviciu principal: 1. accesoriile unui produs principal adaptate special la produsul respectiv de fabricantul acestuia și livrate în același timp cu produsul pentru a extinde sau pentru a facilita utilizarea acestuia; 2. ambalajul sau recipientele utilizate pentru protecția și pentru pregătirea produselor, ținând seama de natura și de valoarea acestor produse; 3. produsele și serviciile mărunte admise de uzanțele comerciale, precum și livrarea, montarea, controlul și întreținerea produselor vândute; 4. mostre provenind din sortimentul fabricantului sau al distribuitorului produsului principal în măsura în care sunt oferite în condiții de cantitate sau de măsură strict indispensabile pentru aprecierea calităților produsului; 5. fotografii color, viniete sau alte imagini cu valoare comercială minimă; 6. bilete de participare la loterii autorizate în mod legal; 7. obiecte pe care sunt aplicate inscripții publicitare ce nu pot fi îndepărtate și sunt clar vizibile și care nu se găsesc ca atare în comerț, cu condiția ca prețul de achiziționare al acestora plătit de cel care le oferă să nu depășească 5% din prețul de vânzare al produsului sau al serviciului principal cu care sunt oferite.”

III — Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare

15. Obiectul procedurii principale în cauza C-261/07 este reprezentat de o acțiune introdusă de VTB-VAB (denumită în continuare „VTB”), o societate care prestează servicii în domeniul ajutorului în caz de pană sau accident, împotriva Total Belgium NV (denumită în continuare Total), o filială a grupului Total, care vinde în special carburant prin stații de combustibil.

16. Din 15 ianuarie 2007, Total oferă consumatorilor deținători ai unei cartele TOTAL-CLUB trei săptămâni de asistență gratuită la depanare, pentru fiecare plin de cel puțin 25 de litri pentru propriul autoturism sau de cel puțin 10 litri pentru propria motoretă (TOTAL ASSISTANCE).

17. La 5 februarie 2007, VTB a solicitat Rechtbank van koophandel te Antwerpen să dispună ca Total Belgium să înceteze această practică comercială, cu motivarea că aceasta constituie o ofertă comună interzisă de articolul 54 din legea belgiană.

18. Obiectul procedurii principale în cauza C-299/07 este reprezentat de o acțiune introdusă de BVBA Galatea (denumită în continuare „Galatea”), o societate care deține un magazin de lenjerie în Schoten (Belgia), împotriva Sanoma Magazines Belgium NV, o filială a grupului finlandez Sanoma (denumită în continuare „Sanoma”) care, printre altele, editează reviste pentru femei, între care revista săptămânală „Flair”.

19. În ediția din 13 martie 2007, această revistă era însoțită de o anexă de 47 de pagini care conținea un bon ce dădea dreptul, în perioada -, la o reducere de 15-25% la diferite produse vândute în anumite magazine de lenjerie.

20. La 22 martie 2007, Galatea a formulat la Rechtbank van koophandel te Antwerpen o acțiune pentru încetarea acestei practici comerciale, cu motivarea că practica respectivă încalcă, printre altele, articolul 54 din legea belgiană.

21. În deciziile de trimitere, Rechtbank van koophandel te Antwerpen semnalează într-adevăr că, la acel moment, termenul pentru transpunerea Directivei 2005/29/CE încă nu expirase. Aceasta exprimă totuși anumite îndoieli cu privire la conformitatea interzicerii ofertelor comune, prevăzută la articolul 54 din legea belgiană, cu Directiva 2005/29/CE, precum și, cel puțin în ceea ce privește cauza C-299/07, cu articolul 49 CE. Pentru acest motiv, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea celor două cauze și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: În cauza C-261/07 „Directiva 2005/29 a Parlamentului European și a Consiliului privind practicile comerciale neloiale se opune unei dispoziții naționale precum articolul 54 din Legea belgiană din 14 iulie 1991 privind practicile comerciale și informarea și protecția consumatorului, care, în afara unor cazuri enumerate limitativ în lege, interzice orice ofertă comună din partea unui vânzător către un consumator, inclusiv oferta comună privind un produs pe care consumatorul trebuie să îl cumpere și un serviciu gratuit a cărui dobândire este legată de cumpărarea produsului, iar aceasta indiferent de împrejurările din cazul respectiv și în special fără a lua în considerare influența pe care o poate avea oferta concretă asupra consumatorului mediu și indiferent dacă, în împrejurările din cazul respectiv, această ofertă poate fi considerată contrară diligenței profesionale și uzanțelor comerciale loiale?” Și în cauza C-299/07 „Articolul 49 CE privind libera prestare a serviciilor, precum și Directiva 2005/29 a Parlamentului European și a Consiliului privind practicile comerciale neloiale, se opun unei dispoziții naționale precum articolul 54 din Legea belgiană din 14 iulie 1991 privind practicile comerciale și informarea și protecția consumatorului, care, în afara unor cazuri enumerate limitativ, interzice orice ofertă comună din partea unui vânzător către un consumator în cadrul căreia dobândirea cu titlu gratuit sau cu titlu oneros de produse, de servicii sau de avantaje ori de bonuri cu care acestea pot fi obținute este legată de dobândirea altor produse sau servicii, chiar identice, iar aceasta indiferent de împrejurările din cazul respectiv și în special fără a lua în considerare influența pe care o poate avea oferta concretă asupra consumatorului mediu și indiferent dacă, în împrejurările concrete din cazul respectiv, această ofertă poate fi considerată contrară diligenței profesionale și uzanțelor comerciale loiale?”

IV — Procedura în fața Curții

22. Deciziile de trimitere din 24 mai 2007 (cauza C-261/07) și din (cauza C-299/07) au fost primite la grefa Curții la și, respectiv, la .

23. La 29 august 2007, președintele Curții a dispus conexarea celor două cauze.

24. VTB, Total și Sanoma, guvernul Regatului Belgiei, al Republicii Franceze, al Regatului Spaniei și al Republicii Portugheze, precum și Comisia au depus observații scrise potrivit articolului 23 din Statutul Curții de Justiție.

25. În cadrul măsurilor de organizare a procedurii, Curtea a adresat părților la procedură o întrebare, la care acestea au răspuns.

26. În ședința care a avut loc la 18 iunie 2008, reprezentanții VTB, ai Total și ai Sanoma, reprezentanții guvernului Regatului Belgiei, al Republicii Franceze și al Regatului Spaniei, precum și reprezentantul Comisiei au prezentat observații.

V — Principalele argumente ale părților

Cu privire la Directiva 2005/29

27. În ambele cauze, instanța de trimitere adresează Curții, în esență, întrebarea dacă interzicerea ofertelor comune, astfel cum este prevăzută la articolul 54 din legea belgiană, este conformă cu Directiva 2005/29.

28. În primul rând, VTB pune în discuție admisibilitatea întrebării preliminare, întrucât privește interpretarea unei directive al cărei termen de transpunere nu expirase încă la momentul producerii faptelor în litigiu.

29. Pentru același motiv și fără a invoca în mod expres inadmisibilitatea, guvernele spaniol și belgian consideră că directiva nu este aplicabilă într-un caz precum cel din speță. Potrivit celor două guverne, în special, o reglementare națională nu poate fi declarată inaplicabilă de către o instanță pentru motivul că încalcă directiva, atât timp cât termenul de transpunere a acestei directive încă nu a expirat.

30. Pe fond, Total, Sanoma, guvernul portughez și Comisia consideră că directiva se opune unei interziceri a ofertelor comune, precum cea prevăzută la articolul 54 din legea belgiană.

31. Sanoma, Total și Comisia invocă faptul că ofertele comune intrau în noțiunea „practică comercială” în sensul directivei. Având în vedere că directiva realizează o armonizare completă în domeniul practicilor comerciale neloiale, statele membre ar putea interzice „în toate situațiile” numai acele practici care, în conformitate cu articolul 5 alineatul (5) din directivă, sunt menționate în anexa I la aceasta. Întrucât însă ofertele comune nu sunt menționate în anexa respectivă, acestea nu pot fi interzise per se, ci numai atunci când, având în vedere împrejurările concrete ale fiecărei spețe, instanța națională consideră că sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 5 din directivă. În consecință, interzicerea de principiu, astfel cum este prevăzută la articolul 54 din legea belgiană, încalcă directiva. În această privință, Comisia adaugă că, în orice caz, această interzicere nu este necesară pentru o protecție adecvată a consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale și nu este nici proporțională în raport cu acest obiectiv.

32. Guvernul portughez se limitează să invoce faptul că articolul 54 din legea belgiană încalcă directiva, în măsura în care prevede o interdicție generală privind ofertele comune, iar aceasta cu toate că, la articolele 55 și 56, legea belgiană prevede anumite excepții.

33. VTB, precum și guvernele francez și belgian susțin o interpretare contrară.

34. VTB invocă faptul că ofertele comune nu intră în noțiunea „practică comercială” în sensul directivei și, în consecință, nu sunt reglementate de aceasta. În orice caz, articolul 5 din directivă nu exclude posibilitatea ca statele membre să prevadă și alte practici comerciale neloiale decât cele care sunt menționate în anexa I.

35. De asemenea, guvernul belgian invocă faptul că ofertele comune nu intră în noțiunea „practică comercială” în sensul directivei. În schimb, acesta precizează că ofertele comune sunt supuse Propunerii de regulament privind promovarea vânzărilor pe piața internă ( 4 ), care tratează ofertele comune altfel decât practicile comerciale prevăzute de directivă. Totuși, întrucât această propunere nu a fost retrasă decât în anul 2006, autoritățile belgiene au pornit, în mod corect, de la ideea că ofertele comune nu constituiau „practici comerciale”. În consecință, la transpunerea directivei, legiuitorul belgian nu a apreciat că trebuie să modifice articolul 54 din legea belgiană sau că trebuie să îl interpreteze în lumina articolului 5 din directivă.

36. Guvernul francez invocă, în esență, argumente similare cu cele ale guvernului belgian și adaugă că, dacă directiva obligă statele membre să interzică practici comerciale neloiale în raport cu consumatorii, în orice caz, acest lucru nu împiedică statele membre să interzică și alte practici comerciale în scopul protecției consumatorilor, independent de caracterul neloial al acestora în sensul directivei. Printre acestea se numără și ofertele comune care s-ar afla în afara domeniului de aplicare al directivei.

A — Cu privire la articolul 49 CE

37. În cauza C-299/07, instanța de trimitere adresează, în plus, întrebarea dacă articolul 49 CE se opune unei interziceri a ofertelor comune, precum cea prevăzută la articolul 54 din legea belgiană.

38. VTB, la fel ca și guvernele spaniol, belgian și francez propun să se răspundă negativ la această întrebare.

39. Potrivit VTB, interzicerea în discuție, care se aplică fără distincție atât comercianților din Belgia, cât și comercianților din alte state membre, nu atrage pentru aceștia niciun fel de costuri economice suplimentare sau de cheltuieli administrative de natură să împiedice libera prestare a serviciilor. În orice caz, o astfel de interzicere este justificată de asemenea de motive de interes general, în special protecția consumatorilor.

