ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Articolul 2 din această directivă, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede: „Directiva se aplică următoarelor încălcări ale normelor de circulație care afectează siguranța rutieră: (a) excesul de viteză; (b) nefolosirea centurii de siguranță; (c) nerespectarea semnificației culorii roșii a semaforului; (d) conducerea sub influența alcoolului; (e) conducerea sub influența stupefiantelor; (f) nefolosirea căștii de protecție; (g) utilizarea unei benzi interzise; (h) utilizarea ilegală a unui telefon mobil sau a altor dispozitive de comunicare în timpul conducerii.”
48

În acest context, Curtea a statuat deja că orice măsură națională adoptată ulterior unei date astfel stabilite nu este, doar din acest motiv, exclusă în mod automat de la regimul derogatoriu instituit prin actul Uniunii respectiv. Astfel, o dispoziție care este, în esența sa, identică cu legislația anterioară sau care se limitează să reducă sau să elimine un obstacol în calea exercitării drepturilor și libertăților stabilite în dreptul Uniunii, existent în legislația anterioară, beneficiază de derogare. În schimb, o legislație care are la bază o logică diferită de cea a reglementărilor anterioare și care instituie proceduri noi nu poate fi asimilată legislației existente la data reținută de actul Uniunii respectiv (a se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, citată anterior, punctul 192, și Hotărârea din 24 mai 2007, Holböck, C-157/05, Rep., p. I-4051, punctul 41).
87

În al patrulea rând, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de apreciere fiind de acord, la punctul 123 din hotărârea atacată, cu raționamentul Comisiei potrivit căruia substituibilitatea necesară în scopul definirii pieței relevante trebuie să se materializeze pe termen scurt. Potrivit recurentelor, Tribunalul nu a ținut seama de faptul că testul SSNIP („small but significant and non transitory increase in price”, testul creșterii ușoare, dar semnificative și netranzitorii a prețurilor) trebuie aplicat într‑un cadru temporal concret.
16

Instanța de trimitere precizează că procedura de cerere de ofertă în cauză nu intră sub incidența Directivei 2004/18, întrucât valoarea contractului în discuție în litigiul principal este inferioară pragului stabilit la articolul 7 litera (c) din această directivă. Instanța de trimitere consideră totuși că procedura de cerere de ofertă respectivă are un interes transfrontalier, astfel încât, potrivit jurisprudenței Curții, normele fundamentale ale Tratatului FUE trebuie respectate. În această privință, instanța de trimitere are îndoieli privind compatibilitatea articolului 38 alineatul 2 din Decretul legislativ nr. 163/2006 cu principiile proporționalității și egalității de tratament prevăzute de dreptul Uniunii.
88

În sfârșit, în ceea ce privește pretinsa existență în speță a unor împrejurări excepționale, doamna In ’t Veld, răspunzând la argumentele Consiliului, susține că, în primul rând, în ceea ce privește faptul că divulgarea ar trebui refuzată pentru motivul că avizul juridic se referea la o discuție internă a Consiliului privind inițierea negocierilor, acest element nu este relevant în măsura în care toate avizele juridice constituie discuții interne referitoare la subiectul pentru care sunt întocmite. În al doilea rând, în ceea ce privește faptul că avizul are ca obiect „domeniul sensibil” al terorismului și al finanțării terorismului, Consiliul nu ar explica motivele pentru care această împrejurare ar fi relevantă pentru a justifica limitarea accesului la un aviz privind temeiul juridic în vederea încheierii unui acord internațional precum acordul preconizat. Astfel, în măsura în care avizul descrie conținutul acestui acord și obiectivele strategice ale Uniunii, Tribunalul ar fi decis că Consiliul nu era obligat să divulge aceste elemente. Pentru celelalte părți ale avizului, respectiv cele privind temeiul juridic care urma să fie adoptat în vederea încheierii acordului preconizat, eventualul caracter sensibil al acestora nu ar depinde de obiectul acordului însuși. În al treilea rând, referitor la împrejurarea că negocierile privind acest acord erau încă în curs de desfășurare, Tribunalul ar fi explicat în mod întemeiat că, dacă s‑ar împiedica accesul cetățenilor la unele documente interne ale instituțiilor pentru motivul că procesul decizional nu este finalizat, aceștia nu ar fi niciodată în măsură să participe la acest proces. De altfel, trimiterea făcută în acest context de Consiliu la articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1049/2001 ar fi irelevantă, dat fiind că această excepție nu ar fi fost invocată în decizia în litigiu. În al patrulea rând, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia divulgarea documentului ar crește șansele ca Parlamentul European „să poată urmări să utilizeze elementele cuprinse în avizul juridic în cadrul schimburilor politice dintre instituții pentru a influența negocierile în curs”, doamna In ’t Veld amintește că, în calitate de membru al Parlamentului, avusese deja posibilitatea să ia cunoștință de conținutul documentului nr. 11897/09 înainte chiar de adoptarea deciziei în litigiu, astfel încât, dacă aceasta ar fi dorit să utilizeze aceste elemente în cadrul negocierii cu Consiliul, ar fi putut să o facă deja.
18

