Cauza T‑348/08

Aragonesas Industrias y Energía, SAU

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața cloratului de sodiu – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Acțiune în anulare – Împărțirea pieței – Stabilirea prețurilor – Serie de indicii – Data probelor – Declarații ale unor concurenți – Recunoaștere – Durata încălcării – Amenzi – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Control jurisdicțional – Limite

[art. 81 alin. (1) CE și art. 230 CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

2. Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale – Prezumția de nevinovăție – Procedură în materie de concurență – Aplicabilitate

[art. 6 alin. (2) UE; art. 81 alin. (1) CE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

3. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Mijloc de probă – Recurgere la o serie de indicii

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

4. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Dovada încălcării – Inexistența unor probe scrise – Incidență

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

5. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

6. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Control jurisdicțional – Identificarea elementelor de probă reținute de Comisie

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1); Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului]

7. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Dovada încălcării – Aprecierea valorii probante a diferitor elemente de probă – Recunoaștere din partea unei întreprinderi a participării sale la reuniuni ilicite

[art. 81 alin. (1) CE]

8. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Metodă de calcul definită de orientările adoptate de Comisie – Calcularea cuantumului de bază al amenzii – Luarea în considerare a caracteristicilor încălcării în ansamblu

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2006/C 210/02 a Comisiei, pct. 22]

9. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Rol pasiv sau imitativ al întreprinderii

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2006/C 210/02 a Comisiei]

10. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Marjă de apreciere rezervată Comisiei – Creșterea nivelului general al amenzilor – Admisibilitate

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23]

11. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Comportament diferit de cel convenit în cadrul înțelegerii – Apreciere

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3)]

12. Concurență – Amenzi – Cuantum – Puterea de apreciere a Comisiei – Control jurisdicțional – Constatarea unei nelegalități – Necesitatea ca Tribunalul să se pronunțe asupra modificării deciziei în temeiul competenței sale de fond

(art. 261 TFUE)

1. În ceea ce privește administrarea dovezii unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisiei îi revine obligația de a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări.

Mai mult, în cadrul unei acțiuni în anulare formulate în temeiul articolului 230 CE, instanței Uniunii îi revine numai obligația de a controla legalitatea actului atacat.

Astfel, rolul instanței sesizate cu o acțiune în anulare împotriva unei decizii a Comisiei prin care se constată existența unei încălcări a normelor de concurență și prin care se aplică amenzi destinatarilor constă în aprecierea dacă dovezile și alte elemente invocate de Comisie în decizie sunt suficiente pentru a demonstra existența încălcării imputate.

(a se vedea punctele 90-92)

2. De existența oricărei îndoieli a instanței trebuie să beneficieze întreprinderea căreia îi este adresată decizia Comisiei de constatare a unei încălcări a normelor de concurență. Prin urmare, instanța nu poate concluziona în sensul dovedirii de către Comisie a existenței unei asemenea încălcări corespunzător cerințelor legale, dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special în cadrul unei acțiuni în anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi.

Astfel, în această ultimă situație, se impune să se țină seama de prezumția de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din Convenția europeană a drepturilor omului, care face parte dintre drepturile fundamentale care, la rândul lor, potrivit jurisprudenței Curții, reafirmată pe de altă parte în preambulul Actului Unic European și la articolul 6 alineatul (2) UE, precum și la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, sunt protejate în ordinea juridică a Uniunii. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de severitate al sancțiunilor aferente acestora, prezumția de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și susceptibile să se finalizeze cu aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu.

(a se vedea punctele 93 și 94)

3. În materia concurenței, Comisia trebuie să evidențieze probe exacte și concordante pentru a întemeia convingerea fermă a săvârșirii unei încălcări.

Cu toate acestea, nu este necesar ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să corespundă acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă la această cerință.

În plus, având în vedere caracterul notoriu al interdicției acordurilor anticoncurențiale, Comisiei nu i se poate solicita să furnizeze înscrisuri care să ateste explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și disparate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice ipoteză, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor pertinente. În consecință, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență.

(a se vedea punctele 95-97)

4. În ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), principiul care prevalează în dreptul Uniunii este cel al liberei administrări a probelor.

În consecință, eventuala lipsă a probelor scrise este pertinentă numai în cadrul aprecierii globale a valorii probante a seriei de indicii prezentate de Comisie. În schimb, privită individual, această lipsă nu are drept efect faptul ca întreprinderea în cauză să poată pune în discuție în mod valabil afirmațiile Comisiei prin prezentarea unei explicații diferite a faptelor din speță. Această situație se întâlnește numai atunci când probele prezentate de Comisie nu permit să se demonstreze fără echivoc existența încălcării, fără a fi necesară o interpretare.

Pe de altă parte, nicio dispoziție și niciun principiu general de drept al Uniunii nu interzic Comisiei să invoce, împotriva unei întreprinderi, declarațiile altor întreprinderi incriminate, dacă acestea ar fi obținute de Comisie în cadrul unei cereri de a beneficia de Comunicarea privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumurilor amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri. Dacă situația ar fi diferită, sarcina probei cu privire la comportamente contrare articolului 81 CE și articolului 53 din Acordul privind SEE, care revine Comisiei, ar fi imposibil de îndeplinit și ar fi incompatibilă cu misiunea de supraveghere a bunei aplicări a acestor dispoziții.

Cu toate acestea, declarația unei întreprinderi acuzate că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de multe alte întreprinderi acuzate, nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă, fără a fi confirmată de alte elemente de probă, admițându‑se că gradul de coroborare impus poate fi mai mic, din cauza fiabilității declarațiilor în cauză. O asemenea condiție de coroborare a declarației date de o întreprindere trebuie să fie deopotrivă respectată în cazul unei contestări a declarației respective de o altă întreprindere supusă investigației.

(a se vedea punctele 98-101 și 206)

5. În materia concurenței, li se poate recunoaște o valoare probantă foarte ridicată declarațiilor care, în primul rând, sunt fiabile, în al doilea rând, sunt date în numele unei întreprinderi, în al treilea rând, provin de la o persoană care are obligația profesională de a acționa în interesul acestei întreprinderi, în al patrulea rând, sunt date împotriva intereselor declarantului, în al cincilea rând, provin de la un martor direct al împrejurărilor pe care le relatează și, în al șaselea rând, au fost date în scris, în mod intenționat și după o reflecție matură.

Deși, în general, s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților principali la o înțelegere ilicită, dată fiind posibilitatea ca acești participanți să aibă tendința să minimizeze importanța contribuției lor la încălcare și să maximizeze contribuția altor participanți, nu este mai puțin adevărat că faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumurilor amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri în vederea obținerii unei imunități sau a unei reduceri a amenzii nu determină obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate în privința participării altor membri ai înțelegerii incriminate. Într‑adevăr, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze pe deplin de Comunicarea privind cooperarea. În această privință, efectele posibile ale comunicării către Comisie a unor informații deformate sunt cu atât mai grave cu cât declarația contestată a unei întreprinderi trebuie confirmată de alte elemente de probă. Astfel, această împrejurare crește riscul identificării unor declarații inexacte atât de Comisie, cât și de alte întreprinderi acuzate de a fi participat la încălcare.

(a se vedea punctele 104-106)

6. Procedura administrativă prevăzută de Regulamentul nr. 1/2003, care se desfășoară la Comisie, se împarte în două etape distincte și succesive, fiecare având o logică internă proprie, și anume o etapă de investigare preliminară, pe de o parte, și o etapă contradictorie, pe de altă parte. Etapa de investigare preliminară, în timpul căreia Comisia utilizează competențele de investigare prevăzute de Regulamentul nr. 1/2003 și care durează până la comunicarea privind obiecțiunile, este destinată să permită Comisiei reunirea tuturor elementelor relevante care confirmă sau nu confirmă existența unei încălcări a normelor de concurență și adoptarea unei prime poziții cu privire la direcția, precum și la continuarea care trebuie dată procedurii. În schimb, etapa contradictorie, care se întinde de la momentul comunicării privind obiecțiunile până la adoptarea deciziei finale, trebuie să permită Comisiei să se pronunțe definitiv asupra încălcării imputate.

În cadrul aprecierii probelor și a altor elemente invocate de Comisie pentru stabilirea existenței unei încălcări a normelor de concurență, cercetarea în vederea identificării de către Tribunal a elementelor de probă respective poate privi numai partea din motivarea deciziei atacate a Comisiei în care aceasta descrie etapa contradictorie a procedurii administrative. Astfel, numai după ce Comisia a reunit în cadrul acestei ultime etape observațiile întreprinderii în cauză cu privire la prima poziție exprimată de Comisie la capătul etapei investigării preliminare, astfel cum este prezentată în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia poate decide să mențină sau să nu mențină această primă poziție și, astfel, să se pronunțe definitiv asupra încălcării imputate.