40. Guvernul belgian și guvernul francez invocă faptul că articolul 49 CE nu este relevant pentru a se răspunde la întrebarea preliminară. În această privință, autoritățile franceze indică faptul că ofertele în discuție privesc în principal vânzarea de mărfuri (carburant în cauza C-261/07 și lenjerie în cauza C-299/07), iar nu servicii. Potrivit acestor guverne, în cazul în care directiva trebuie interpretată în sensul că nu se opune legii belgiene, interzicerea ofertelor comune trebuie, prin urmare, să fie interpretată mai degrabă în lumina articolului 28 CE privind libera circulație a mărfurilor, la care instanța de trimitere se referă, de altfel, în decizia de trimitere.

41. În consecință, interzicerea ofertelor comune, astfel cum este prevăzută de legea belgiană, privește o modalitate de vânzare în sensul Hotărârii Keck și Mithouard (Hotărârea din 24 noiembrie 1993, C-267/91 și C-268/91, Rec., p. I-6097) și, prin urmare, nu este de natură să împiedice libera circulație a mărfurilor, întrucât ambele condiții impuse de această jurisprudență sunt îndeplinite. Într-adevăr, interdicția este aplicabilă tuturor operatorilor economici care își exercită activitatea pe teritoriul belgian și privește în același mod, în drept și în fapt, atât comercializarea produselor naționale, cât și a produselor din alte state membre. În sfârșit, guvernul francez arată că, în orice caz, interdicția în discuție este justificată, în primul rând, de motive imperative de interes general, în special de motive de protecție a consumatorilor și de menținere a unei concurențe loiale, iar pe de altă parte, este de asemenea proporțională în ceea ce privește aceste obiective, întrucât sunt prevăzute mai multe excepții de la interdicția respectivă.

42. La rândul său, guvernul spaniol exclude aplicabilitatea articolului 49 CE la o situație pur națională, precum cea din speță, în care toate elementele se limitau la un singur stat membru. În realitate, prezenta cauză privește întreprinderi stabilite în Belgia, care prestau servicii pe teritoriul belgian.

43. În schimb, Sanoma, guvernul portughez și, într-o anumită măsură, și Comisia pornesc de la ideea că interzicerea ofertelor comune, astfel cum este prevăzută la articolul 54 din legea belgiană, încalcă libera prestare a serviciilor garantată de articolul 49 CE.

44. Sanoma arată în special că dreptul său la libera prestare a serviciilor este încălcat în măsura în care în Belgia nu își putea face publicitate pentru vânzări în același mod ca în alte state membre care permiteau ofertele comune (îndeosebi Țările de Jos și Luxemburg). În plus, Sanoma constată că, din cauza interdicției, clienții săi belgieni nu pot utiliza bonurile de reducere care au fost publicate în reviste olandeze din Flandra și din Țările de Jos, dar care au fost distribuite și în întreaga Belgie.

45. Pe de altă parte, Comisia dă un răspuns mai degrabă ambiguu.

46. Chiar dacă aduce argumente similare cu cele ale guvernului francez, Comisia pornește de la ideea că în speță, într-adevăr, articolul 28 CE este dispoziția relevantă și că, potrivit jurisprudenței Keck și Mithouard, interzicerea ofertelor comune în discuție în speță iese din domeniul de aplicare al acestei dispoziții. În plus, Comisia clarifică faptul că nu este necesar să se efectueze o analiză din punct de vedere al liberei prestări a serviciilor, întrucât, în împrejurări precum cele din speță, în sensul jurisprudenței Curții, această libertate este complet secundară în raport cu libera circulație a mărfurilor și îi poate fi subordonată acesteia (a se vedea în special Hotărârea din 22 ianuarie 2002, Canal Satélite Digital, Rec., p. I-607, punctul 31). De asemenea, Comisia indică faptul că analiza pe care o efectuează instanța de trimitere în decizia de trimitere nu se întinde la eventualele restricții privind libera prestare a serviciilor.

47. Cu toate acestea, Comisia analizează acest aspect din motive de pură precauție și ajunge la concluzia că interzicerea ofertelor comune reprezintă în mod clar o restricție privind libera prestare a serviciilor care depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor de protecție a consumatorilor și de concurență loială.

VI — Apreciere juridică

A — Considerații introductive

48. Directiva 2005/29 adoptată la 11 mai 2005 de Parlamentul European și de Consiliu are ca obiectiv să creeze un cadru juridic uniform pentru reglementarea practicilor comerciale neloiale în raport cu consumatorii. Potrivit considerentului (5) al directivei, acest obiectiv trebuie să fie atins printr-o armonizare a practicilor comerciale loiale din statele membre ale Comunității, în interesul eliminării obstacolelor de pe piața internă ( 5 ). Obiectivul său normativ constă, așadar, într-o armonizare completă a acestui domeniu la nivel comunitar ( 6 ).

49. În conformitate cu articolul 20, Directiva 2005/29 a intrat în vigoare în ziua următoare datei publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, și anume la 12 iunie 2005. Conform articolului 19 alineatul (1), statele membre erau obligate să transpună directiva în dreptul național până la , prin adoptarea actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare, însă cu un termen tranzitoriu suplimentar de șase ani pentru anumite reglementări naționale mai severe. Totuși, aceste acte cu putere de lege și acte administrative trebuiau să fie aplicate numai de la .

50. Regatul Belgiei a respectat formal acest termen de transpunere, prin adoptarea Legii din 5 iunie 2007 de modificare a Legii din privind practicile comerciale și informarea și protecția consumatorului ( 7 ) care a intrat în vigoare la . În decizia de trimitere, instanța de trimitere se referă însă la o dispoziție națională mai veche, și anume la articolul 54 din legea belgiană, care exista încă înainte de intrarea în vigoare a Directivei 2005/29, și exprimă îndoieli cu privire la conformitatea acestei dispoziții cu dreptul comunitar.

B — Admisibilitatea trimiterilor preliminare

1. Admisibilitatea obiectului interpretării

51. În conformitate cu articolul 234 CE, numai o normă de drept comunitar poate fi obiect de interpretare admisibil în cadrul unei proceduri de pronunțare a unei hotărâri preliminare. Sunt astfel de norme dispozițiile de drept primar și de drept secundar. Întrebările preliminare adresate de Rechtbank van koophandel privesc un obiect de interpretare admisibil în măsura în care se solicită Curții să se pronunțe asupra interpretării articolului 49 CE și a Directivei 2005/29.

52. În opinia noastră, împrejurarea că termenul de transpunere a Directivei 2005/29 nu expirase încă la momentul la care instanța națională a pronunțat decizia de trimitere prin care se solicită pronunțarea unei hotărâri preliminare pentru interpretarea acestei norme comunitare este lipsită de relevanță în ceea ce privește problema admisibilității, deoarece Directiva 205/29 era în orice caz în vigoare de la 12 iunie 2005 și, prin urmare, exista deja ca act juridic cu forță obligatorie pentru statele membre ( 8 ).

53. În cadrul unei proceduri a întrebărilor preliminare, în conformitate cu articolul 234 CE, Curtea este competentă să se pronunțe cu privire la validitatea și la interpretarea actelor adoptate de instituțiile Comunității, indiferent dacă aceste acte sunt sau nu sunt direct aplicabile ( 9 ). O directivă al cărei termen de transpunere nu a expirat încă reprezintă un astfel de act și de aceea Curtea poate fi sesizată în mod valabil cu o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare dacă, pe de altă parte, această cerere îndeplinește condițiile de admisibilitate stabilite în jurisprudența Curții ( 10 ).

2. Relevanța întrebărilor preliminare pentru hotărârea din speță

54. În ceea ce privește relevanța întrebărilor preliminare pentru hotărârea din speță, trebuie să se amintească faptul că procedura întrebărilor preliminare instituită prin articolul 234 CE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare ale dreptului comunitar care le sunt necesare pentru soluționarea litigiilor aflate pe rolul lor ( 11 ).

55. În cadrul acestei cooperări, numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și relevanța întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe ( 12 ).

56. Cu toate acestea, Curtea a hotărât de asemenea că, în circumstanțe excepționale, este îndreptățită să analizeze condițiile în care este sesizată de instanța națională în scopul de a-și verifica propria competență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului comunitar nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i-au fost adresate ( 13 ).

57. În schimb VTB, guvernul spaniol și guvernul belgian nu au putut prezenta argumente solide în susținerea tezei potrivit căreia interpretarea Directivei 2005/29 nu este relevantă pentru hotărârea din procedura principală. Dimpotrivă, multe aspecte susțin recunoașterea relevanței întrebărilor preliminare din punctul de vedere al hotărârii care urmează a fi pronunțată.

58. Astfel, trebuie să se constate că evenimentele care au condus la acțiunea principală s-au desfășurat cu numai câteva luni înainte de expirarea termenului de transpunere la 12 iunie 2007. La acel moment, dreptul național nu fusese adaptat, iar Regatul Belgiei nici nu părea să preconizeze o abrogare a interzicerii ofertelor comune, aspect de care instanța națională era conștientă, astfel cum rezultă cu claritate din deciziile de trimitere ( 14 ).

59. În cazul în care neconformitatea legii belgiene cu Directiva 2005/29 nu poate fi exclusă, instanța națională, în calitate de instanță funcțională a Comunității, ar fi obligată, în caz de nevoie, să lase neaplicate dispozițiile naționale respective. Aceasta rezultă din supremația aplicării dreptului comunitar în raport cu dreptul național ( 15 ), dar în special din obligația statelor membre în conformitate cu articolul 10 al doilea paragraf CE și cu articolul 249 al treilea paragraf CE, recunoscută în jurisprudența Curții, de a lua toate măsurile care sunt necesare pentru atingerea rezultatului prevăzut de directiva respectivă.

60. Legată de aceasta este de asemenea obligația de a se abține de la tot ce ar putea împiedica atingerea obiectivului unei directive. Potrivit jurisprudenței Curții, din dispoziția din tratat, menționată mai sus, coroborată cu directiva respectivă rezultă că statele membre destinatare ale directivei nu pot adopta, pe durata termenului de transpunere al acesteia, dispoziții de natură să compromită grav atingerea rezultatului prevăzut de directivă ( 16 ). Această obligație de abținere se extinde asupra tuturor autorităților publice din statele membre, inclusiv, în cadrul competenței lor, asupra instanțelor ( 17 ). Acestor instanțe le revine obligația să analizeze, dacă este cazul, dacă acte juridice naționale adoptate înainte de expirarea termenului de transpunere afectează atingerea obiectivului directivei ( 18 ).