Astfel cum reiese din dosarul pus la dispoziția Curții, SUCH a fost creat prin Decretul‑lege nr. 46/668 din 24 noiembrie 1965. Statutul acestuia a fost aprobat în luna octombrie 2010 de secretarul de stat pentru sănătate. Conform articolului 2 din statutul menționat, SUCH este o asociație fără scop lucrativ care are drept scop îndeplinirea unei misiuni de serviciu public. Este un instrument care permite autogestionarea necesităților asociaților săi și, în acest scop, are obligația de a-și asuma inițiativele care pot îmbunătăți capacitatea și eficiența funcționării acestora, permițând realizarea unor economii de scară, și de a contribui astfel la perenitatea sistemului financiar al serviciului național de securitate socială.
2

FLS Plast, fostă Nyborg Plast International A/S, este destinatara deciziei în litigiu în calitatea sa de fostă societate‑mamă a Trioplast Wittenheim SA (fostă Silvallac SA, denumită în continuare „Trioplast Wittenheim”), producătoare de saci industriali, de folii și de saci din plastic în Wittenheim (Franța). FLS Plast este o filială a grupului controlat de FLSmidth & Co. A/S (denumită în continuare „FLSmidth”).
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Saint Prix, pe de o parte, și Secretary of State for Work and Pensions (denumit în continuare „Secretary of State”), pe de altă parte, cu privire la refuzul acestuia de a‑i acorda ajutor social.
23

Teleklagenævnet, la rândul său, arată că piața în discuție cunoaște probleme în ceea ce privește concurența în Danemarca, unde, în primul rând, rețeaua de fibră optică este în curs de dezvoltare și, în al doilea rând, spre deosebire de alte rețele (de cupru sau coaxiale), aceasta nu este conectată imediată la utilizatorul final în momentul instalării inițiale. În opinia acesteia, obligația de a instala cabluri de racord nu constituie o obligație de a crea infrastructuri noi, ci o adaptare tehnică a rețelei de fibră optică deja existente. Aceasta apreciază că, în temeiul articolelor 8 și 12 din Directiva privind accesul, IT- og Telestyrelsen are competența de a impune unor operatori care au o putere semnificativă pe piață obligații privind acceptarea cererilor rezonabile de interconectare care provin de la alți operatori, chiar dacă pentru aceasta pot fi necesare adaptări ale rețelei, în special sub forma unor lucrări de excavare. Aceasta arată că, în cazul în care este impusă o astfel de obligație, aprecierea proporționalității măsurilor avute în vedere este efectuată ținând seama de importanța investițiilor inițiale ale proprietarului infrastructurii.
9

Articolul 93 din Regulamentul nr. 40/94, intitulat „Competență internațională”, prevede: „(1) Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, precum și a dispozițiilor convenției de executare aplicabile în temeiul articolului 90, procedurile care rezultă din acțiunile și cererile prevăzute la articolul 92 sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are o unitate. (2) În cazul în care pârâtul nu are nici domiciliul, nici unitatea pe teritoriul unui stat membru, aceste proceduri sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul reclamantul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are o unitate. (3) În cazul în care nici reclamantul, nici pârâtul nu au un astfel de domiciliu sau o astfel de unitate, procedurile în cauză sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia se află sediul [OAPI]. […] (5) Procedurile care rezultă din acțiunile și cererile menționate la articolul 92, cu excepția acțiunilor în constatarea inexistenței unei contrafaceri a unei mărci comunitare, pot, de asemenea, să fie aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere sau pe teritoriul căruia s‑a săvârșit o faptă menționată la articolul 9 alineatul (3) a doua teză.”
„1)