Atunci când, după ce a reunit observațiile unei întreprinderi referitoare la comunicarea privind obiecțiunile, în aprecierea elementelor de probă de care dispunea la capătul etapei investigării preliminare pentru a se pronunța asupra participării întreprinderii respective la o încălcare, însăși Comisia repune în discuție valoarea probantă a elementelor de probă respective, Tribunalul nu poate decât să țină seama de această apreciere a Comisiei.

(a se vedea punctele 109, 110 și 113)

7. În ceea ce privește recunoașterea din partea unei întreprinderi a participării sale la o reuniune ilicită în raport cu normele de concurență, recunoașterea explicită sau implicită de către aceasta a elementelor de fapt sau de drept, în cursul procedurii administrative în fața Comisiei, poate constitui un element de probă suplimentar pentru aprecierea temeiniciei unei acțiuni jurisdicționale.

Prin urmare, pentru a reține o asemenea recunoaștere drept element de probă fiabil, este necesar, în stadiul aprecierii temeiniciei unei acțiuni jurisdicționale, să se controleze în ce măsură conținutul unei asemenea recunoașteri completează alte elemente de probă menționate de Comisie.

(a se vedea punctele 217 și 218)

8. În cazul în care gravitatea unei încălcări a normelor de concurență este apreciată într‑o primă etapă în funcție de elementele proprii încălcării, precum natura acesteia, cota de piață cumulată a tuturor părților în cauză, sfera geografică a încălcării și punerea sa în aplicare sau lipsa punerii sale în aplicare, într‑o a doua etapă, această apreciere este ajustată în funcție de circumstanțele agravante sau atenuante proprii fiecăreia dintre întreprinderile care au participat la încălcare.

Astfel, prima etapă a metodei de stabilire a amenzii de către Comisie are drept obiect stabilirea cuantumului de bază al amenzii aplicate fiecărei întreprinderi în cauză prin aplicarea la valoarea vânzărilor de produse sau servicii în cauză pe piața geografică relevantă a fiecăreia dintre ele a unui prim coeficient multiplicator care să reflecte gravitatea încălcării și chiar a unui al doilea coeficient multiplicator prin care se urmărește descurajarea întreprinderilor de a se angaja din nou în asemenea comportamente nelegale. Astfel cum reiese din Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003, fiecare dintre cei doi coeficienți multiplicatori este stabilit avându‑se în vedere factorii care reflectă caracteristicile încălcării apreciate în ansamblu, și anume, în sensul că aceasta regrupează toate comportamentele anticoncurențiale ale tuturor participanților la aceasta.

Prin urmare, în cadrul stabilirii cuantumului acestor doi coeficienți multiplicatori, nu este necesar să fie luate în considerare caracteristicile specifice încălcării săvârșite de fiecare dintre participanți, analizat în mod individual. În plus, această constatare este susținută de însuși obiectul celei de a doua etape a metodei de stabilire a amenzilor, care urmărește, la rândul său, să se țină seama tocmai de circumstanțele agravante sau atenuante care caracterizează în mod individual comportamentul anticoncurențial al fiecăruia dintre participanții la încălcarea în cauză.

În consecință, factorii enumerați la punctul 22 din Orientări pentru a se stabili atât coeficientul multiplicator „gravitatea încălcării” (punctul 21 din Orientări), cât și coeficientul multiplicator „taxa de intrare” (punctul 25 din Orientări) au ca obiect, în ansamblu, evaluarea încălcării în lumina normelor de concurență ale Uniunii. În special, din dispozițiile Orientărilor, în prima etapă a metodei de stabilire a amenzilor, nu reiese obligația Comisiei de a lua în considerare elemente specifice unui participant la o încălcare a normelor de concurență, precum participarea, cu o frecvență redusă, a unei întreprinderi la contacte anticoncurențiale sau neaplicarea acordurilor încheiate. Asemenea elemente sunt luate în considerare de Comisie doar în a doua etapă a metodei menționate, în calitate de circumstanțe agravante sau atenuante proprii fiecăreia dintre întreprinderile care au participat la încălcare.

(a se vedea punctele 264-267 și 273)

9. Punctele 28 și 29 din Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 prevăd o ajustare a cuantumului de bază al amenzii în funcție de anumite circumstanțe agravante și atenuante, specifice fiecărei întreprinderi în cauză. În special, punctul 29 din Orientări prevede o listă, care nu este exhaustivă, cu circumstanțe atenuante care, în anumite condiții, pot determina o reducere a cuantumului de bază al amenzii. Desigur, această listă nu se mai referă, în sensul circumstanțelor atenuante care pot fi luate în considerare, la rolul pasiv al unei întreprinderi. Cu toate acestea, în măsura în care lista prevăzută la punctul 29 din Orientări nu este exhaustivă, o asemenea ipoteză nu poate fi, în principiu, înlăturată pe baza circumstanțelor care pot determina o reducere a cuantumului de bază al amenzii.

Rolul pasiv al unei întreprinderi în realizarea încălcării implică adoptarea de către întreprinderea în cauză a unei „atitudini rezervate”, cu alte cuvinte, lipsa participării active la elaborarea acordului sau a acordurilor anticoncurențiale.

Printre elementele de natură să evidențieze rolul pasiv al unei întreprinderi în cadrul unei înțelegeri, pot fi luate în considerare caracterul mult mai sporadic al participărilor acesteia la reuniuni în raport cu membrii obișnuiți ai înțelegerii, precum și intrarea tardivă a întreprinderii pe piața care a făcut obiectul încălcării, independent de durata participării la aceasta sau, de asemenea, existența unor declarații exprese în acest sens din partea reprezentanților întreprinderilor terțe care au participat la încălcare.

(a se vedea punctele 279-281, 284 și 285)

10. Comisia dispune de o marjă de apreciere la stabilirea cuantumului amenzilor pentru a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență. Faptul că, în trecut, Comisia a aplicat amenzi la un anumit nivel în cazul anumitor tipuri de încălcări nu poate, așadar, să o lipsească de posibilitatea de a crește acest nivel în limitele prevăzute de Regulamentul nr. 1/2003, dacă aceasta este necesară pentru asigurarea aplicării politicii în materia concurenței. Dimpotrivă, aplicarea eficientă a normelor de concurență impune posibilitatea adaptării de către Comisie în orice moment a nivelului amenzilor la nevoile acestei politici.

(a se vedea punctul 293)

11. Faptul că o întreprindere a cărei participare la o acțiune concertată cu concurenții săi în materie de prețuri este dovedită nu s‑a comportat pe piață într‑un mod conform cu cel convenit cu concurenții săi nu constituie în mod necesar un element care trebuie luat în considerare ca circumstanță atenuantă în determinarea cuantumului amenzii care urmează să fie aplicată. Astfel, o întreprindere care urmează, în pofida acțiunii concertate cu concurenții săi, o politică mai mult sau mai puțin independentă pe piață poate doar să încerce să utilizeze înțelegerea în beneficiul său.

(a se vedea punctul 297)

12. Împrejurarea că examinarea motivelor invocate împotriva legalității unei decizii a Comisiei de aplicare a unei amenzi pentru încălcarea normelor de concurență ale Uniunii a revelat o nelegalitate nu exonerează Tribunalul de obligația de a examina dacă, în funcție de efectele nelegalității respective și prin recurgerea la competența sa de fond, trebuie să reformeze decizia atacată.

(a se vedea punctul 306)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)

25 octombrie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața cloratului de sodiu – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Acțiune în anulare – Împărțirea pieței – Stabilirea prețurilor – Serie de indicii – Data probelor – Declarații ale unor concurenți – Recunoaștere – Durata încălcării – Amenzi – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante”

În cauza T‑348/08,

Aragonesas Industrias y Energía, SAU, cu sediul în Barcelona (Spania), reprezentată de domnul I. S. Forrester, QC, și de K. Struckmann, de P. Lindfelt și de J. Garcia‑Nieto Esteva, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de domnii A. Biolan, J. Bourke și R. Sauer, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare a Deciziei C(2008) 2626 final a Comisiei din 11 iunie 2008 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38.695 – Clorat de sodiu), în măsura în care această decizie privește Aragonesas Industrias y Energía, și, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare sau de reducere substanțială a amenzii care i‑a fost impusă prin decizia menționată,

TRIBUNALUL (Camera a doua),

compus din doamnele I. Pelikánová, președinte, și K. Jürimäe (raportor) și domnul S. Soldevila Fragoso, judecători,

grefier: doamna C. Kristensen, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 septembrie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Reclamanta, Aragonesas Industrias y Energía, SAU, este o societate de drept spaniol. Constituită în anul 1992, în acea perioadă făcea parte din divizia de produse chimice a grupului Uralita, revenindu‑i activitățile referitoare la cloratul de sodiu și aflându‑se sub direcția societății Uralita, SA (denumită în continuare „Uralita”). Până în anul 1994, Uralita a deținut integral acțiunile reclamantei. În anul 1994, Uralita a constituit o societate holding, denumită Energia e Industrias Aragonesas EIA, SA (denumită în continuare „EIA”), căreia i‑au fost transferate toate activitățile în domeniul chimiei. Reclamanta a devenit astfel o filială deținută integral de EIA. Inițial, Uralita a deținut 98,84 % din acțiunile EIA, ulterior, începând cu 1 ianuarie 1995 și până la 31 decembrie 2000, participația Uralita la capitalul EIA a evoluat între 49,44 % și 50,71 %.