61. În același sens, în Hotărârea Adeneler ( 19 ), Curtea a hotărât că, începând cu data la care o directivă a intrat în vigoare, instanțele statului respectiv trebuie să se abțină, în măsura posibilului, să interpreteze dreptul intern într-un mod care, după expirarea termenului de transpunere, ar risca să compromită grav realizarea obiectivului urmărit prin această directivă. În plus, trebuie să se ia în considerare că, potrivit jurisprudenței Curții, în domeniul de aplicare al unei directive intră nu numai dispozițiile naționale care urmăresc în mod expres transpunerea directivei, ci – din momentul intrării în vigoare a acestei directive – și dispozițiile naționale preexistente, care sunt de natură să asigure conformitatea dreptului național cu directiva ( 20 ).

62. Prin urmare, dacă instanța națională suspectează, precum în prezenta cauză, că o legislație națională este de natură să compromită obiectivul urmărit de o directivă care trebuie transpusă în mod iminent, după expirarea termenului de transpunere ( 21 ), este ținută să ia măsurile necesare încă în timpul etapei de transpunere. Printre aceste măsuri se află și posibilitatea de a nu aplica dreptul național contrar directivei, în măsura în care dreptului aplicabil nu i se poate da o interpretare conformă cu directiva ( 22 ).

63. Cu toate acestea, o neaplicare a articolului 54 din legea belgiană ar fi avut drept consecință că, după toate probabilitățile, instanța de trimitere ar fi trebuit să respingă în parte acțiunile în încetare îndreptate de VTB și Galatea împotriva Total și, respectiv, Sanoma.

64. Având în vedere considerațiile de mai sus, relevanța întrebărilor preliminare pentru hotărârea din speță nu poate fi negată.

65. Prin urmare, cererile de pronunțare a unei hotărâri preliminare sunt admisibile.

C — Conformitatea articolului 54 din legea belgiană cu Directiva 2005/29

66. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în cadrul unei proceduri inițiate în conformitate cu articolul 234 CE, Curtea nu este competentă să se pronunțe cu privire la compatibilitatea unei măsuri naționale cu dreptul comunitar. Curtea este totuși competentă să furnizeze instanței naționale toate elementele de interpretare proprii acestui drept care pot să îi permită să aprecieze această compatibilitate în vederea judecării cauzei cu care este sesizată ( 23 ).

67. Ambele întrebări preliminare urmăresc să se stabilească dacă Directiva 2005/29 se opune unei dispoziții naționale precum articolul 54 din legea belgiană. În acest scop, trebuie să se analizeze în primul rând dacă, din punct de vedere al obiectului său normativ, o astfel de dispoziție intră în domeniul de aplicare al Directivei 2005/29.

1. Noțiunea „practici comerciale”, prevăzută la articolul 2 litera (d) din Directiva 2005/29

68. Aceasta depinde de răspunsul dat la întrebarea dacă, de fapt, ofertele comune pot fi considerate „practici comerciale” în sensul articolului 2 litera (d) din Directiva 2005/29. Această dispoziție conține o definiție legală largă a „practicilor întreprinderilor față de consumatori”, care, în opinia noastră, permite fără probleme ca noțiunea de ofertă comună să îi fie subsumată.

69. Ofertele comune se bazează pe combinarea a cel puțin două oferte diferite de produse sau servicii într-o singură unitate de vânzare. O ofertă comună există, așadar, numai atunci când componentele combinării sunt reprezentate de două sau mai multe bunuri distincte. Criteriul caracteristic pentru distincția între diferite forme în care se pot prezenta aceste legături este reprezentat de modul de combinare, și anume de condițiile în care ofertanții își configurează ofertele combinate și le introduc pe piață ( 24 ). Din punct de vedere al economiei întreprinderilor, ofertele comune constituie o măsură de politică a prețurilor și de politică a comunicării, două dintre cele mai importante politici în marketing. Întrucât piețe fără concurență reprezintă un fenomen mai degrabă rar și ofertanții trebuie să se confrunte aproape întotdeauna cu alți concurenți, pentru a ieși în evidență în mediul concurențial, operatorii economici sunt constrânși să configureze oferte care nu sunt numai interesante, ci exercită și o puternică putere de atracție asupra consumatorilor respectivi. Prin combinația unică de produse sau servicii diferite într-o singură ofertă și prin caracterul avantajos, real sau aparent, al prețului, care rezultă din această formă de combinație, ofertele comune sunt destinate să stimuleze clienții să cumpere. Cu alte cuvinte, acestea au scopul să atragă clienții și să mărească potențialul întreprinderii de atragere a clienților ( 25 ).

70. Dacă ne întemeiem pe funcția descrisă mai sus a ofertelor comune, precum și pe modul în care consumatorul le întâlnește în viața de zi cu zi, este logic să le definim ca acte, respectiv, comunicări comerciale ale unui operator economic, inclusiv publicitatea și marketingul acestuia, care sunt legate direct de promovarea comercializării și de vânzare. Astfel, acestea corespund perfect noțiunii de practici comerciale sensul articolului 2 litera (d) din Directiva 2005/29. Prin urmare, ofertele comune reglementate de articolul 54 din legea belgiană intră în domeniul de aplicare material al Directivei 2005/29.

2. Domeniul de aplicare personal al Directivei 2005/29

71. Aceleași considerații sunt aplicabile pentru domeniul de aplicare personal al Directivei 2005/29, deoarece, deși aceasta urmărește în mod direct protecția consumatorilor, totuși, pentru acest motiv, interesele economice ale concurenților legitimi nu sunt considerate mai puțin demne de protecție.

72. Aceasta rezultă în primul rând din considerentul (6) al Directivei 2005/29, dar în special din considerentul (8) al acesteia, din care reiese că directiva protejează și în mod indirect întreprinderile împotriva concurenților care nu respectă regulile stabilite de aceasta, asigurând astfel garanția unei concurențe loiale în domeniul pe care îl coordonează ( 26 ).

3. Examinarea structurii celor două reglementări

73. Pentru a putea constata dacă Directiva 2005/29 se opune unei dispoziții naționale precum articolul 54 din legea belgiană, este necesar să se examineze și, ulterior, să se compare cele două reglementări din punct de vedere al obiectivului lor normativ și al structurii lor de reglementare.

a) Prevederile Directivei 2005/29

i) Apropierea completă și maximă a reglementărilor naționale ca obiectiv normativ

74. Astfel cum am expus la început ( 27 ), Directiva 2005/29 urmărește o armonizare completă a prevederilor legale din statele membre cu privire la practicile comerciale neloiale. În plus, spre deosebire de situația anterioară în ceea ce privește instrumentele legale specific sectoriale de armonizare a dreptului protecției consumatorilor, se urmărește nu numai o armonizare minimă, ci o apropiere maximă a prevederilor legale naționale, care, cu anumite excepții, nu permit statelor membre să mențină sau să introducă reglementări mai severe ( 28 ). Ambele concluzii rezultă atât din interpretarea preambulului directivei, cât și din interpretarea dispozițiilor generale ale acesteia.

75. Acestea rezultă, pe de o parte, din considerentul (11) al directivei, potrivit căruia apropierea dispozițiilor de drept intern pe baza acestei directive creează un nivel comun ridicat de protecție a consumatorilor. Pe de altă parte, considerentul (12) al directivei menționează că întreprinderile și consumatorii vor putea să se sprijine pe un cadru de reglementare unic, bazat pe concepte juridice clar definite, care să reglementeze toate aspectele practicilor comerciale neloiale în cadrul Uniunii Europene. La metoda apropierii legislațiilor se face din nou referire în articolul 1 din Directiva 2005/29, din care rezultă că aceasta servește scopului îmbunătățirii protecției consumatorilor și al perfecționării pieței interne.

76. Obiectivul unei reglementări ample și maxime la nivel comunitar în aria acoperită de domeniul de aplicare al directivei devine din nou clar în considerentele (14) și (15) ale directivei, în care este vorba despre o armonizare completă. În plus, aceasta rezultă din clauza privind piața internă de la articolul 4 din Directiva 2005/29, potrivit căruia statele membre nu limitează libertatea de a presta servicii, nici nu limitează libera circulație a mărfurilor din motive care se încadrează în domeniul în care prezenta directivă vizează apropierea dispozițiilor în vigoare.

77. Ca excepție, articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2005/29 prevede că, pentru o perioadă de șase ani începând de la 12 iunie 2007, statele membre pot continua să aplice dispoziții de drept intern, a căror apropiere este reglementată de prezenta directivă, mai restrictive sau mai riguroase decât directiva. Într-adevăr, această excepție este limitată la acele reglementări naționale care au fost adoptate pentru transpunerea directivelor care conțin clauze de armonizare minimă ( 29 ). În sfârșit, o altă excepție de la armonizarea completă se regăsește la articolul 3 alineatul (9) în legătură cu serviciile financiare în sensul Directivei 2002/65/CE și cu bunurile imobile.

ii) Structura normativă a Directivei 2005/29

78. Nucleul Directivei 2005/29 este clauza generală din articolul 5 alineatul (1), care prevede interzicerea practicilor comerciale neloiale. Articolul 5 alineatul (2) precizează ceea ce trebuie să se înțeleagă prin „neloial”. Potrivit acestei dispoziții, o practică comercială este neloială dacă, pe de o parte, este contrară cerințelor „diligenței profesionale”, iar pe de altă parte, poate să „denatureze în mod semnificativ” comportamentul economic al consumatorului. În conformitate cu alineatul (4) al acestui articol, sunt neloiale în special practicile comerciale care sunt înșelătoare (articolele 6 și 7) sau agresive (articolele 8 și 9). Alineatul (5) face trimitere la anexa I și la practicile comerciale menționate de aceasta, care sunt „considerate neloiale în orice situație”. Această listă este aplicabilă unitar în toate statele membre și poate fi modificată numai printr-o modificare a directivei.

79. În ceea ce privește aplicarea dreptului de către instanțele naționale și de către autoritățile administrative, rezultă de aici că, în primul rând, trebuie să ne referim la lista de 31 de cazuri de practici comerciale neloiale care sunt menționate în anexa I. Dacă o practică comercială se încadrează în unul dintre aceste cazuri, atunci trebuie să fie interzisă. Interzicerea nu depinde de o altă analiză, de exemplu de o analiză a efectelor practicii comerciale respective. Dacă situația de fapt concretă nu intră în unul din cazurile prevăzute de această listă, atunci trebuie să se analizeze dacă există unul dintre cazurile exemplificative prevăzute de clauza generală – practicile comerciale înșelătoare sau agresive. Numai în cazul care nu aceasta este situația, își găsește aplicare în mod direct clauza generală prevăzută la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2005/29 ( 30 ).

b) Prevederile legii belgiene

80. Potrivit unei jurisprudențe constante, fiecare dintre statele membre destinatare ale unei directive are obligația de a lua, în cadrul ordinii juridice naționale, toate măsurile necesare în vederea asigurării efectului deplin al directivei, conform obiectivului urmărit ( 31 ). Aceasta implică obligația legiuitorului național de a transpune în mod corect directiva respectivă în dreptul național ( 32 ).