Regulamentul de procedură al unui comitet de supraveghere instituit de comun acord de două state membre precum manualul programului adoptat de [Seirekomitee], care prevede că deciziile comitetului de supraveghere nu pot fi atacate în fața niciunei instanțe judecătorești (punctul 6.6 al patrulea paragraf din manualul programului: «The decisions of the Monitoring Committee are not appealable at any place of jurisdiction»), este compatibil cu articolul 63 alineatul (2) din [Regulamentul nr. 1083/2006] coroborat cu articolul 47 din [cartă]?
96

Prin intermediul celui de al doilea și al celui de al treilea aspect ale primului motiv al recursului principal, care trebuie analizate împreună, recurentele reproșează Tribunalului că a omis să examineze restrângerea concurenței pe care o constituie CIM‑urile și, așadar, problema necesității obiective a acestor comisioane, în contextul său real, permițând Comisiei să invoce o „ipoteză contrafactuală”, și anume cea privind interdicția stabilirii tarifelor ex post, care nu s‑ar concretiza niciodată în realitate. Teza Comisiei, potrivit căreia unele dintre problemele cauzate de eliminarea CIM‑urilor ar putea fi rezolvate prin interdicția stabilirii tarifelor ex post, ar fi foarte diferită de o evaluare a ceea ce s‑ar produce în realitate în cazul eliminării CIM‑urilor. Recurentele arată că Tribunalul nu a răspuns la argumentul potrivit căruia o asemenea interdicție pur și simplu nu ar exista fără o intervenție de natură reglementară, ci s‑a mulțumit să afirme că scenariul avut în vedere nu trebuia să fie rezultatul jocului pieței. Or, Comisia, prin faptul că a introdus o condiție fictivă în analiza sa, și anume interdicția stabilirii tarifelor ex post, nu și‑ar fi respectat obligația de a evalua efectele CIM‑urilor asupra concurenței în raport cu ceea ce s‑ar produce în realitate în lipsa acestora. Recurentele reproșează de asemenea Tribunalului un viciu de motivare constând în faptul că nu a explicat în ce mod interdicția stabilirii tarifelor ex post era semnificativ diferită de CIM‑urile aplicate în prezent de MasterCard.
31

O reglementare națională care este aplicabilă numai participațiilor care permit să se exercite o influență certă asupra deciziilor unei societăți și să se stabilească activitățile acesteia face parte din domeniul de aplicare al articolului 49 TFUE, privitor la libertatea de stabilire (a se vedea Hotărârea Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, punctul 37, Hotărârea Idryma Typou, C‑81/09, EU:C:2010:622, punctul 47, Hotărârea Accor, EU:C:2011:581, punctul 32, Hotărârea Scheunemann, C‑31/11, EU:C:2012:481, punctul 23, și Hotărârea Test Claimants in the FII Group Litigation, EU:C:2012:707, punctul 91).
11

Directiva 2001/77 a fost integrată în Acordul privind SEE prin Decizia nr. 102/2005 a Comitetului mixt al SEE din 8 iulie 2005 de modificare a anexei IV (Energie) la Acordul privind SEE (JO L 306, p. 34). Decizia menționată a intrat în vigoare la 1 septembrie 2006.
18

În urma anulării primei decizii de către Tribunal, Comisia a adoptat Decizia 2011/471 în discuție în speță (denumită în continuare „decizia în discuție”), a cărei parte dispozitivă are următorul cuprins: „Articolul 1 Ajutorul de stat acordat de Germania societăților Bike Systems GmbH & Co. Thüringer Zweiradwerk KG (în prezent MB System) [(denumit în continuare «ajutorul în litigiu»)] [...] este incompatibil cu piața internă. Ajutorul constă în următoarele măsuri: a) măsura 1: o participație pasivă («stille Einlage») în valoare de 2070732 [de euro] acordată întreprinderii Bike Systems GmbH & Co. Thüringer Zweiradwerk KG (în prezent MB System) [...] Articolul 2 (1) Germania recuperează de la beneficiar ajutorul menționat la articolul 1. (2) Recuperarea are loc fără întârziere și în conformitate cu procedurile prevăzute de legislația națională, în măsura în care acestea permit punerea în aplicare imediată și efectivă a prezentei decizii. [...] Articolul 3 (1) Recuperarea ajutorului menționat la articolul 1 este imediată și efectivă. (2) Germania asigură punerea în aplicare a prezentei decizii în termen de patru luni de la data notificării acesteia. [...] Articolul 5 Prezenta decizie se adresează Republicii Federale Germania.”
36