2 Cloratul de sodiu este un agent oxidant puternic obținut prin electroliza unei soluții apoase de clorură de sodiu într‑o celulă fără diafragmă. Cloratul de sodiu poate fi produs sub formă de cristale sau în soluție. Acesta este în principal utilizat pentru producerea dioxidului de clor, care, la rândul său, este utilizat în industria celulozei și hârtiei pentru albirea celulozei chimice. Alte aplicații ale cloratului de sodiu privesc într‑o măsură evident mai mică purificarea apei potabile, albirea textilelor, erbicidele și rafinarea uraniului [considerentul (2) al Deciziei C(2008) 2626 final a Comisiei din 11 iunie 2008 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38.695 – Clorat de sodiu) (denumită în continuare „decizia atacată”)].

3 La 28 martie 2003, reprezentanții EKA Chemicals AB (denumită în continuare „EKA”), societate cu sediul în Suedia, au depus o cerere de imunitate la amenzi sau, în cazul neacordării, de reducere a amenzilor în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumurilor amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”) privind existența unei înțelegeri în industria cloratului de sodiu. Cererea formulată de EKA a fost susținută de elemente de probă scrise furnizate de aceasta și de declarații orale ale reprezentanților săi din 31 martie 2003 (denumite în continuare „declarațiile date de EKA în anul 2003”).

4 La 30 septembrie 2003, Comisia Comunităților Europene a adoptat o decizie prin care EKA i s‑a acordat imunitate condiționată la amendă, în conformitate cu punctul 15 din Comunicarea privind cooperarea.

5 La 10 septembrie 2004, Comisia a adresat solicitări de informații, în conformitate cu articolul 18 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269) către Finnish Chemicals Oy (denumită în continuare „FC”), societate cu sediul în Finlanda, către Arkema France SA, societate cu sediul în Franța și menționată, în decizia atacată, cu denumirea socială „Atochem” (denumită în continuare „Arkema France”) și, în sfârșit, către reclamantă.

6 La 24 septembrie 2004, domnul L., salariat al Arkema France [denumit în continuare „domnul L. (Arkema France)”] a fost audiat de Comisie (în continuare, „declarațiile date de Arkema France”).

7 La 18 octombrie 2004, Arkema France a formulat, în cadrul răspunsului la solicitarea de informații din partea Comisiei, o cerere de imunitate sau de reducere a amenzilor în temeiul Comunicării privind cooperarea.

8 La 29 octombrie 2004, FC a depus la Comisie, în cadrul unei reuniuni desfășurate la sediul Comisiei, o cerere formulată în temeiul Comunicării privind cooperarea și i‑a furnizat oral informații cu privire la înțelegerea privind cloratul de sodiu. Prin scrisoarea din 2 noiembrie 2004, FC și‑a menținut cererea de reducere a amenzilor și a furnizat simultan elemente de probă scrise referitoare la participarea sa la încălcarea invocată de Comisie.

9 La 4 noiembrie 2004, a avut loc o reuniune între Comisie și reprezentanții EKA. La 11 noiembrie 2004, EKA a transmis Comisiei informații suplimentare privind evoluția recentă a pieței cloratului de sodiu.

10 La 3 și la 9 decembrie 2004, reclamanta a răspuns la solicitările de informații din partea Comisiei, din 10 septembrie 2004.

11 La 6 iulie 2006, EKA a dat o nouă declarație orală în atenția Comisiei, declarație care a fost urmată de discuții cu doi dintre angajații săi, la 19 și la 20 iulie 2006. La 29 august 2006, EKA a dat noi declarații orale cu ocazia unei reuniuni la sediul Comisiei (denumite în continuare „declarațiile date de EKA în anul 2006”).

12 În perioada 13 noiembrie 2006-11 aprilie 2008, în conformitate cu articolul 18 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia a adresat solicitări de informații mai multor societăți, printre altele reclamantei, la 13 noiembrie 2006, la 8 februarie 2007, la 12 martie 2007 și la 11 aprilie 2008.

13 La 27 iulie 2007, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile ai cărei destinatari au fost în special EKA, FC, Arkema France, reclamanta și Uralita.

14 Reclamanta a comunicat Comisiei în termenul prevăzut observațiile sale referitoare la comunicarea privind obiecțiunile. Reclamanta a avut acces, pe de o parte, la dosarul Comisiei sub forma unui DVD, adresat de aceasta din urmă și care conținea documente publice, și, pe de altă parte, la transcrierea declarațiilor orale ale solicitanților de a beneficia de Comunicarea privind cooperarea, primite de Comisie în cursul procedurii de investigație.

15 La 20 noiembrie 2007, mai multe dintre societățile în cauză, printre care și Uralita, însă nu și reclamanta, și‑au exercitat dreptul de a fi ascultate oral de Comisie.

16 La 11 iunie 2008, Comisia a adoptat decizia atacată, care a fost notificată reclamantei la 16 iunie 2008.

17 În considerentul (69) al deciziei atacate Comisia arată, în esență, că EKA, FC, Arkema France și reclamanta au participat la reuniuni și au avut contacte prin care au urmărit împărțirea piețelor prin repartizarea volumelor lor de vânzare și stabilirea prețurilor cloratului de sodiu pe piața Spațiului Economic European (denumit în continuare „SEE”). În acest scop, Comisia a întocmit o listă cu 72 de contacte anticoncurențiale care au luat forma fie a unor reuniuni, fie a unor apeluri telefonice (denumite în continuare „72 de contacte anticoncurențiale”). Această listă este cuprinsă în anexa I la decizia atacată. În plus, anexa II la decizia atacată cuprinde o listă cu persoanele citate în decizie. Printre numele citate se numără cele ale domnilor S. și W., salariați ai EKA [denumiți în continuare „domnul S. (EKA)” și „domnul W. (EKA)”], ale domnilor A. și S. [denumiți în continuare „domnul S. (FC)”], salariați ai FC, al domnului L. (Arkema France) și al domnului A., salariat al reclamantei [denumit în continuare „domnul A. (Aragonesas)”]. Tot în considerentul (69) al deciziei atacate, Comisia arată că practicile anticoncurențiale avute în vedere au avut loc începând cu 21 septembrie 1994 în cazul EKA și al FC, începând cu 17 mai 1995 în cazul Arkema France și începând cu 16 decembrie 1996 în cazul reclamantei. Practicile anticoncurențiale ar fi continuat până la 9 februarie 2000, cel puțin în cazul EKA, al FC, al Arkema France și al reclamantei.

18 În considerentele (70) și (71) ale deciziei atacate, Comisia a precizat că respectarea deciziilor luate în cadrul înțelegerii era verificată în principal cu ocazia reuniunilor bilaterale și a convorbirilor telefonice, în cursul cărora părțile schimbau informații sensibile din punct de vedere comercial cu privire la negocierile cu clienții, în special referitoare la volumele vândute și la prețurile practicate. Comisia a adăugat că participanții la înțelegere aplicau o strategie de stabilizare a pieței cloratului de sodiu, al cărei obiectiv final consta în împărțirea volumelor de vânzare a produsului, coordonarea politicii de stabilire a prețurilor în raport cu clienții și, astfel, optimizarea propriilor marje.