81. În primul rând, trebuie să se constate că legea belgiană are altă structură normativă decât Directiva 2005/29, întrucât prin articolul 54 impune o interzicere de principiu a ofertelor comune, care nu este prevăzută de directivă. Spre deosebire de legea belgiană, directiva pornește de la caracterul loial al practicilor comerciale, atât timp cât nu sunt îndeplinite condițiile legale, definite în detaliu, ale unei interdicții ( 33 ). Astfel, directiva urmează o concepție contrară celei de mai sus, care este în favoarea libertății antreprenoriale a comercianților, concepție care corespunde, în esență, principiului de drept in dubio pro libertate ( 34 ).

82. Având în vedere că ofertele comune nu sunt enumerate printre practicile comerciale menționate în anexa I, care trebuie considerate neloiale în orice situație, aceste oferte pot fi interzise în principiu numai atunci când constituie practici comerciale neloiale, de exemplu pentru că sunt înșelătoare sau agresive în sensul directivei. În afară de aceasta, în conformitate cu Directiva 2005/29, o interdicție poate fi luată în considerare numai atunci când o practică comercială trebuie apreciată ca neloială deoarece este contrară cerințelor diligenței profesionale sau deoarece denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic al consumatorului mediu cu privire la un produs.

83. Cu toate acestea, nu se poate afirma cu caracter de generală valabilitate dacă aceasta este situația în ceea ce privește ofertele comune, ci, astfel cum admite chiar guvernul belgian ( 35 ), este nevoie de o apreciere de la caz la caz a practicii comerciale concrete. De altfel, potrivit considerentului (17) al Directivei 2005/29, și legiuitorul comunitar pornește de la ideea ( 36 ) că, în cazul în care o practică comercială nu intră în categoria practicilor comerciale menționate în anexa I, este necesară o apreciere de la caz la caz în temeiul dispozițiilor articolelor 5-9 din directivă.

84. Cu toate acestea, guvernul belgian evidențiază faptul că, prin crearea excepțiilor prevăzute la articolele 55-57 din legea belgiană, legiuitorul național însuși a realizat această apreciere. Împotriva acestei teze se poate însă obiecta că, chiar dacă excepțiile menționate anterior limitează într-adevăr interzicerea de principiu prevăzută la articolul 54 din legea belgiană, acest lucru nu afectează în niciun mod împrejurarea că în această privință este vorba despre o enumerare exhaustivă a practicilor comerciale permise, enumerare care nu autorizează nicio extindere în favoarea libertății antreprenoriale. Reglementarea belgiană este statică din punct de vedere al conceptului său și, pentru a îndeplini cerințele directivei, ar putea fi modificată numai pe calea unei modificări legislative.

85. Această interzicere de principiu conduce în final la inversarea orientării liberale a dreptului concurenței neloiale care se regăsește în Directiva 2005/29 prin ridicarea interzicerii la rang de principiu și prin transformarea libertății antreprenoriale în excepție. Din punct de vedere juridic, în pofida excepțiilor prevăzute, articolul 54 din legea belgiană are drept consecință o extindere semnificativă a practicilor comerciale cuprinse în lista conținută de anexa I, aspect care reprezintă însă exact ceea ce nu le este permis statelor membre, având în vedere armonizarea completă și maximă urmărită de Directiva 2005/29 ( 37 ).

86. Prin urmare, în pofida excepțiilor prevăzute la articolele 55-57 din legea belgiană, din punct de vedere al structurii sale normative, articolul 54 din aceeași lege este configurat în mod clar mai represiv și mai puțin flexibil decât Directiva 2005/29, care impune o apreciere de la caz la caz a existenței elementelor constitutive ale caracterului neloial al practicilor comerciale ( 38 ).

87. Astfel cum expune în mod corect Comisia, legiuitorul comunitar atribuie instanțelor naționale, respectiv autorităților administrative, sarcina aprecierii caracterului loial al unei practici comerciale având în vedere împrejurări concrete și în special efectul acesteia asupra comportamentului economic al unui consumator mediu. Acest aspect este indicat în mod expres de formularea considerentului (18) al directivei ( 39 ). În conformitate cu articolele 11 și 12, acestora le revine sarcina să asigure respectarea directivei în cadrul sistemelor de sancțiuni care trebuie create la nivel național ( 40 ). În cazul în care, însă, legiuitorul belgian instituie pe cale legislativă și în mod exclusiv practicile comerciale permise, iar organelor puterii publice de interpretare și de aplicare a legii, care sunt în aceeași măsură destinatari ai Directivei 2005/29, nu le lasă nicio marjă de apreciere, obiectivul transpunerii efective a acestei directive la nivelul statelor membre este compromis ( 41 ).

88. În rezumat, trebuie să se constate că o normă națională precum articolul 54 din legea belgiană, care instituie o interdicție de principiu privind ofertele comune fără să prevadă posibilitatea de a lua în considerare împrejurările fiecărui caz concret, este prin însăși natura sa mai restrictivă și mai severă decât prevederile Directivei 2005/29 ( 42 ).

89. În acest context, trebuie să se constate că articolul 54 din legea belgiană privește un domeniu care este supus armonizării complete și pentru care nu sunt aplicabile prevederile tranzitorii ale articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2005/29. În orice caz, nu este clar în ce măsură articolul 54 din legea belgiană ar trebui să transpună directivele ( 43 ) menționate în cuprinsul acestuia. Acest aspect nu a fost explicat nici de guvernul belgian. Excepția prevăzută la articolul 3 alineatul (9) din Directiva 2005/29 este, de asemenea, la fel de puțin aplicabilă.

4. Cu privire la retragerea Propunerii de regulament al Comisiei privind promovarea vânzărilor pe piața internă

90. Se pune întrebarea ce consecințe are retragerea Propunerii de regulament al Comisiei privind promovarea vânzărilor pe piața internă asupra acestei interpretări. Astfel, guvernul belgian, susținut de guvernul francez, invocă, în esență, că a pornit de la ideea că obiectul de reglementare al acestui regulament cuprinde, printre altele, și ofertele comune. Potrivit acestuia, retragerea propunerii Comisiei nu permite să se concluzioneze că domeniul de aplicare material al Directivei 2005/29 poate să acopere de acum înainte acest domeniu.

91. Apreciem că guvernul belgian nu poate să invoce cu succes principiul încrederii legitime, cu atât mai mult cu cât încrederea invocată se referă numai la o propunere de reglementare comunitară, care în final nu a intrat niciodată în vigoare. Astfel cum declară chiar guvernul belgian, procedurile legislative cu privire la regulament și cu privire la Directiva 2005/29 s-au desfășurat, în parte, în același timp. În calitate de reprezentant constituțional al unui stat membru reprezentat în Consiliu, guvernul belgian participase în mod decisiv la ambele procese legislative și, prin urmare, era permanent informat cu privire la desfășurarea acestora. În consecință, acesta nu poate să invoce eficient din punct de vedere juridic faptul că nu a avut cunoștință despre modul în care s-au desfășurat cele două proceduri legislative ( 44 ).

92. Curtea a subliniat responsabilitatea deosebită a guvernelor statelor membre reprezentate în Consiliu în ceea ce privește transpunerea directivelor. Din împrejurarea că guvernele statelor membre participă la lucrările pregătitoare ale directivelor, Curtea a concluzionat că acestea trebuie să fie în măsură să elaboreze, în cadrul termenului stabilit, dispozițiile legislative necesare pentru punerea în aplicare a acestora ( 45 ).

93. Prin urmare, cel târziu la momentul retragerii propunerii Comisiei ( 46 ), guvernul belgian ar fi trebuit să verifice, dacă era cazul, în ce măsură domeniul de aplicare al Directivei 2005/29 s-ar extinde și asupra domeniilor acoperite până la acel moment de regulamentul propus. Necesitatea unei astfel de operațiuni era evidentă cu atât mai mult cu cât, potrivit modului în care a fost concepută inițial, Directiva 2005/29 era destinată, pe de o parte, să introducă norme generale și subsidiare în domeniul dreptului comunitar al protecției consumatorilor și, pe de altă parte, să realizeze o armonizare completă a reglementărilor statelor membre cu privire la practicile comerciale neloiale ( 47 ). Având în vedere că retragerea s-a produs într-un moment în care termenul de transpunere a Directivei 2005/29 încă nu expirase, legiuitorului belgian îi revenea obligația să ia în considerare aceste aspecte la adaptarea dreptului național.

94. În consecință, acest argument trebuie respins.

5. Concluzie

95. Având în vedere considerațiile de mai sus, concluzionăm că Directiva 2005/29 se opune unei dispoziții naționale precum articolul 54 din legea belgiană.

D — Conformitatea articolului 54 din legea belgiană cu libertățile fundamentale

96. Pe de altă parte, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare din cauza C-299/07 urmărește să se stabilească dacă articolul 49 CE se opune unei dispoziții naționale precum articolul 54 din legea belgiană.

97. Deși întrebarea preliminară care privește cauza C-261/07 nu conține în mod explicit o cerere corespunzătoare de interpretare a articolului 49 CE, instanța de trimitere menționează această problematică în mod expres în motivarea deciziei sale de trimitere. În această măsură, trebuie să se amintească faptul că revine Curții obligația să furnizeze instanței de trimitere toate elementele de interpretare proprii dreptului comunitar care pot fi utile pentru soluționarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă această instanță s-a referit sau nu s-a referit la acestea în enunțul întrebărilor sale ( 48 ). Având în vedere efectele pe care o hotărâre preliminară le va avea asupra ordinii juridice a Regatului Belgiei, ni se pare indispensabil ca, în cadrul examinării cauzei C-261/07, să ne referim și la articolul 49 CE.

98. În primul rând, trebuie însă să se clarifice dacă dispozițiile Tratatului CE pot fi luate în considerare în calitate de criteriu de analiză și, după caz, ce libertăți fundamentale ar fi aplicabile într-un caz concret.

1. Libertățile fundamentale în calitate de criteriu de analiză

99. Cu toate că potrivit jurisprudenței constante a Curții, atunci când un domeniu care a făcut obiectul unei armonizări exhaustive la nivel comunitar, orice măsură națională care are legătură cu această materie trebuie evaluată în raport cu dispozițiile acestei directive, iar nu în raport cu cele din tratat ( 49 ), totuși este necesar să se amintească, astfel cum arată Comisia în mod întemeiat, că statele membre erau obligate să transpună Directiva 2005/29 până la 12 decembrie 2007 ( 50 ). Cum am expus deja, instanței naționale îi revenea obligația să analizeze dacă, pentru a asigura atingerea obiectivului directivei, era necesară o interpretare a dreptului național conformă cu directiva încă înainte de expirarea termenului de transpunere. Această problemă nu privea dispozițiile din Tratatul CE cu privire la libertățile fundamentale, care nu necesită transpunerea și care sunt direct aplicabile, astfel încât aplicabilitatea de principiu a acestora era în afară de orice discuție. Pentru acest motiv, considerăm că, cel puțin în ceea ce privește prezenta procedură principală, dispozițiile Tratatului CE, alături de Directiva 2005/29, pot fi luate în considerare în calitate de criteriu de analiză.