În opinia Republicii Federale Germania, acțiunea formulată de Comisie se întemeiază pe o abordare eronată a Directivei 2000/60 în ansamblu, în special a instrumentului pe care îl constituie stabilirea prețului pentru utilizările apei, care, deși constituie un mijloc important pentru a încuraja la mai multă economie și mai multă prudență în gestionarea resurselor de apă, nu este singura măsură pe care această directivă o are în vedere pentru atingerea unui astfel de obiectiv. Or, interpretările articolului 2 punctul 38 și articolului 9 din Directiva 2000/60 la care recurge Comisia fac abstracție de sistemul de gestionare din această directivă care are drept fir conductor ideea potrivit căreia cerințele de protecție a apelor în bazinele hidrografice trebuie să fie evaluate comparativ cu drepturile legitime de utilizare. Comisia abolește astfel echilibrul existent între diferitele instrumente de gestionare pe care această directivă le‑a prevăzut atât pentru rațiuni de subsidiaritate, cât și pentru rațiuni de eficiență.
52

În plus, trebuie constatat că articolul 1 alineatul (4) din Directiva 91/477 face trimitere la anexa II la aceasta, care prevede mențiunile pe care trebuie să le conțină pașaportul european pentru arme de foc. În temeiul acestei anexe II, pașaportul menționat trebuie să conțină în mod obligatoriu mențiunea „Formalitatea de autorizare prealabilă prevăzută anterior nu este, în principiu, necesară pentru a efectua o călătorie cu armă din categoria C sau D pentru a practica vânătoarea sau o armă din categoriile B, C sau D pentru a practica tirul sportiv, cu condiția de a fi în posesia unui [pașaport european pentru arme de foc] și de a putea explica motivul călătoriei”. Rezultă că articolul 1 alineatul (4) din directiva menționată coroborat cu articolul 12 alineatul (2) din aceasta urmărește în principal să faciliteze circulația armelor destinate practicării vânătorii sau a activităților sportive.
23

În ceea ce privește articolele 45 TFUE și 49 TFUE, trebuie arătat că reglementarea în discuție în litigiul principal nu face distincție în funcție de aspectul dacă activitatea de administrator are sau nu are un caracter salariat. În plus, nici decizia de trimitere, nici dosarul prezentat Curții nu conțin precizări care să permită să se stabilească dacă situația din litigiul principal intră sub incidența uneia dintre dispozițiile menționate sau a celeilalte. În consecință, trebuie să se considere că o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal poate afecta atât libera circulație a lucrătorilor, cât și libertatea de stabilire și trebuie, prin urmare, să fie examinată în lumina atât a articolului 45 TFUE, cât și a articolului 49 TFUE.
48

Este necesar să se observe în această privință că, după cum rezultă printre altele din articolul 38 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții, în versiunea sa în vigoare la data introducerii acțiunii, și din jurisprudența Curții referitoare la această dispoziție, orice cerere introductivă formulată în temeiul articolului 258 TFUE trebuie să cuprindă obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor și această mențiune trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Curții să își exercite controlul (Hotărârea Comisia/Italia, C‑68/11, EU:C:2012:815, punctul 51 și jurisprudența citată). Potrivit unei jurisprudențe constante, această obligație nu este îndeplinită în cazul în care motivele Comisiei nu apar în cererea de sesizare a instanței decât sub forma unei simple trimiteri la motivele indicate în scrisoarea de punere în întârziere și în avizul motivat (Hotărârea Comisia/Grecia, C‑375/95, EU:C:1997:505, punctul 35 și jurisprudența citată).
25

Sesizat în apel, Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) consideră, dimpotrivă, că articolul 38 din VAT Regulations 1995, astfel cum a fost interpretat prin decizia pronunțată de High Court of Justice în cauza C & E Commissioners v GMAC (2004), împreună cu Cars Order nu constituie o punere în aplicare efectivă a celei de A șasea directive întrucât aceasta are ca efect o reducere excesivă a TVA‑ului, incompatibilă cu finalitatea acestei directive și, prin urmare, contrară dreptului Uniunii.
15

Nota 5 din acest capitol 84 are următorul cuprins: „B. Mașinile automate de prelucrare a datelor pot să se prezinte sub formă de sisteme care conțin un număr variabil de unități distincte. Sub rezerva dispozițiilor punctului E de mai jos, se consideră ca făcând parte din sistemul complet orice unitate care îndeplinește simultan următoarele condiții: a) să fie de tipul celor utilizate exclusiv sau în principal într‑un sistem automat de prelucrare a datelor; b) să fie conectabilă la unitatea centrală de prelucrare fie direct, fie prin intermediul uneia sau mai multor unități și c) să fie aptă să recepționeze sau să furnizeze date sub o formă – coduri sau semnale – utilizabilă în sistem. C. Prezentate separat, unitățile mașinilor automate de prelucrare a datelor se clasifică la poziția 8471. [...] E. Mașinile care îndeplinesc o funcție proprie, alta decât prelucrarea datelor, și care încorporează o mașină automată de prelucrare a datelor sau care lucrează în legătură cu o astfel de mașină se clasifică la pozițiile corespunzătoare funcției lor respective sau, în absența acesteia, la o poziție reziduală.”
63

Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea printre altele Hotărârea Márquez Samohano, C‑190/13, EU:C:2014:146, punctul 35 și jurisprudența citată).
58

În plus și independent de acest context legislativ, este recunoscut faptul că eliminarea stocurilor excedentare ale anumitor produse agricole de pe piață sau menținerea stocurilor normale ale acestor produse pe piață constituie în mod specific obiectivul politicii agricole comune și că măsurile care vizează realizarea acestui obiectiv fac parte din această politică. Astfel, asemenea măsuri – și impunerea prevăzută la articolul 8 alineatul (3) litera (c) din Regulamentul nr. 3771/85 se numără printre acestea –, sub rezerva unor dispoziții contrare ale dreptului Uniunii, trebuie considerate ca situându‑se în cadrul organizării comune a piețelor în cauză, în speță piața zahărului.
50

În consecință, statele membre au participat la adoptarea actului privind semnarea acordurilor în cauză în numele Uniunii și aplicarea lor provizorie de către aceasta din urmă, în condițiile în care, potrivit articolului 218 alineatul (5) TFUE, un astfel de act trebuie să fie adoptat numai de către Consiliu. În plus, în calitate de instituție a Uniunii, Consiliul a fost implicat în adoptarea actului privind aplicarea provizorie a acestor acorduri de către statele membre, în condițiile în care un astfel de act intră, mai întâi, sub incidența dreptului intern al fiecăruia dintre aceste state și, apoi, sub incidența dreptului internațional.
34

Această concluzie se coroborează cu faptul că, în mai multe versiuni lingvistice ale articolului 1 alineatul (3) a doua teză din Regulamentul nr. 2252/2004 și în special în versiunile în limbile engleză („temporary passports and travel documents having a validity of 12 months or less”), germană („vorläufige Pässe und Reisedokumente mit einer Gültigkeitsdauer von zwölf Monaten oder weniger”) și neerlandeză („tijdelijke paspoorten en reisdocumenten die een geldigheidsduur van 12 maanden of minder hebben”), termenii „temporare” și „cu o valabilitate de 12 luni sau mai puțin” nu se aplică uneia dintre categoriile de documente evocate la punctul anterior, și anume cărțile de identitate emise de statele membre.
25

Această declarație, care a fost atașată la decizia menționată, are următorul cuprins: „1. Uniunea Europeană acordă autorizații de pescuit unui număr limitat de nave aflate sub pavilionul Republicii Bolivariene a Venezuelei pentru a pescui în zona economică exclusivă [a Guyanei], în partea situată la o distanță de peste 12 mile marine de liniile de bază, în condițiile prevăzute de prezenta declarație. 2. În conformitate cu articolul 22 din [Regulamentul nr. 1006/2008], navele de pescuit autorizate aflate sub pavilionul Republicii Bolivariene a Venezuelei, atunci când pescuiesc în zona prevăzută la alineatul (1), trebuie să respecte dispozițiile din cadrul politicii comune a Uniunii Europene în domeniul pescuitului referitoare la măsurile de conservare și control, precum și alte dispoziții ale Uniunii Europene care reglementează activitățile de pescuit în zona respectivă. 3. Mai precis, navele de pescuit autorizate aflate sub pavilionul Republicii Bolivariene a Venezuelei trebuie să respecte normele sau reglementările relevante ale Uniunii Europene, care precizează, între altele, stocurile de pește care pot fi vizate, numărul maxim de nave de pescuit autorizate și proporția capturilor care trebuie debarcate în porturile din [Guyana]. 4. Fără a aduce atingere retragerii autorizațiilor acordate unor nave de pescuit aflate sub pavilionul Republicii Bolivariene a Venezuelei pe motiv de nerespectare de către acestea a normelor sau reglementărilor relevante ale Uniunii Europene, Uniunea Europeană își rezervă dreptul de a-și retrage, prin declarație unilaterală, în orice moment, angajamentul specific asumat prin prezenta declarație de a acorda posibilități de pescuit.”