19 În plus, în considerentele (73)-(78) ale deciziei atacate, Comisia a descris liniile esențiale ale principiilor fundamentale și ale funcționării înțelegerii. În acest scop, Comisia a amintit numeroase contacte între principalii producători de clorat de sodiu având ca obiect principal negocierea dintre aceștia în vederea împărțirii între ei a volumelor lor de vânzare pe piețele geografice în cauză și stabilirea prețurilor care urmau să le atingă în contractele încheiate cu clienții. În opinia Comisiei, schimbul de informații sensibile din punct de vedere comercial constituia un aspect important al comportamentului coluziv, din moment ce participanții erau în continuare în măsură să prevadă comportamentul concurenților lor pe piață. În ceea ce privește funcționarea înțelegerii, Comisia afirmă că producătorii de clorat de sodiu întrețineau contacte frecvente sub forma unor reuniuni bilaterale sau multilaterale și convorbiri telefonice, fără însă a urma o schemă prestabilită. Cu toate acestea, Comisia a precizat că, la nivelul cadrelor superioare, discuțiile aveau loc în cursul reuniunilor multilaterale, adesea cu ocazia reuniunilor grupului de lucru privind cloratul de sodiu din cadrul Consiliului european al industriei chimice (denumit în continuare „CEFIC”). În sfârșit, potrivit Comisiei, în privința calendarului negocierilor, contactele dintre concurenți se intensificau în general la sfârșitul fiecărui an (între lunile octombrie și decembrie), perioadă care corespundea negocierii anuale a contractelor pentru anul următor dintre producătorii de clorat de sodiu și clienții acestora. Comisia menționează însă că, în perioada care a făcut obiectul investigației, aceste negocieri se desfășurau adesea după începutul anului următor, în special în cursul lunilor ianuarie și februarie.

20 În ceea ce privește comportamentul ilicit al reclamantei, din considerentele (350) și (356) ale deciziei atacate rezultă că, pentru a aprecia participarea acesteia la acordurile ilicite, Comisia s‑a întemeiat, pe de o parte, pe cererile de imunitate sau de reducere a amenzilor, pe de altă parte, pe documentele din acea perioadă care demonstrau, potrivit Comisiei, că reclamanta a avut întâlniri cu alte părți la înțelegere și, în sfârșit, pe recunoașterea reclamantei privind participarea sa la o reuniune ilicită, cu ocazia unei reuniuni oficiale a CEFIC din 28 ianuarie 1998 la Bruxelles (denumită în continuare „reuniunea ilicită din 28 ianuarie 1998”).

21 În ceea ce privește, într‑un mod mai specific, elementele de probă contemporane încălcării, în considerentele (349) și (350) ale deciziei atacate Comisia arată următoarele:

„(349) Notele [domnului S. (FC)] se referă în trei rânduri la o convorbire telefonică cu reclamanta. Mai întâi, la 16 decembrie 1996, [domnul S. (FC)] a confirmat, într‑o discuție cu [domnul S. (EKA)] că [FC] se conforma prețurilor convenite în cazul Spaniei și al Portugaliei, menționând cu acea ocazie discuțiile cu [reclamanta]: «[CONFIDENȚIAL]( )» [subliniere adăugată, a se vedea considerentul (130)]. Adnotarea «[CONFIDENȚIAL]» arată că, anterior, [domnul S. (FC)] avusese o discuție personală cu [reclamanta] referitoare la prețuri, care se înscria în dispozitivul unor acorduri între părțile la înțelegeri. În continuare, notele [domnului S. (FC)] menționează o convorbire telefonică cu [domnul S. (EKA)]: «[CONFIDENȚIAL]» [subliniere adăugată, a se vedea considerentul (219)]. Această adnotare atestă că Arkema France a discutat direct cu [reclamanta] cu privire la prețuri, împrejurare ce relevă din nou coordonarea generală a prețurilor. În sfârșit, notele [domnului S. (FC)] precizează, în legătură cu o convorbire telefonică din 9 decembrie 1999: «[CONFIDENȚIAL]» [subliniere adăugată, a se vedea considerentul (258)]. Din cuprinsul acestei adnotări reiese că [domnul S. (FC)] a notat ceea ce [domnul L. (Arkema France)] i‑a relatat la telefon sau ceea ce i‑a furnizat propria conversație cu [reclamanta]. [Faptul că reclamanta] ar fi discutat mai degrabă cu unul decât cu celălalt are o importanță minoră, deoarece din conținutul notelor reiese că discuția în cauză avea o natură ilicită.

(350) Aceste mențiuni constituie o mărturie clară a unor contacte telefonice directe cu [reclamanta] și indică în mod vădit că aceasta a avut o contribuție directă la acordurile generale privind prețurile. Mai mult, [reclamanta] a confirmat că participase la [reuniunea ilicită din 28 ianuarie 1998], în cursul căreia concurenții au avut discuții ilicite [a se vedea considerentele (182) și (184)]. Comisia concluzionează, așadar, întemeindu‑se pe declarațiile orale primite în prezentul caz și pe elementele de probă contemporane faptelor care denotă cu claritate un comportament anticoncurențial din partea sa, că [reclamanta] a participat la încălcare în ansamblul său. În asemenea condiții, [reclamanta] are obligația să furnizeze probe prin care să explice modul în care conduita sa este compatibilă cu un comportament concurențial.”

22 În considerentul (352) al deciziei atacate, Comisia a arătat următoarele:

„În celelalte cazuri în care se face referire la [reclamantă] în […] decizi[a atacată], Comisia acceptă argumentul societății potrivit căruia informațiile pot proveni mai degrabă de la terți decât de la însăși persoana interesată. Dosarul Comisiei nu conține suficiente elemente de probă care să permită să se demonstreze cu certitudine că informațiile în cauză ar proveni direct de la reclamantă. De aceste informații se va ține seama în cazul nivelului duratei încălcării în raport cu care [reclamanta] trebuie să răspundă.”

23 În ceea ce privește durata încălcării, în special datele de început și de încetare a participării reclamantei la încălcare, în considerentele (487)-(489) ale deciziei atacate Comisia a arătat și a concluzionat următoarele:

„(487) EKA și [FC] au participat la acordurile anticoncurențiale începând cu […], iar [reclamanta], cel puțin începând cu 16 decembrie 1996 [a se vedea considerentul (130)]. […]

(488) În privința încetării încălcării, potrivit datelor cunoscute de Comisie, ultima reuniune anticoncurențială – la care au participat EKA, Atochem și [reclamanta] – s‑a desfășurat la 9 februarie 2000. Cu ocazia acestei reuniuni, EKA s‑a distanțat în mod deschis de înțelegere, anunțând refuzul acesteia de a participa la orice altă discuție cu concurenții. Cu acest prilej, unul dintre participanți și‑a exprimat voința de a nu mai fi implicat în înțelegere și este vorba, potrivit datelor cunoscute de Comisie, despre ultimul contact pertinent dintre producătorii de clorat de sodiu [a se vedea de asemenea considerentul (283)]. În timp ce EKA, Atochem și [reclamanta] au participat direct la reuniunea din 9 februarie 2000, nimic nu indică, în dosarul Comisiei, că [FC] s‑ar fi distanțat în mod deschis de înțelegere înaintea acestei date (de altfel, niciuna dintre părți nu a invocat o asemenea distanțare). În consecință, Comisia consideră data de 9 februarie 2000 drept data încetării încălcării în privința tuturor întreprinderilor în cauză, în speță EKA, [FC], Atochem și [reclamanta].

(489) Rezultă că durata totală a încălcării, astfel cum a fost descrisă în […] decizi[a atacată], este de […] trei ani și o lună în cazul [reclamantei] și al Uralita.”

24 În considerentele (444) și (455)-(468) ale deciziei atacate, Comisia apreciază, pe de o parte, că Uralita a exercitat o influență decisivă asupra orientării strategice și a politicii comerciale globale a reclamantei și, pe de altă parte, că, în urma absorbției EIA de către Uralita, răspunderea pentru încălcare revenind EIA, în calitate de unic acționar al reclamantei, a fost transferată către Uralita. Astfel, în considerentele (469) și (487)-(489) ale deciziei atacate, Comisia stabilește în sarcina [reclamantei] și a Uralita răspunderea solidară pentru încălcarea săvârșită de reclamantă între 16 decembrie 1996 și 9 februarie 2000 (denumită în continuare „încălcarea în cauză”), respectiv o durată totală de trei ani și o lună.

25 În ceea ce privește stabilirea cuantumului amenzilor care urmau a fi aplicate, potrivit considerentului (498) al deciziei atacate, Comisia s‑a întemeiat pe Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările din 2006”). În plus, în speță, din considerentul (509) al deciziei atacate rezultă că, în vederea stabilirii valorii vânzărilor, Comisia a luat în considerare vânzările de clorat de sodiu efectuate de fiecare întreprindere în SEE în cursul exercițiului social care corespunde ultimului an complet al încălcării și care a încetat la 31 decembrie 1999.