2. Domeniul de aplicare al libertățior fundamentale

100. În decizia de trimitere din cauza C-299/07, Rechtbank van koophandel te Antwerpen examinează conformitatea reglementărilor naționale în litigiu cu dreptul comunitar, în lumina dispozițiilor de drept primar cu privire la libera prestare a serviciilor și la libera circulație a mărfurilor. În această privință, centrul de gravitație al analizei este reprezentat de articolul 28 CE. În susținerea tezei lor, guvernele belgian și francez, precum și Comisia menționează că în centrul ambelor cauze se află libertatea fundamentală a circulației mărfurilor, iar nu cea a prestării serviciilor.

a) Libera prestare a serviciilor

101. În conformitate cu articolul 50 CE, sunt considerate servicii prestațiile furnizate în mod obișnuit în schimbul unei remunerații. Potrivit propriilor informații, Sanoma prestează cu titlu oneros servicii de marketing și de publicitate la distribuirea a numeroase reviste, printre care revista „Flair”, în mai multe state membre ale Uniunii Europene, de exemplu Țările de Jos, Belgia și Luxemburg. Printre aceste servicii se numără publicarea, în revista menționată, a ofertei de reducere aflate la originea litigiului principal. În consecință, aceasta poate fi considerată un serviciu în sensul articolului 50 CE.

102. Pe de altă parte, din decizia de trimitere din cauza C-261/07 rezultă că Total oferă clienților săi un serviciu gratuit de depanare, serviciile corespunzătoare fiind prestate de un terț, și anume întreprinderea Touring. Deși nu se cunosc detalii cu privire la raportul contractual dintre cele două întreprinderi, totuși se poate considera că, în acest mod, Touring prestează servicii cu titlu oneros pentru Total.

b) Libera circulație a mărfurilor

103. Din perspectiva unui consumator, care, în opinia noastră, este perspectiva relevantă, cumpărarea unei reviste însoțită de o ofertă de reducere, cum este cazul în cauza C-299/07, constituie însă, în final, dobândirea unui produs, iar nu a unui serviciu, de unde rezultă că aceasta intră în domeniul de aplicare material al liberei circulații a mărfurilor.

104. Aceleași aspecte sunt aplicabile situației de fapt aflate la originea cauzei C-261/07, în care în primul rând este vorba despre achiziționarea de carburant și, așadar, a unui produs. Deși consumatorul beneficiază cu titlu gratuit de serviciile de depanare ale întreprinderii Touring, care este asociată cu Total, totuși consumatorul nu cumpără produsul numai pentru serviciile care îl însoțesc. Dimpotrivă, corespunzător funcției ofertelor comune, aceste servicii sunt destinate să stimuleze clienții să cumpere ( 51 ).

105. Prin urmare, este vizat domeniul de aplicare al ambelor libertăți fundamentale.

c) Raportul dintre libera prestare a serviciilor și libera circulație a mărfurilor

106. Problema care se pune este în ce raport se află aceste libertăți fundamentale una față de cealaltă. Precizările guvernului belgian și ale guvernului francez trebuie înțelese în sensul că, în opinia lor, libera circulația a mărfurilor prevalează în raport cu libera prestare a serviciilor.

107. Atunci când o măsură națională restrânge atât libera circulație a mărfurilor, cât și libera prestare a serviciilor, Curtea o examinează, în principiu, numai în raport cu una dintre cele două libertăți fundamentale, dacă se dovedește că, în împrejurările din speță, una dintre acestea este complet secundară în comparație cu cealaltă și poate fi alăturată acesteia ( 52 ). În plus, trebuie să se ia în considerare că, în conformitate cu articolul 50 CE, libera prestare a serviciilor prezintă un caracter subsidiar în raport cu libera circulație a mărfurilor.

108. Cu toate acestea, în prezentele cazuri, libera prestare a serviciilor nu poate fi subordonată pur și simplu liberei circulații a mărfurilor. O delimitare între libera circulație a mărfurilor și libera prestare a serviciilor, astfel cum propun guvernul belgian și guvernul francez, intră în discuție numai în cazul așa-numitelor „prestații mixte” în interiorul aceluiași raport de prestații ( 53 ).

109. Astfel cum a recunoscut Comisia în mod întemeiat ( 54 ), ambele libertăți fundamentale privesc, fiecare dintre ele, raporturi juridice diferite – pe de o parte, raportul dintre întreprinderi, pe de altă parte, raportul dintre întreprindere și consumator -, astfel încât niciuna nu poate fi considerată secundară în raport cu cealaltă. În consecință, conformitatea articolului 54 din legea belgiană cu dreptul comunitar trebuie analizată în lumina ambelor libertăți fundamentale.

3. Restrângerea libertăților fundamentale

a) Libera circulație a mărfurilor

i) Măsură cu efect echivalent

— Formula Dassonville

110. Libera circulație a mărfurilor este garantată în special prin interzicerea restricțiilor cantitative la import, precum și a oricăror măsuri cu efect echivalent între statele membre, în temeiul articolului 28 CE.

111. Potrivit unei jurisprudențe constante, orice reglementare a statelor membre de natură să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului intracomunitar trebuie considerată o măsură cu efect echivalent unor restricții cantitative, interzisă de articolul 28 CE ( 55 ). Chiar dacă o măsură națională nu are drept obiect reglementarea schimburilor de mărfuri între statele membre, esențial este efectul acesteia – efectiv sau potențial – asupra comerțului intracomunitar ( 56 ). De altfel, potrivit jurisprudenței, efectele potențiale asupra comerțului intracomunitar sunt suficiente pentru a admite într-un caz concret existența unei situații de fapt transfrontaliere ( 57 ).

112. În Hotărârea Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij ( 58 ), în contextul unei interdicții privind cadourile în Țările de Jos, Curtea a admis existența unei restricții privind libera circulație a mărfurilor. La acel moment, Curtea a considerat că o legislație care limitează sau interzice anumite forme de promovare a vânzărilor, chiar dacă nu condiționează în mod direct importurile, poate fi de natură să restrângă volumul acestora prin faptul că afectează posibilitatea de comercializare a produselor importate. Nu se poate exclude că o constrângere a întreprinderii respective, fie să adopte sisteme diferite de publicitate sau de promovare a vânzărilor în funcție de statele membre avute în vedere, fie să renunțe la un sistem pe care îl consideră deosebit de eficient, poate constitui un obstacol în calea importurilor, chiar și atunci când o astfel de legislație se aplică fără distincție produselor naționale și produselor importate.

113. Considerăm că se poate vedea un anumit paralelism între situația de fapt aflată la originea cauzei menționate mai sus și cea aflată la originea cauzei C-299/07. Într-adevăr, o interdicție privind ofertele comune, astfel cum prevede legea belgiană, deși nu reglementează în mod direct importurile, poate să aibă drept efect potențial ca vânzarea de către întreprinderi a anumitor bunuri în Belgia să fie mai dificilă decât în alte state membre în care sunt admise ofertele comune. Aceasta este, de exemplu, situația pentru Sanoma, o întreprindere cu sediul principal în Finlanda, care, potrivit propriilor informații, intermediază prin revistele sale oferte comune ale unor ofertanți diferiți, inclusiv în Finlanda, în Țările de Jos și în Luxemburg, state în care nu există o interdicție analogă. În orice caz, o astfel de interdicție are drept consecință că Sanoma poate vinde în Belgia astfel de reviste numai după ce s-a asigurat că sunt respectate prevederile legii belgiene.

114. Prin urmare, cel puțin potrivit definiției largi a măsurilor cu efect echivalent în sensul articolului 28 CE, ar exista o restricție privind libera circulație a mărfurilor.

— Modalități de vânzare

115. Cu toate acestea, Curtea a constatat în Hotărârea Keck și Mithouard ( 59 ) că dispoziții naționale care limitează sau interzic anumite modalități de vânzare nu sunt de natură să constituie un obstacol în calea comerțului dintre statele membre, în măsura în care, pe de o parte, acestea se aplică tuturor operatorilor economici în cauză care își exercită activitatea pe teritoriul național și, pe de altă parte, afectează în același mod, în drept și în fapt, comercializarea produselor naționale și a celor din alte state membre.

116. O interzicere a ofertelor comune în statele membre nu reprezintă o reglementare referitoare la produse, deoarece nu are ca obiect denumirea, forma, dimensiunea, greutatea, compoziția, prezentarea, etichetarea sau ambalarea unui produs ( 60 ). Dimpotrivă, în cazul unei astfel de interdicții este vorba despre o reglementare referitoare la comercializare, prin care sunt interzise anumite metode de marketing ( 61 ) destinate promovării vânzărilor, și, prin urmare, este vorba, în definitiv, despre o modalitate de vânzare în sensul jurisprudenței.

117. În sfârșit, din decizia de trimitere ( 62 ) rezultă că interzicerea ofertelor comune în Belgia este aplicabilă în egală măsură operatorilor economici naționali și celor străini.

ii) Concluzie intermediară

118. Având în vedere considerațiile de mai sus, concluzionăm că interdicția privind ofertele comune instituită prin articolul 54 din legea belgiană nu poate fi calificată drept măsură cu efect echivalent în sensul articolului 28 CE.

119. În consecință, articolul 28 CE nu se opune unei astfel de reglementări dintr-un stat membru.

b) Libera prestare a serviciilor

120. Articolul 49 impune nu numai eliminarea oricărei discriminări pe considerente de cetățenie sau de naționalitate față de prestatorul de servicii stabilit în alt stat membru, ci, în egală măsură, și înlăturarea oricărei restricții, chiar dacă aceasta se aplică fără a distinge între prestatorii naționali și cei din alte state membre, atunci când este de natură să interzică, să îngreuneze sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit în alt stat membru, unde acesta furnizează în mod legal servicii similare ( 63 ).

121. Interdicția de la articolul 54 din legea belgiană, care face obiectul litigiului, determină dificultăți pentru o întreprindere ca Sanoma în ceea ce privește prestarea de servicii de publicitate pentru alte întreprinderi, servicii care, în conformitate cu definiția legală conținută de această dispoziție legală, sunt calificate drept oferte comune. Astfel cum am expus deja ( 64 ), Sanoma ar fi practic constrânsă să examineze în cazul fiecărei măsuri de publicitate în parte dacă aceasta este conformă cu reglementarea belgiană, în timp ce o astfel de cerință nu ar exista în legătură cu alte țări în care își comercializează produsele și în care nu există o interdicție analogă. În mod cert, această cerință este de natură să facă mai puțin atractivă pentru Sanoma și pentru partenerii săi de afaceri inserarea anumitor oferte comune care, printre altele, sunt adresate de asemenea cititorilor din Belgia. În consecință, există o restricție privind libera prestare a serviciilor.

122. Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 49 CE nu se aplică activităților ale căror caracteristici nu prezintă niciun element din afara frontierelor unui stat membru ( 65 ). Trebuie să se constate că, spre deosebire de cauza C-299/07, în cauza C-261/07 nu este evident, fără nicio dificultate, că ne aflăm în fața unei situații de fapt transfrontaliere, cu atât mai mult cu cât atât Total, cât și Touring își au sediul în Belgia. Cu toate acestea, considerăm că această împrejurare nu exclude o aplicare a articolului 49 CE, deoarece în jurisprudența Curții se recunoaște că articolul 49 CE se aplică întotdeauna când un prestator de servicii oferă servicii pe teritoriul unui alt stat decât cel în care este stabilit, independent de locul de stabilire al destinatarilor acestor servicii ( 66 ). Astfel cum afirmă Total în memoriul prezentat, oferta făcută de Total Assistance se aplică în mai mult de 35 de țări europene. Prin faptul că Touring prestează clienților Total servicii de depanare și în afara Belgiei, Touring, în calitate de partener contractual, prestează pentru Total un serviciu care trebuie calificat drept transfrontalier în sensul articolului 49 CE.

123. O interdicție generală privind ofertele comune care interzice prestarea unui serviciu de depanare, legată de achiziționarea de carburant, fără posibilitatea de a analiza împrejurările fiecărui caz concret, este fără îndoială de natură să împiedice în mod durabil prestarea serviciilor de tipul celor descrise. În consecință, această interdicție poate fi considerată o restricție privind libera prestare a serviciilor ( 67 ).

4. Justificare

124. Din jurisprudența Curții reiese că, întrucât libera prestare a serviciilor constituie unul dintre principiile fundamentale ale Comunității ( 68 ) o restricție privind această libertate nu ar putea fi admisă decât dacă urmărește un obiectiv legitim compatibil cu tratatul și dacă se justifică prin motive imperative de interes general, cu condiția ca, într-un astfel de caz, aceasta să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru ca acesta să fie atins ( 69 ).

a) Protecția consumatorilor ca motiv imperativ de interes general

125. Astfel cum rezultă chiar din titlul legii, scopul normativ al dispozițiilor naționale care fac obiectul litigiului este protecția consumatorilor. Protecția consumatorilor este recunoscută în jurisprudență ca motiv imperativ de interes general care poate justifica o restricție privind libera prestare a serviciilor ( 70 ).

b) Caracterul adecvat al unei interziceri de principiu a ofertelor comune

126. În Hotărârea Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij ( 71 ), citată anterior, Curtea a constatat că oferirea de cadouri ca mijloc de promovare a vânzărilor are ca efect inducerea în eroare a consumatorilor cu privire la prețurile reale ale produselor și poate denatura condițiile unei concurențe bazate pe performanță. În consecință, Curtea a considerat că o reglementare care, pentru acest motiv, restrânge sau chiar interzice astfel de practici comerciale este de natură să contribuie la protecția consumatorilor și la caracterul loial al circuitului comercial.

127. Într-adevăr, o ofertă comună nu poate fi echivalată din punct de vedere conceptual cu un cadou ( 72 ), însă și o ofertă comună netransparentă poate induce în eroare consumatorul cu privire la conținutul adevărat și la caracteristicile reale ale combinării de produse, respectiv de servicii, pentru care se face publicitate. Un potențial ridicat de inducere în eroare există în special atunci când persoana care face publicitate ascunde informații esențiale sau le pune la dispoziție în mod neclar, în mod greu de înțeles sau în mod ambiguu. În cazul în care, în acest mod, consumatorul este adus în situația de a-și forma o imagine greșită cu privire la caracterul avantajos al prețului ofertei comune, la caracteristicile sau chiar la valoarea prestațiilor combinate, în același timp acesta este privat de posibilitatea de a face o comparație din punctul de vedere al prețului și al calității acestei oferte cu prestațiile analoge ale altor ofertanți ( 73 ). În această măsură, o interzicere de principiu a ofertelor comune este, în mod cert, de natură să prevină acest pericol pentru consumator.

c) Necesitatea/Proporționalitatea

128. Considerăm că o interzicere de principiu a ofertelor comune depășește, totuși, ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivul protecției consumatorilor.

129. Considerăm, împreună cu Comisia, că această protecție poate fi garantată și prin intermediul unei abordări mai flexibile și mai diferențiate, în sensul de a fi interzise numai acele oferte comune care, în funcție de împrejurările concrete ale speței, trebuie apreciate fie ca înșelătoare, fie ca agresive, care denaturează sau pot denatura semnificativ comportamentul economic al consumatorului mediu. Directiva 2005/29 oferă un exemplu pentru o abordare în acest sens.

130. O abordare diferențiată este necesară cu atât mai mult cu cât, astfel cum am expus deja, nu fiecare ofertă comună poate fi calificată drept practică comercială neloială ( 74 ). De aceea, principiului proporționalității îi poate corespunde numai o reglementare care pune în valoare în modul cel mai larg posibil libera prestare a serviciilor și care interzice numai din punct de vedere al protecției consumatorilor practicile comerciale dăunătoare. Această concepție liberală este însă contrazisă de o normă cum este cea prevăzută de articolul 54 din legea belgiană, atunci când instituie o interdicție de principiu privind ofertele comune și permite numai tipuri enumerate exhaustiv de astfel de oferte ( 75 ).

131. Prin urmare, există o restricție disproporționată privind libera prestare a serviciilor.

5. Concluzie intermediară

132. În consecință, articolul 49 CE se opune unei reglementări a unui stat membru precum articolul 54 din legea belgiană.

VII — Concluzie

133. Având în vedere considerațiile precedente, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Rechtbank van koophandel te Antwerpen după cum urmează: „Directiva 2005/29 a Parlamentului European și al Consiliului privind practicile comerciale neloiale, precum și articolul 49 CE privind libera prestare a serviciilor se opun unei dispoziții naționale precum articolul 54 din Legea belgiană din 14 iulie 1991 privind practicile comerciale și informarea și protecția consumatorului care – în afara unor cazuri enumerate limitativ – interzice orice ofertă comună din partea unui vânzător către un consumator în cadrul căreia dobândirea cu titlu gratuit sau cu titlu oneros de produse, de servicii sau de avantaje ori de bonuri cu care acestea pot fi obținute este legată de dobândirea altor produse sau servicii, chiar identice, iar aceasta indiferent de împrejurările din cazul respectiv și în special fără a lua în considerare influența pe care o poate avea oferta concretă asupra consumatorului mediu și indiferent dacă, în împrejurările concrete din cazul respectiv, această ofertă poate fi considerată contrară diligenței profesionale și uzanțelor comerciale loiale.”

( 1 ) Limba originală: germana.

( 2 ) Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și al Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/27/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (Directiva privind practicile comerciale neloiale) (JO L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260).

( 3 ) Legea din 14 iulie 1991 privind practicile comerciale și informarea și protecția consumatorului (Moniteur belge din ).

( 4 ) Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind promovarea vânzărilor în cadrul pieței interne, COM(2001) 546 final (2001/0227/COD), prezentată la 4.10.2001 (JO 2002, C 75 E, p. 11).

( 5 ) Directiva 2005/29 transpune în plan normativ concepția Comisiei cu privire la viitorul protecției consumatorilor în Uniunea Europeană, astfel cum acestea sunt analizate în Cartea verde din 2 octombrie 2001 [COM(2001) 531 final]. În acest document, Comisia regretă faptul că piața internă a consumatorilor nici nu și-a realizat potențialul, nici, în domeniul tranzacțiilor B2C („B2C” înseamnă „Business to Consumer”, și anume relațiile de comunicare și relațiile comerciale dintre întreprinderi și particulari, prin opoziție cu relațiile de comunicare și relațiile comerciale dintre întreprinderi sau dintre aceste întreprinderi și autorități, denumite „domeniul B2B”), nu ține pasul cu dezvoltarea progresivă a pieței interne. Numai în foarte puține cazuri consumatorii utilizau avantajele directe ale pieței interne prin efectuarea de cumpărături transfrontaliere. În opinia Comisiei, cauza ar fi numărul mare de reglementări disparate din statele membre, precum și măsurile fragmentate de executare, care descurajează consumatorii. În Cartea verde menționată, Comisia propune, printre altele, adoptarea unei directive-cadru de armonizare a reglementărilor naționale privind practicile comerciale loiale în domeniul B2B. Concepția sa privind configurarea acestei directive-cadru a fost transpusă în actuala Directivă 2005/29.

( 6 ) În acest sens, de asemenea, Henning-Bodewig, F., „Die Richtlinie 2005/29/EG über unlautere Geschäftspraktiken”, Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht Internationaler Teil, 2005, nr. 8/9, p. 629 și 630; Massaguer, J., El nuevo derecho contra la competencia desleal – La Directiva 2005/29/CE sobre las Prácticas Comerciales Desleales, Cizur Menor 2006, p. 14, 51 și 53; Micklitz, H.-W., „Das Konzept der Lauterkeit in der Richtlinie 2005/29/EG”, Droit de la consommation/Konsumentenrecht/Consumer law, Liber amicorum Bernd Stauder, Basel, 2006, p. 299 și 306, Kessler, J., „Lauterkeitsschutz și Wettbewerbsordnung – Zur Umsetzung der Richtlinie 2005/29/EG über unlautere Geschäftspraktiken in Deutschland și Österreich”, Wettbewerb in Recht și Praxis, nr. 7, 2007, p. 716; De Cristofaro, G., „La direttiva 2005/29/CE – Contenuti, rationes, caratteristiche”, Le pratiche commerciali sleali tra imprese e consumatori, Torino 2007, p. 32 și următoarele; Di Mauro, L., „L’iter normativo: Dal libro verde sulla tutela die consumatori alla direttiva sulle pratiche commerciali sleali”, Le pratiche commerciali – Direttive comunitaria ed ordenamento italiano, Milano, 2007, p. 26, potrivit cărora obiectivul Directivei 2005/29 este o armonizare completă a normelor naționale.

( 7 ) Legea din 5 iunie 2007 de modificare a Legii din privind practicile comerciale și informarea și protecția consumatorului (Moniteur Belge/Belgisch Staatsblad/Belgisches Staatsblatt din , nr. 189, p. 34272).

( 8 ) Astfel cum a expus avocatul general Jacobs în Concluziile prezentate la 24 aprilie 1997 în cauza Inter-Environnement Wallonie (C-129/96, Rec., 1997, p. I-7411, punctul 30), obligația de transpunere a directivei nu ia naștere numai în ziua expirării termenului de transpunere, ci în ziua în care, în conformitate cu articolul 254 CE, directiva intră în vigoare sau produce efecte. Conform articolului 254 alineatul (1) CE, directivele adoptate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 CE intră în vigoare la data pe care o prevăd. Astfel cum s-a menționat deja, acesta era situația la . Potrivit opiniei exprimate de Hoffmann, C., în „Die zeitliche Dimension der richtlinienkonformen Auslegung”, Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 2006, nr. 46, p. 2113 și următoarele, etapa dinaintea expirării termenului de transpunere nu este lipsită de efecte juridice. Potrivit acestuia, obiectivul de armonizare al Comunității este definitiv concretizat încă de la intrarea în vigoare a directivei și obligația de transpunere a fost deja impusă statelor membre. Prin urmare, în ceea ce privește obiectivele sale, directiva este obligatorie și, în această măsură, devine de asemenea parte componentă a ordinii juridice naționale.