26 În ceea ce privește stabilirea cuantumului de bază al amenzii, potrivit considerentelor (509)-(524) ale deciziei atacate, Comisia a constatat, în primul rând, referitor la gravitatea încălcării în cauză, pe de o parte, că încălcarea, prin faptul că avea la bază acordurile în materie de împărțire a piețelor și de stabilire a prețurilor, era deosebit de gravă [considerentul (512) al deciziei atacate], pe de altă parte, că, în anul 1999, cota de piață cumulată a întreprinderilor participante la această înțelegere se ridica la 90 % în SEE [considerentul (513) al deciziei atacate], mai mult, că această încălcare și‑a produs efectele pe o parte substanțială a teritoriului SEE [considerentul (514) al deciziei atacate] și, în sfârșit, că, deși nu au dat întotdeauna rezultatele scontate, acordurile au fost puse în general în aplicare [considerentul (515) al deciziei atacate]. În consecință, Comisia a stabilit proporția valorii vânzărilor efectuate de fiecare întreprindere implicată, utilizate pentru a stabili cuantumul de bază, la 19 %.

27 În al doilea rând, Comisia a stabilit coeficientul multiplicator la 3,5, pe baza duratei încălcării, în temeiul dispozițiilor cuprinse la punctul 24 din Orientările din 2006.

28 În al treilea rând, în considerentul (523) al deciziei atacate, în temeiul dispozițiilor cuprinse la punctul 25 din Orientările din 2006 și în vederea descurajării întreprinderilor în cauză să participe la acorduri orizontale de stabilire a prețurilor asemănătoare cu acordurile care făceau obiectul deciziei atacate, Comisia a decis să majoreze cuantumul de bază al amenzii cu un cuantum adițional stabilit, în raport cu factorii examinați în considerentele (512)-(515) ale deciziei atacate, la 19 %.

29 În articolul 1 literele (g) și (h) din decizia atacată, Comisia concluzionează că reclamanta și Uralita au încălcat articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioada 16 decembrie 1996-9 februarie 2000, la un ansamblu de acorduri și de practici concertate în vederea alocării de volume de vânzări, a stabilirii prețurilor, a schimburilor de informații sensibile din punct de vedere comercial privind prețurile și volumele de vânzări și a monitorizării aplicării acordurilor anticoncurențiale privind cloratul de sodiu pe piața SEE.

30 Prin articolul 2 litera (f) din decizia atacată, Comisia a aplicat o amendă în cuantum de 9 900 000 de euro reclamantei și Uralita, în solidar.

31 Prin articolul 3 din decizia atacată, Comisia obligă întreprinderile menționate la articolul 1 din decizia atacată ca, pe de o parte, să pună capăt încălcării constatate, în măsura în care nu au făcut deja acest lucru, și, pe de altă parte, să se abțină din acel moment de la orice act sau comportament precum cel descris la articolul 1 din decizia atacată, precum și de la orice act sau comportament care are scopuri sau efecte identice sau similare.

32 Articolul 4 din decizia atacată enumeră destinatarii deciziei atacate, printre care se numără și reclamanta.

Procedura și concluziile părților

33 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 26 august 2008, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

34 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a doua) a decis deschiderea procedurii orale. Tribunalul a adresat de asemenea anumite întrebări părților și a solicitat Comisiei să îi furnizeze anumite documente. Părțile au răspuns la întrebările și la solicitările menționate în termenele stabilite.

35 Prin scrisoarea din 3 septembrie 2010, Comisia a depus observații cu privire la raportul de ședință în cauza T‑348/08.

36 În cadrul ședinței, Tribunalul a remis părților o copie a paginilor 1159 și 1160 din dosarul Comisiei. Acestea au confirmat că, în afara adăugării olografe a Tribunalului constând într‑o numerotare a liniuțelor care erau cuprinse în cele două pagini, copia respectivă era identică cu originalul cuprins la paginile respective din dosarul Comisiei.

37 Procedura orală a fost declarată terminată la 10 septembrie 2010.

38 Reclamanta solicită Tribunalului:

– cu titlu principal, anularea deciziei atacate în măsura în care o privește;

– cu titlu subsidiar, modificarea articolelor 1 și 2 din decizia atacată în vederea anulării sau a reducerii substanțiale a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

39 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

A – Cu privire la cererea de anulare a deciziei atacate

40 În susținerea acțiunii, reclamanta invocă două motive. Primul motiv este întemeiat pe erori de drept și de apreciere, în sensul în care Comisia nu ar fi dovedit corespunzător cerințelor legale că reclamanta ar fi participat la încălcarea în cauză. Al doilea motiv este întemeiat pe erori de drept și de apreciere săvârșite de Comisie în etapa calculării cuantumului amenzii aplicate reclamantei.

1. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe erori de drept și de apreciere în sensul în care Comisia a reținut participarea reclamantei la încălcare între 16 decembrie 1996 și 9 februarie 2000

41 În cadrul primului motiv, reclamanta susține că elementele de probă reținute de Comisie în decizia atacată nu dovedesc corespunzător cerințelor legale faptul că a participat la încălcarea în cauză. Primul motiv are două aspecte. Comisia nu ar fi demonstrat, în primul rând, că reclamanta a participat direct la încălcarea în cauză între 16 decembrie 1996 și 9 februarie 2000 și, în al doilea rând, că reclamanta a participat la o încălcare unică și continuă care să acopere întregul SEE.

a) Argumentele părților

42 În opinia reclamantei, seria de indicii invocată de Comisie pentru a‑i imputa încălcarea în cauză se întemeiază pe următoarele trei categorii de probe. Prima categorie ar consta în faptul că reclamanta a recunoscut că a participat la reuniunea ilicită din 28 ianuarie 1998 cu EKA, cu FC și cu Arkema France. A doua categorie ar consta în notele olografe ale domnului S. (FC) [denumite în continuare „notele domnului S. (FC)”]. Al treilea element s‑ar întemeia pe declarațiile date de EKA în anii 2003 și 2006. Or, niciunul dintre aceste elemente de probă, apreciate în mod individual sau în ansamblu, nu ar dovedi, fără a exista nicio îndoială rezonabilă, că reclamanta a participat la o înțelegere ilicită.

43 În primul rând, în ceea ce privește reuniunea ilicită din 28 ianuarie 1998, reclamanta nu contestă că nu a participat la aceasta. În opinia sa, era vorba despre o reunire pur informală, pe holurile unui hotel. Cu toate acestea, reclamanta amintește că, după cum reiese din notele domnului S. (FC), astfel cum sunt cuprinse la pagina 1159 din dosarul Comisiei, conducătorii înțelegerii au solicitat salariatului reclamantei să plece la puțin timp după formarea grupului. Prin urmare, reclamanta susține că faptul de a fi asistat parțial la o singură reuniune din cele 72 de contacte anticoncurențiale identificate de Comisie între membrii înțelegerii nu permite să i se impute o participare la acordurile foarte complexe dintre ceilalți destinatari ai deciziei atacate, acorduri a căror frecvență era susținută.

44 În al doilea rând, în ceea ce privește probele contemporane încălcării întemeiate pe notele domnului S. (FC), acestea ar consta doar în trei referiri indirecte la reclamantă, menționate în considerentul (349) al deciziei atacate. Astfel, pe de o parte, atât din considerentul respectiv, cât și din considerentul (352) al deciziei atacate ar rezulta că aceste trei referiri întemeiate pe notele domnului S. (FC) ar constitui singurele probe contemporane faptelor care ar incrimina reclamanta. Pe de altă parte, din textul considerentului (352) al deciziei atacate ar rezulta că însăși Comisia ar fi apreciat că nu era posibil să dovedească cu certitudine că celelalte informații extrase din notele domnului S. (FC) privind reclamanta proveneau direct de la aceasta din urmă.

45 Reclamanta adaugă că celelalte declarații cuprinse în cererile de a beneficia de Comunicarea privind cooperarea cărora Comisia încearcă, în înscrisurile sale, să le dea prioritate în raport cu cele trei referiri citate în considerentul (349) al deciziei atacate pot fi interpretate diferit de sugestia indusă de Comisie și nu permit să se concluzioneze în sensul că reclamanta a participat la o încălcare unică și continuă. În sfârșit, Comisia s‑ar întemeia și pe alte elemente de probă care, pe de o parte, nu ar fi fost invocate în decizia atacată și, pe de altă parte, nu ar demonstra nicio culpabilitate a reclamantei, ceea ce ar explica omiterea lor în decizie. Mai precis, în opinia reclamantei, Comisia susține în memoriul în apărare că decizia s‑ar fi întemeiat nu numai pe cele trei referiri cuprinse în considerentul (349) al deciziei atacate, ci și pe alte referiri care o priveau, extrase din notele domnului S. (FC). Reclamanta apreciază că acest fapt are semnificația că fiecare referire la ea trebuie interpretată drept o afirmație directă împotriva sa. Or, deși Comisia se prevalează de „redactarea clară a deciziei [atacate]”, cu privire la aceste alte referiri extrase din notele domnului S. (FC) pentru a incrimina reclamanta, în schimb reclamanta consideră fie că ele constituie elemente de probă dezincriminatoare în privința sa, fie că acestea nu dovedesc că a participat la încălcarea în cauză.

46 În sfârșit, reclamanta consideră că, în mod contrar celor rezultate din considerentul (352) al deciziei atacate, în care se arată că, în măsura în care alte informații extrase din notele domnului S. (FC) pot proveni mai degrabă de la terți decât de la reclamantă, „se va ține seama la nivelul duratei încălcării pentru care [reclamanta] trebuie să răspundă”, Comisia nu a modificat calculul pe care l‑a efectuat privind durata participării reclamantei la încălcarea în cauză în raport cu cel cuprins în comunicarea privind obiecțiunile. Din această împrejurare reclamanta deduce că durata reținută în decizia atacată nu reflectă în mod corect sfera pretinsei sale participări la încălcarea în cauză și că aceasta nu a făcut obiectul unor adaptări sau concesii din partea Comisiei pentru a reflecta caracterul delicat al elementelor de probă.

47 În ceea ce privește prima referire la reclamantă, reținută în considerentul (349) al deciziei atacate, aceasta se raporta la o convorbire telefonică din 16 decembrie 1996 între domnul S. (FC) și domnul S. (EKA), în cursul căreia primul ar fi evocat o convorbire pe care ar fi avut‑o cu reclamanta referitoare la prețurile în Spania. Reclamanta susține că această primă referire nu demonstrează, fără a exista nicio îndoială rezonabilă cu privire la acest aspect, că a participat la o înțelegere. Astfel, pe de o parte, salariatul respectiv ar fi negat că a avut un contact cu domnul S. (FC) în afara adunărilor generale oficiale ale CEFIC. Pe de altă parte, această referire ar relata numai conținutul unei convorbiri cu EKA în legătură cu reclamanta. În sfârșit, celelalte elemente de probă nu ar sugera că reclamanta a participat la un acord privind prețurile în perioada de negociere care a precedat semnarea unor contracte privind cloratul de sodiu pentru primul trimestru al anului 1997. În cazul în care reclamanta ar fi participat la o înțelegere în acea perioadă, notele domnului S. (FC) ar fi evidențiat această participare mai frecvent, într‑un mod care nu ar fi fost doar indirect.

48 A doua referire la reclamantă s‑ar raporta la o convorbire telefonică care a avut loc la 4 decembrie 1998 între domnul S. (FC) și domnul S. (EKA), în cursul căreia al doilea ar fi evocat o convorbire pe care ar fi avut‑o cu Arkema France privind prețurile în Portugalia. Din conținutul acestei din urmă discuții ar reieși că Arkema France i‑ar fi arătat domnului S. (EKA) că s‑a adresat unui salariat al reclamantei. Reclamanta consideră că acest extras nu menționează că a participat la înțelegere, ci, dimpotrivă, ar putea sugera că reclamantei i se solicitase să nu reducă prețurile. În sfârșit, reclamanta subliniază că cererea depusă de Arkema France de a beneficia de Comunicarea privind cooperarea [formulată în cursul audierii domnului L. (Arkema France) la 24 septembrie 2004] nu conține nicio mențiune a numelui reclamantei în cadrul discuțiilor care au avut loc începând cu jumătatea anului 1998 până în luna mai 2000. Pe de altă parte, acest extras ar relata despre o declarație dată de Arkema France, care era un concurent direct al FC. Prin urmare, reclamanta apreciază că, în momentul în care Arkema France a discutat cu domnul S. (EKA), aceasta putea avea interes, în calitate de concurent agresiv al FC, să îl determine să creadă că prețul nu ar scădea și că FC ar trebui să respecte nivelul din anul precedent. În sfârșit, reclamanta afirmă că în cursul anului 1998 a redus prețurile de vânzare a cloratului de sodiu în Portugalia. Așadar, nu numai că a doua referire nu ar dovedi că reclamanta a participat la discuții în perioada în cauză, ci, mai mult, ar constitui un element dezincriminator, în sensul că ar sugera că reclamanta nu își coordonase conduita cu cea a membrilor înțelegerii.

49 A treia referire la reclamantă s‑ar raporta la o convorbire telefonică care s‑ar fi derulat la 9 decembrie 1999 între domnul S. (FC) și domnul L. (Arkema France), în cursul căreia unul dintre cei doi interlocutori ar fi menționat că ar fi discutat cu reclamanta. Or, reclamanta susține că faptul că un oarecare interlocutor ar fi discutat cu aceasta nu presupune, în sine, că a avut un comportament ilicit. Astfel, fiind percepută drept o întreprindere care refuza să coopereze, ar fi posibil ca ceilalți membri ai înțelegerii să fi avut nevoie să discute cu ea pentru a încerca să o „facă să se alinieze”. Pe de altă parte, reclamanta evidențiază din nou că această a treia referire este contrazisă de declarațiile primite în cursul audierii domnului L. (Arkema France), în care acesta nu mai amintește reclamanta ca fiind participantă la înțelegere în perioada cuprinsă între jumătatea anului 1998 și luna mai 2000.

50 În al treilea rând, în ceea ce privește declarațiile date de EKA în anii 2003 și 2006, reclamanta amintește că, în opinia Comisiei, acestea explică „implicarea reclamantei în cazul clienților spanioli, francezi și portughezi”. Cu toate acestea, FC și Arkema France nu ar formula nicio acuzație de acest tip.

51 Primo, din declarațiile date de EKA în anul 2003 ar reieși că participanții principali la înțelegere erau EKA, FC și Arkema France. Reclamanta ar fi participat la acorduri într‑o măsură mai mică. În plus, în considerentul (358) al deciziei atacate și la nota de subsol 391 aferent acestuia, Comisia ar avea în vedere în mod specific declarațiile date de EKA în anul 2003. În acest scop, reclamanta reproduce și comentează trei fragmente din aceste declarații, referitoare la Spania, la Franța și, respectiv, la Portugalia. Acestea ar constitui fragmente de referință ale declarației date de EKA, care ar explica afirmația acesteia potrivit căreia reclamanta ar fi participat la înțelegere în funcție de poziția și de interesele sale pe piață în privința clienților spanioli, francezi și portughezi.

52 Cu privire la primul fragment, referitor la Spania, din acesta ar reieși că EKA ar fi declarat îndeosebi „[CONFIDENȚIAL]”. În această privință, reclamanta susține că, în cazul în care se impunea pierderea unor cote de piață în Europa, ar fi natural să încerce să găsească clienți pe piețele învecinate, precum Franța sau Portugalia. În acest context ar fi vorba despre un comportament normal pe o piață supusă concurenței. Ar exista, așadar, o interpretare diferită de cea reținută de Comisie, interpretare conformă comportamentului normal pe piață.

53 Cu privire la al doilea fragment, referitor la Franța, din acesta ar reieși că EKA ar fi declarat îndeosebi „[CONFIDENȚIAL]”. În opinia reclamantei, Comisia se întemeiază pe această declarație pentru a sugera existența în Franța a unor acorduri bilaterale privind volumele, încheiate între Arkema France și producători diferiți de EKA. Prin urmare, reclamanta susține că această declarație dată de EKA se întemeiază numai pe un zvon, deoarece în aceasta se arată că reclamanta a participat la aranjamente la care EKA nu ar fi participat. Informațiile cuprinse în această declarație ar fi putut fi obținute numai de la terți, precum Arkema France. Or, reclamanta arată că, în cererea sa de a beneficia de Comunicarea privind cooperarea, Arkema France nu menționează niciun aranjament distinct cu reclamanta. Declarația unui terț care afirmă existența unui acord care „pare” să fi fost încheiat de alți producători nu poate întemeia convingerea cu privire la existența unui asemenea acord. Așadar, acest fragment din declarația dată de EKA nu ar fi suficient de clar pentru a implica reclamanta în săvârșirea încălcării în cauză.

54 Cu privire la al treilea fragment, referitor la Portugalia, din acesta ar reieși că EKA ar fi declarat îndeosebi „[CONFIDENȚIAL]”. Reclamanta afirmă că nu înțelege modul în care această declarație ar putea constitui o dovadă împotriva sa, de vreme ce implică numai EKA, Arkema France și FC în legătură cu un acord privind volumele.