( 9 ) Hotărârea din 20 mai 1976, Mazzalai (111/75, Rec., p. 657, punctul 7), Hotărârea din , Maso și alții (C-373/95, Rec., p. I-4051, punctul 28), Hotărârea din , British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco (C-491/01, Rec., p. I-11453, punctul 32).

( 10 ) Hotărârea British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco (citată la nota de subsol 9, punctul 33).

( 11 ) A se vedea printre altele Hotărârea din 16 iulie 1992, Meilicke (C-83/91, Rec., p. I-4871, punctul 22), și Hotărârea din , Schneider (C-380/01, Rec., p. I-1389, punctul 20).

( 12 ) Hotărârea Schneider, citată la nota de subsol 11 (punctul 21).

( 13 ) A se vedea printre altele Hotărârea din 16 decembrie 1981, Foglia/Novello (244/80, Rec., p. 3045, punctul 18), Hotărârea din , Zabala Erasun și alții (C-422/93-C-424/93, Rec., p. I-1567, punctul 29), Hotărârea din , Djabali (C-314/96, Rec., p. I-1149, punctul 19), și Hotărârea Schneider (citată la nota de subsol 11, punctul 22). A se vedea Concluziile avocatului general Tizzano prezentate la în cauza Längst (C-165/03, Rec., p. I-5640, punctul 45) și Hotărârea din pronunțată în aceeași cauză (Rec., p. I-5637, punctele 30-35).

( 14 ) La punctul 5 din ambele decizii de trimitere, instanța de trimitere constată în primul rând că „Directiva 2005/29 nu prevede o interzicere a ofertelor comune, astfel încât legiuitorul trebuie probabil fie să adapteze, fie să abroge articolul 54 [din legea belgiană] și/sau – după expirarea termenului de transpunere – instanțele pot și trebuie probabil să nu aplice această interdicție, în măsura în care impune obligații pe care directiva nu le mai permite”. În continuare, instanța de trimitere constată că „în mod evident, statul belgian nu are în vedere să abroge această interzicere de principiu a ofertelor comune”.

( 15 ) A se vedea printre altele Hotărârea din 5 februarie 1963, Van Gend & Loos (26/62, Rec., p. 3), Hotărârea din , Costa/E.N.E.L. (6/64,. Rec., p. 1253), Hotărârea din , Internationale Handelsgesellschaft (11/70, Rec., p. 1125), și Hotărârea din , Simmenthal (106/77, Rec., p. 629).

( 16 ) Hotărârea din 18 decembrie 1997, Inter-Environnement Wallonie (C-129/96, Rec., p. I-7411, punctul 45), Hotărârea din , ATRAL (C-14/02, Rec., p. I-4431, punctul 58), Hotărârea din , Mangold (C-144/04, Rec., p. I-9981, punctul 67), și Hotărârea din , Adeneler și alții (C-212/04, Rec., p. I-6057, punctul 121).

( 17 ) Hotărârea din 13 noiembrie 1990, Marleasing (C-106/89, Rec., p. I-4135), punctul 8, Hotărârea din , Faccini Dori (C-91/92, Rec., p. I-3325, punctul 26), Hotărârea Inter-Environnement Wallonie (citată la nota de subsol 16, punctul 40), Hotărârea din , Carbonari și alții (C-131/97, Rec., p. I-1103, punctul 48), și Hotărârea din , Pfeiffer și alții (C-397/01-C-403/01, Rec., p. I-8835, punctul 110).

( 18 ) Hotărârea Inter-Environnement Wallonie (citată la nota de subsol 16, punctul 46). În acest sens, a se vedea de asemenea Vcelouch, P., Kommentar zu EU- și EG-Vertrag (editor Heinz Mayer), Viena, 2004, articolul 249, punctul 45, p. 16.

( 19 ) Hotărârea Adeneler și alții (citată la nota de subsol 16, punctul 123).

( 20 ) Hotărârea din 7 septembrie 2006, Cordero Alonso (C-81/05, Rec., p. I-7569, punctul 29).

( 21 ) Condiția pentru intervenția instanței naționale este să existe riscul ca obiectivele directivei să fie afectate după expirarea termenului de transpunere (în acest sens, a se vedea de asemenea Hoffmann, C., „Die zeitliche Dimension der richtlinienkonformen Auslegung”, Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 2006, nr. 46, p. 2116). În mod asemănător, de asemenea, Schroeder, W., EUV/EGV Kommentar (editor Rudolf Streinz), articolul 249 CE, punctul 139, p. 2197, potrivit căruia obligația autorităților și a instanțelor să efectueze o interpretare conformă cu directiva poate fi luată în considerare numai în mod excepțional atunci când măsurile legislative de transpunere permit să se prezume că realizarea obiectivelor directivei este definitiv compromisă.

( 22 ) Obligația instanței naționale de a efectua o interpretare conformă cu directiva este limitată totuși de principiile generale de drept și în special de principiul securității juridice și al neretroactivității și, prin urmare, nu poate servi ca temei pentru o interpretare contra legem a dreptului național (a se vedea Hotărârea din 8 octombrie 1987, Kolpinghuis, 80/86, Rec., p. 3969, punctul 13, Hotărârea Adeneler și alții, citată la nota de subsol 16, punctul 110, și Hotărârea din , Impact, C-268/06, Rec., p. I-2483, punctul 100; a se vedea, prin analogie, Hotărârea din pronunțată în cauza Pupino, C-105/03, Rec., p. I-5285, punctele 44 și 47). Însă, de îndată ce o directivă este direct aplicabilă, se impune principiul general al interpretării conforme cu dreptul comunitar. Potrivit acestuia, atunci când o astfel de aplicare conformă nu este posibilă, instanța națională este obligată să aplice în totalitate dreptul comunitar și să protejeze drepturile pe care acesta le conferă particularilor, lăsând neaplicată, în caz de nevoie, orice dispoziție a cărei aplicare într-un un caz concret ar conduce la un rezultat contrar dreptului comunitar [a se vedea Hotărârea din pronunțată în cauza 249/85, Albako, Rec., p. 2345, punctul 13 și următoarele, Hotărârea din , Murphy, C-157/86, Rec., p. 673, punctul 11, și Hotărârea din , Engelbrecht, C-262/97, Rec., p. I-7321, punctul 40, precum și Schroeder, W., op. cit. (nota de subsol 21), articolul 249 CE, punctul 127, p. 2195].

( 23 ) A se vedea printre altele Hotărârea Costa/E.N.E.L. (citată la nota de subsol 15), Hotărârea din 29 noiembrie 2001, C-17/00, De Coster (C-17/00, Rec., p. I-9445, punctul 23), și Hotărârea din , Pansard și alții (C-265/01, Rec., p. I-683, punctul 18).

( 24 ) Intensitatea combinării, funcția părților componente ale ofertei în cadrul ofertei combinate (de exemplu, funcția principală, respectiv cea secundară), precum și cota-parte a prețului fiecărei părți a ofertei din prețul total sunt parametri decisivi pentru clasificarea ofertelor comune în categorii. Se disting oferte comune în sens restrâns și oferte comune în sens larg. În cazul ofertelor comune în sens restrâns, toate bunurile combinate dețin o funcție principală. Spre deosebire de alte oferte comune care sunt caracterizate prin faptul că există o relație între produse, respectiv între bunuri, în calitate de produse principale și de produse secundare, respectiv de servicii secundare, în acest caz tuturor părților componente ale ofertei le revine aceeași importanță. Printre aceste forme de combinare figurează în special oferta unui preț global, în care diferite produse și servicii sunt reunite într-un pachet cu un preț global. În cadrul ofertelor combinate în sens larg intră acele oferte în care diferite produse sau servicii sunt reunite și vândute într-un pachet, dar care nu prezintă elementele caracteristice ale unei oferte de preț global. Acestea includ în special așa-numitele oferte de atragere, în care, pe lângă un produs sau un serviciu principal oferit la prețul obișnuit al pieței, este oferit un alt produs sau serviciu secundar la un preț deosebit de avantajos, care însă nu poate fi achiziționat fără bunul principal. Acestea includ de asemenea cazul în care se oferă cu titlu gratuit un produs sau un serviciu pe lângă un bun oferit cu titlu oneros (cu privire la această temă, a se vedea Charaktiniotis, P., Die lauterkeitsrechtlichen Zulässigkeitsschranken der Kopplungsangebote nach der Aufhebung der Zugabeverordnung, Frankfurt am Main, 2005, p. 28-33).

( 25 ) În acest sens, Charaktiniotis, P., op. cit. (nota de subsol 24), p. 19; Köhler, H., „Kopplungsangebote (einschließlich Zugaben) im geltenden și künftigen Wettbewerbsrecht”, Gewerblicher Rechtsschutz și Urheberrecht, 2003, nr. 9, p. 729. În „Le pratiche commerciali sleali ed il contratto: Un’evoluzione del principio della transparenze”, Le pratiche commerciali – Direttive comunitaria ed ordenamento italiano, Milano, 2007, p. 261, Bartolomucci, P., enumeră, printre măsurile de marketing la care pot recurge întreprinderile, și oferirea de servicii accesorii pentru a cuceri părți pe piața de referință respectivă și pentru a câștiga cel mai mare număr posibil de clienți.

( 26 ) A se vedea Abbamonte, G., „The unfair commercial practices Directive and its general prohibition”, The regulation of unfair commercial practices șier EC Directive 2005/29 – New rules and new techniques, Norfolk, 2007, p. 17, care consideră că protecția concurenților împotriva concurenței neloiale este un efect indirect al directivei.

( 27 ) A se vedea punctul 48 din prezentele concluzii.

( 28 ) În acest sens, Massaguer, J., op. cit. (nota de subsol 6), p. 15, Abbamonte, G., op. cit. (nota de subsol 26), p. 19, precum și De Brouwer, L., „Droit de la Consommation – La Directive 2005/29/CE du 11 mai 2005 relative aux pratiques comerciales déloyales”, Revue de Droit Commercial Belge, nr. 7, septembrie 2005, p. 796, care, din armonizarea maximă urmărită prin Directiva 2005/29, trag concluzia că statele membre nu sunt autorizate să adopte reglementări mai severe, chiar dacă acestea urmăresc chiar asigurarea unui nivel mai ridicat de protecție a consumatorior. De Cristofaro, G., op. cit. (nota de subsol 6), p. 32, consideră că statele membre nu pot nici să deroge de la dispozițiile directivei, nici să instituie un nivel mai ridicat de protecție a consumatorilor. Potrivit opiniei lui Kessler, J., op. cit. (nota de subsol 6), p. 716, directiva nu numai că impune standarde minime, ci împiedică în același timp statele membre să mențină reglementări care, în interesul unei presupuse orientări a consumatorilor, depășesc prevederile materiale ale directivei și, prin urmare, conțin cerințe mai severe.

A se vedea în plus Hotărârea din 8 aprilie 2003, Pippig Augenoptik (C-44/01, Rec., p. I-3095, punctele 40 și 44), în care Curtea a semnalat întinderea competențelor statelor membre în cazul unei armonizări minime și a unei armonizări exhaustive. Pe de o parte, aceasta a constatat că, în domeniul publicității înșelătoare, legiuitorul comunitar a realizat numai o armonizare minimă a reglementărilor naționale, astfel încât articolul 7 alineatul (1) din Directiva 84/450 a permis statelor membre să aplice, în acest domeniu, prevederi naționale mai severe care prevăd o protecție mai amplă, printre altele, a consumatorilor. Pe de altă parte, Curtea a respins o competență analogă pentru protecția împotriva publicității înșelătoare în legătură cu publicitatea comparativă, întrucât prin Directiva 84/450 s-a efectuat o armonizare exhaustivă a condițiilor în care publicitatea comparativă era admisibilă în statele membre.

( 29 ) Printre directivele care conțin clauze de armonizare minimă în sensul articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2005/29 se numără următoarele: Directiva 85/577/CEE a Consiliului din 20 decembrie 1985 privind protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale (JO L 372, p. 31, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 188), Directiva 90/314/CEE a Consiliului din privind pachetele de servicii pentru călătorii, vacanțe și circuite (JO L 158, p. 59, Ediție specială, 13/vol. 9, p. 248), Directiva 94/47/CE a Parlamentului European și a Consiliului din privind protecția dobânditorilor în ceea ce privește anumite aspecte ale contractelor privind dobândirea dreptului de folosință pe durată limitată a bunurilor imobile (JO L 280, p. 83, Ediție specială, 13/vol. 14, p. 204), Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului din privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță (JO L 144, p. 19, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 160), Directiva 98/6/CE a Parlamentului European și a Consiliului din privind protecția consumatorului prin indicarea prețurilor produselor oferite consumatorilor (JO L 80, p. 27, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 206), Directiva 89/552/CEE a Parlamentului European și a Consiliului din privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a programelor de televiziune (JO L 298, p. 23, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 215).

( 30 ) În același sens este, de asemenea, schema analizei utilizate de De Cristofaro, G., op. cit. (nota de subsol 6), p. 12, și Henning-Bodewig, F., op. cit. (nota de subsol 6), p. 631.

( 31 ) A se vedea printre altele Hotărârea din 1 februarie 1977, Verbond van Nederlandse Ondernemingen (51/76, Rec., p. 113, punctul 22), Hotărârea din , Marshall (152/84, Rec., p. 723, punctul 48), Hotărârea din , Kraaijeveld și alții (C-72/95, Rec., p. I-5403, punctul 55), Hotărârea din , Comisia/Italia (C-336/97, Rec., p. I-3771, punctul 19), Hotărârea din , Comisia/Franța (C-97/00, Rec., p. I-2053, punctul 9), Hotărârea din , Comisia/Suedia (C-478/99, Rec., p. I-4147, punctul 15), și Hotărârea din , Comisia/Franța (C-233/00, Rec., p. I-6625, punctul 75).

( 32 ) Transpunerea directivei este parte componentă a unui proces legislativ în două etape, a doua etapă fiind realizată la nivelul dreptului național. Prin transpunerea materială la nivelul dreptului național se concretizează conținutul normativ al directivelor [a se vedea în această privință Vcelouch, P., op. cit. (nota de subsol 18), articolul 249, punctele 48 și 50, p. 17 și 18].

( 33 ) De aceea, Abbamonte, G., op. cit. (nota de subsol 26), p. 15, descrie ca liberală concepția urmată de directivă. Potrivit acesteia, tot ceea ce nu este interzis în mod expres este permis. De Cristofaro, G., op. cit. (nota de subsol 6), p. 11, reține în mod corect că directiva urmează o concepție punctuală prin faptul că stabilește criteriile pentru aprecierea unei practici comerciale ca neloiale, în timp ce renunță în totalitate la descrierea caracteristicilor unei practici comerciale loiale.

( 34 ) Această maximă din dreptul roman înseamnă literal „în caz de îndoială, pentru libertate” și se referea inițial numai la aspectul dacă o persoană era sau nu era sclav (a se vedea Liebs, D., Lateinische Rechtsregeln und Rechtssprichwörter, München, 1998, p. 103). În doctrina actuală, cu acest principiu se asociază minimul de libertate a fiecărui individ într-o anumită ordine socială. Astfel, Kelsen, H., Reine Rechtslehre, Viena, 1960, p. 43, indică faptul că dreptul, în calitate de ordine socială care statuează sancțiuni, reglementează comportamentul uman nu numai într-un sens pozitiv, impunând un astfel de comportament prin sancționarea printr-un act de constrângere a comportamentului contrar și interzicând în acest mod comportamentul respectiv, ci și în mod negativ, prin faptul că nu asociază un act de constrângere unui anumit comportament, astfel încât acest comportament nu este interzis, iar comportamentul contrar nu este impus. Kelsen concluzionează de aici că „un comportament care nu este interzis din punct de vedere juridic este permis din punct de vedere juridic (în acest sens negativ)”. A se vedea, de asemenea, în acest sens Alexy, R., Theorie der Grundrechte, Baden-Baden, 1985, p. 517, care vorbește despre o supremație prima facie a libertății juridice, în calitate de principiu de drept.

( 35 ) La punctul 19 din răspunsul scris la întrebarea Curții, guvernul belgian indică faptul că articolul 54 din legea belgiană își are originea în Legea din 14 iulie 1971. La acel moment, legiuitorul belgian a considerat că ofertele comune nu pot fi privite per se ca practici comerciale neloiale, consecința fiind obligația de a verifica de la caz la caz caracterul loial al ofertelor comune.

( 36 ) Aceasta rezultă a contrario din a treia teză a considerentului (17) al directivei, care menționează că practicile comerciale enumerate în anexa I sunt singurele practici comerciale care „pot fi considerate neloiale fără o apreciere de la caz la caz în temeiul dispozițiilor articolelor 5-9”.

( 37 ) Abbamonte, G., op. cit. (nota de subsol 26), p. 21, indică faptul că statelor membre nu le este permis să extindă ele însele lista exhaustivă a practicilor comerciale neloiale interzise, care este cuprinsă în anexa I la Directiva 2005/29. Dacă le-ar fi permis să extindă această listă, s-ar ajunge la eludarea armonizării maxime urmărite de directivă, ceea ce ar compromite obiectivul securității juridice.

( 38 ) Potrivit lui Massaguer, J., op. cit. (nota de subsol 6), p. 50 și 51, având în vedere armonizarea completă efectuată prin Directiva 2005/29, legiuitorului național nu i se permite să introducă alte practici comerciale interzise decât cele enumerate în anexa I. Legiuitorilor naționali nu le este permis nici să introducă interdicții de principiu („per se”) (și anume interdicții care nu necesită nicio apreciere de la caz la caz a existenței condițiilor prevăzute la articolele 5-9 din Directiva 2005/29), care depășesc interdicțiile enumerate în anexa I. În consecință, autorul are îndoieli dacă o interdicție de principiu a ofertelor comune ar fi de fapt conformă cu Directiva 2005/29.

( 39 ) În același sens și Bernitz, U., „The Unfair Commercial Practices Directive: Scope, Ambitions and Relation to the Law of Unfair Competition”, The Regulation of Unfair Commercial Practices under EC Directive 2005/29 – New Rules and New Techniques, Norfolk, 2007, p. 39, care se întemeiază de asemenea pe considerentul (18) al directivei. Potrivit acestui considerent: „Instanțele judecătorești și autoritățile naționale vor trebui să își exercite propria capacitate de a judeca, având în vedere jurisprudența Curții de Justiție, pentru a stabili reacția tipică a consumatorului mediu într-o situație dată”. În plus, în considerentul (20) al directivei este vorba despre recurgerea la acțiuni administrative sau judiciare.

( 40 ) În statele membre ale Comunității se întâlnesc diverse sisteme de sancțiuni referitoare la practicile comerciale loiale, determinate de evoluții istorice și de structurile diferite ale ordinilor juridice. Până în prezent, dreptul comunitar a armonizat numai punctual prevederile statelor membre în domeniul sancțiunior și al procedurii și nu prevede un sistem determinat de combatere a practicilor comerciale neloiale. Directiva 2005/29 nu schimbă nimic în ceea ce privește această acceptare de drept comunitar a diferitelor sisteme naționale de aplicare. Rămâne la latitudinea legiuitorilor naționali să realizeze combaterea practicilor comerciale neloiale prin mijloace de drept administrativ, de drept penal sau de drept civil, astfel cum confirmă articolul 11 alineatul (1) al treilea paragraf din directivă. În această privință, sunt admisibile combinările diferitelor sisteme de sancțiuni. Acestor legiuitori le aparține de asemenea competența de a stabili dacă se va recurge la o procedură judiciară și/sau o procedură administrativă [a se vedea în această privință Alexander, C., „Die Sanktions- und Verfahrensvorschriften der Richtlinie 2005/29/EG über unlautere Geschäftspraktiken im Binnenmarkt – Umsetzungsbedarf in Deutschland?”, Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht, 2005, Nr. 10, p. 810, și Massaguer, J., op. cit. (nota de subsol 6), p. 144].

( 41 ) Stuyck, J., „The Unfair Commercial Practices Directive and its Consequences fort he Regulation of Sales Promotion and the Law of Unfair Competition”, The regulation of unfair commercial practices under EC Directive 2005/29 – New rules and new techniques, Norfolk 2007, p. 170, semnalează că Directiva 2005/29 impune o analiză de la caz la caz a caracterului neloial al unei practici comerciale. Prin urmare, acesta apreciază că o reglementare națională care instituie o interdicție de principiu a anumitor forme de promovare a comercializării, precum vânzarea în pierdere, ofertele de premii, cupoanele, vânzările în scop de lichidare și așa mai departe, respectiv care prevede norme abstracte, fără a acorda instanței competența de a aprecia într-un caz concret dacă practica comercială respectivă trebuie considerată neloială față de consumatori, nu mai poate fi menținută, având în vedere Directiva 2005/29.

( 42 ) A se vedea De Brouwer, L., op. cit. (nota de subsol 28), p. 795, care exprimă îndoieli cu privire la conformitatea interdicției belgiene a ofertelor comune cu Directiva 2005/29.

( 43 ) A se vedea punctul 77 din prezentele concluzii.

( 44 ) A se vedea punctul 45 din Concluziile prezentate la 13 septembrie 2007 în cauza Comisia/Luxemburg (C-319/0