55 Secundo, declarațiile date de EKA în anul 2006 ar fi fost efectuate ca urmare a unei solicitări din partea Comisiei. Or, reclamanta afirmă și susține, în pofida argumentelor în apărare formulate de Comisie, că aceste declarații din anul 2006 corectează anumite erori, chiar contrazic anumite afirmații, cuprinse în declarațiile anterioare date de EKA și, cu totul special, în declarațiile din anul 2003. Este motivul pentru care, în declarațiile din anul 2006, EKA ar fi menționat că reclamanta asistase la o singură reuniune, iar nu la cinci. În plus, EKA nu ar mai arăta că reclamanta și Arkema France își împărțiseră cotele de piață în Franța, în cadrul unui acord distinct. În definitiv, reclamanta evidențiază că, în privința pieței spaniole, noua declarație dată de EKA îi susține opinia potrivit căreia comportamentele invocate de Comisie ar fi de‑a dreptul naturale. De asemenea, declarațiile date de EKA în anul 2006 nu ar mai conține nicio mențiune specială referitoare la reclamantă în legătură cu piețele spaniolă, portugheză și franceză. Reclamanta susține că, deși EKA a declarat că reclamanta era parte la acorduri, aceasta nu ar fi furnizat în acest sens nicio informație specifică. Astfel, reclamanta evidențiază că, în timp ce declarațiile date de EKA incriminează în mod greșit reclamanta, în sensul că ar fi participat la cinci reuniuni, Comisia s‑ar fi abținut în mod corect să le rețină în decizia atacată. Unica menționare a numelui său ar constitui un element dezincriminator pentru reclamantă, deoarece ar revela că EKA și FC ar fi decis să nu își majoreze prețurile în cazul în care reclamanta, Arkema France și [CONFIDENȚIAL] nu le‑ar fi urmat.

56 Având în vedere cele arătate, reclamanta concluzionează că incoerențele dintre declarațiile date de EKA în anul 2003 și declarațiile date în anul 2006 determină o îndoială crescută în mai mică măsură cu privire la exactitatea și la valoarea probantă a acestora. Prin urmare, ele nu pot întemeia convingerea fermă a Tribunalului cu privire la săvârșirea unei încălcări de către reclamantă. În plus, aceste declarații nu menționează nicidecum reuniuni sau convorbiri telefonice cu reclamanta. Așadar, acestea ar fi insuficiente pentru ca reclamantei să i se impute o încălcare a articolului 81 CE.

57 Pe de altă parte și în al patrulea rând, în opinia reclamantei, Comisia a reținut în mod greșit 9 februarie 2000 drept data încetării pretinsei sale participări la încălcare. Astfel, elementele de probă menționate în decizia atacată ar demonstra numai că reclamanta a asistat la reuniunea oficială a CEFIC din 9 februarie 2000, împrejurare pe care nu o contestă. În schimb, Comisia nu ar fi dovedit că reclamanta a participat la o reuniune ilicită desfășurată cu ocazia reuniunii CEFIC din 9 februarie 2000 (denumită în continuare „reuniunea ilicită din 9 februarie 2000”). Astfel, primo, reclamanta consideră că declarația domnului S. (EKA) în cadrul reuniunii ilicite din 9 februarie 2000 cu privire la refuzul EKA de a mai participa la orice nouă discuție cu concurenții nu dovedește corespunzător cerințelor legale propria participare la acea reuniune. Secundo, reclamanta susține, pe de o parte, că nici Arkema France, nici FC nu au menționat o asemenea declarație și, pe de altă parte, că salariatul acesteia a confirmat că nu a auzit această declarație. Tertio, discuțiile din 20, din 21 și din 24 ianuarie 2000, la care Comisia face trimitere în considerentul (283) al deciziei atacate, nu pot fi considerate probe incriminatoare pentru reclamantă sau care ar putea să furnizeze dovada participării sale la reuniunea ilicită din 9 februarie 2000. Quarto, reclamanta arată că din anexa I la decizia atacată reiese că nu a fost identificată drept participantă la reuniunea ilicită din 9 februarie 2000 și că această lipsă a identificării nu poate rezulta dintr‑o simplă eroare materială.

58 În concluzia primului aspect al primului motiv, reclamanta susține că elementele de probă reținute în sarcina sa în decizia atacată nu sunt suficient de precise și de concordante pentru a determina convingerea fermă că a participat la încălcarea în cauză.

59 În aceste condiții, în primul rând, având în vedere principiul potrivit căruia de îndoială profită persoana acuzată, în speță existând o îndoială cu privire la participarea reclamantei la încălcarea în cauză, Comisia ar fi trebuit să renunțe să îi impute o participare la încălcarea respectivă.

60 În al doilea rând, reclamanta arată că, în prezent, competența de care dispune Comisia pentru a constata existența unor încălcări ale dispozițiilor articolului 81 CE este consolidată. Astfel, Regulamentul nr. 1/2003 ar conferi Comisiei prerogative noi și consolidate. În plus, noile programe de clemență i‑ar permite să primească în prezent elemente de probă scrise substanțiale. Mai mult, progresele tehnologice în domeniul informatic ar permite deopotrivă Comisiei să efectueze cercetări electronice sofisticate. În sfârșit, reclamanta arată că, în speță, Comisia nu a considerat necesar să își aprofundeze investigația și, în acest fel, să organizeze o inspecție a incintelor sale sau a incintelor celorlalte societăți destinatare ale deciziei atacate.

61 Având în vedere aceste competențe consolidate, Comisia ar fi avut obligația să respecte un nivel ridicat de calitate a probelor. În speță, în lipsa îndeplinirii unui asemenea nivel de calitate, Comisia ar fi trebuit, după cum ar fi procedat în cazul altor mici producători care se găseau într‑o situație asemănătoare cu cea a reclamantei, de a proceda astfel încât reclamanta să profite de îndoiala care subzista. Prin urmare, Comisia nu ar fi trebuit să impute reclamantei o participare la încălcarea în cauză, nici să îi aplice o amendă. În orice caz, reclamanta arată că, în timp ce nivelul informațiilor schimbate între cei trei principali producători în legătură cu [CONFIDENȚIAL] era asemănător nivelului informațiilor schimbate în legătură cu reclamanta, Comisia a decis să impună o amendă numai în privința sa. Potrivit reclamantei, Comisia a încălcat principiul egalității de tratament.

62 Comisia contestă temeinicia argumentelor expuse de reclamantă.

63 Aceasta susține că dovezile cuprinse în decizia atacată demonstrează că reclamanta a participat la încălcarea în cauză. Comisia amintește că dovezile respective sunt de trei tipuri, respectiv, pe de o parte, declarațiile date de membrii înțelegerii care incriminează reclamanta, pe de altă parte, numeroasele note contemporane faptelor, luate de domnul S. (FC), și, în sfârșit, recunoașterea reclamantei cu privire la participarea sa la o reuniune ilicită din 28 ianuarie 1998, recunoaștere susținută de alte dovezi care se raportează la acea reuniune.

64 În primul rând, în ceea ce privește declarațiile date de membrii înțelegerii, Comisia arată că acestea au fost făcute la puțin timp după încetarea înțelegerii și că se caracterizează printr‑un grad înalt de concordanță între acestea, precum și cu notele contemporane ale domnului S. (FC). Comisia adaugă că, spre deosebire de susținerile reclamantei, societățile care au solicitat să beneficieze de Comunicarea privind cooperarea nu sunt neapărat determinate să prezinte elemente de probă deformate cu privire la ceilalți participanți la încălcarea incriminată.

65 În al doilea rând, în ceea ce privește notele contemporane ale domnului S. (FC), Comisia contestă afirmația reclamantei potrivit căreia, având în vedere considerentul (349) al deciziei atacate, pentru a incrimina reclamanta, ar fi fost reținute numai trei fragmente din notele domnului S. (FC), astfel încât orice altă referire ar putea fi ignorată. Astfel, Comisia evidențiază că, în afară de cele trei extrase pe care se concentrează reclamanta, Comisia s‑a întemeiat în numeroase rânduri pe alte referiri la reclamantă în notele domnului S. (FC) și, în acest sens, citează drept exemplu considerentele (150), (220), (229), (256), (305), (319) și (347) ale deciziei atacate. Comisia arată că, în etapa replicii, reclamanta s‑a limitat să își concentreze critica, cu privire la aceste elemente de probă pe fond, pe extrasul din notele domnului S. (FC) menționat în considerentul (150), printr‑o citare trunchiată și scoasă din contextul acestora. Cu privire la celelalte șase considerente, reclamanta le‑ar recunoaște caracterul direct incriminator, însă ar afirma că decizia atacată nu o menționează în constatările de fapt raportate la anul 1997. Această din urmă afirmație ar fi eronată, iar Comisia ar fi putut să concluzioneze în mod legitim, în etapa memoriului în apărare, că în anul 1997 avuseseră loc contacte telefonice regulate între reclamantă și membrii înțelegerii.

66 În considerentul (349) al deciziei atacate ar fi respinse argumentele reclamantei care vizează raportarea lipsei participării sale la înțelegere și nu ar trebui confundat cu alte considerente, precum considerentele (305) și (319), în care Comisia își dezvoltă în totalitate argumentele defavorabile reclamantei. În plus, Comisia ar fi insistat pe aceste trei referiri menționate în considerentul (349), deoarece, pe de o parte, ar fi vorba despre elemente de probă deosebit de concludente și, prin urmare, esențiale pentru a demonstra că reclamanta participase la încălcarea în cauză, respectiv o încălcare unică și continuă având o dimensiune europeană, pe de altă parte, reclamanta nu ar fi contestat aceste declarații și, în sfârșit, aceste probe contemporane faptelor ar incrimina deosebit de puternic reclamanta, fără însă a fi singurele probe reunite de Comisie.

67 În al treilea rând, în ceea ce privește considerentul (352) al deciziei atacate, Comisia afirmă că în cadrul acestuia a stabilit în mod expres o distincție între diferitele extrase din notele domnului S. (FC) în funcție de valoarea lor probantă, în special în vederea stabilirii duratei participării reclamantei la încălcarea în cauză. Or, în considerentul (352), Comisia ar fi arătat că, deși se limitase la alte referiri făcute la reclamante decât cele menționate în considerentul (349), Comisia ar fi avut dificultăți să demonstreze în mod concludent comportamentul coluziv. Pentru acest motiv, Comisia ar fi decis, așadar, să nu le rețină pentru a extinde durata participării reclamantei la înțelegere. Însă, deși aceste alte referiri la reclamantă nu sunt concludente în sine, ele ar face cel puțin parte dintr‑un ansamblu de coincidențe și de indicii pe care Comisia avea dreptul să își întemeieze analiza privind participarea reclamantei la înțelegere.

68 În etapa duplicii, fiind vorba tot despre considerentul (352) al deciziei atacate, Comisia susține că reclamanta nu are în vedere considerentele (305) și (319) ale deciziei atacate, care menționează expres celelalte extrase din notele domnului S. (FC), în calitate de elemente de probă împotriva sa. De asemenea, reclamanta ar face abstracție de considerentele (357) și (358) ale deciziei atacate, în care s‑ar stabili că Comisia își întemeiază obiecțiunile împotriva reclamantei pe notele domnului S. (FC), privite în ansamblu, și nu se limitează la cele trei referiri menționate în considerentul (349) al deciziei atacate. În opinia Comisiei, din jurisprudență reiese că faptul că informația este menționată indirect sau că aceasta are un domeniu secundar nu are niciun efect asupra posibilității de a fi utilizată drept element de probă. Probele contemporane încălcării, constând în notele domnului S. (FC), ar fi coerente în raport cu alte elemente de probă din dosar care incriminează reclamanta și ar fi fost acceptate din plin de părți, inclusiv de reclamantă.

69 În sfârșit, considerentul (352) al deciziei atacate nu ar conține nicio promisiune de modificare a duratei participării reclamantei la încălcarea în cauză în raport cu cea reținută în comunicarea privind obiecțiunile. Pe de altă parte, contrar afirmațiilor reclamantei, elementele de probă utilizate în decizia atacată ar fi aceleași cu cele cuprinse în comunicarea privind obiecțiunile.

70 În al patrulea rând, Comisia susține, într‑o primă etapă, că decizia atacată se întemeiază pe dovezi generale furnizate de EKA, de Arkema France și de FC, care demonstrează în mod categoric participarea reclamantei la înțelegere și caracteristicile acestei înțelegeri.

71 În a doua etapă, Comisia enumeră un anumit număr de dovezi specifice care demonstrează contactele dintre reclamantă și ceilalți membri ai înțelegerii.

72 În primul rând, din notele domnului S. (FC) în legătură cu convorbirea sa telefonică cu domnul S. (EKA) din 16 decembrie 1996 ar reieși că domnul S. (FC) ar fi avut anterior o convorbire cu reclamanta. Comisia arată că aceasta nu a contestat dovada respectivă în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile. În plus, Comisia contestă argumentele invocate în prezent de reclamantă împotriva acestei dovezi.

73 În al doilea rând, în ceea ce privește probele care se raportează la anul civil 1997, Comisia consideră că extrasele din notele contemporane ale domnului S. (FC), datate 10 și 14 ianuarie 1997, ilustrează iritarea reclamantei față de tentativele FC de a‑și aroga o cotă de piață mai mare în Spania și în Portugalia. De asemenea, din cuprinsul unei note a domnului S. (FC) din 14 octombrie 1997 în legătură cu o reuniune bilaterală din aceeași zi între EKA și FC, desfășurată la Turku (Finlanda) (denumită în continuare „reuniunea de la Turku din 14 octombrie 1997”), ar reieși că FC și EKA aveau dificultăți de a face să înțeleagă, în special reclamanta, că era necesară o creștere a prețurilor cu 1,5 % pentru compensarea inflației. Tot cu privire la această reuniune de la Turku din 14 octombrie 1997, dintr‑o declarație dată de EKA ar reieși că, în raport cu creșterea vânzărilor efectuate de FC în Spania, existau riscuri de represalii din partea producătorilor spanioli și că EKA și FC ar fi convenit să nu își majoreze prețurile în cazul în care, în special, reclamanta nu le‑ar urma.

74 În al treilea rând, în ceea ce privește reuniunea ilicită din 28 ianuarie 1998, Comisia amintește că reclamanta a admis că a asistat la acea reuniune. Notele domnului S. (FC) ar arăta că părțile au discutat despre piețele cloratului de sodiu din mai multe țări, precum și despre cotele de piață și despre prețuri. Într‑o primă etapă, în înscrisurile sale, Comisia a susținut că niciun element din dosar nu ar permite să se creadă că participarea reclamantei la acea reuniune constituia un element nou sau excepțional. Cu toate acestea, într‑o a doua etapă, în observațiile privind raportul de ședință, Comisia a recunoscut în mod expres că această participare a reclamantei constituia un element nou. În această măsură, Comisia consideră că reclamanta nu a demonstrat că participase la acea reuniune având o optică diferită de cea a celorlalți membri ai înțelegerii și că s‑ar fi distanțat în mod public de înțelegere. Afirmația reclamantei cu privire la caracterul informal al reuniunii ar fi contrazisă, pe de o parte, de faptul că aceasta fusese planificată cu mai multe săptămâni înainte și, pe de altă parte, de notele detaliate ale domnului S. (FC). Contrar interpretării greșite a reclamantei, din considerentul (183) al deciziei atacate ar reieși că părțile au discutat în mod exhaustiv (iar nu exclusiv) despre Belgia, Spania, Franța și Portugalia. Din notele domnului S. (FC) nu ar rezulta că conducătorii înțelegerii i‑ar fi solicitat reclamantei să plece. Dimpotrivă, notele domnului S. (FC) ar arăta că examinarea piețelor spaniolă, franceză și portugheză a fost întreruptă de discuții în legătură cu alte piețe care au durat în cea mai mare parte a reuniunii, deși ar fi probabil ca reclamanta să fi fost prezentă pe întreaga durată a reuniunii. În sfârșit, Comisia afirmă că anexa I la decizia atacată se limitează în mod obligatoriu la contactele cărora le cunoaște data reală, astfel încât existau alte contacte, susținute de elemente de probă, fără însă a menționa date precise, care implicau reclamanta.

75 În al patrulea rând, în intervalul octombrie‑noiembrie 1998, domnii L. (Arkema France) și S. (FC) ar fi discutat în mai multe rânduri la telefon cu privire la cota de piață a reclamantei în Portugalia.

76 În al cincilea rând, în ceea ce privește contactul telefonic din 4 decembrie 1998 dintre domnii S. (FC) și S. (EKA), Comisia consideră că reclamanta nu explică modul în care asemenea contacte s‑ar fi putut derula în cadrul normal al afacerilor și că, în fond, aceasta ar admite că i s‑ar fi solicitat să nu își reducă prețurile, ceea ce ar constitui o solicitare anticoncurențială la care reclamanta ar fi avut acces. Contrar celor susținute de reclamantă, din declarația domnului L. (Arkema France) nu ar reieși că reclamanta ar fi părăsit înțelegerea la sfârșitul primei perioade cuprinse între luna octombrie 1994 și mijlocul anului 1998, în raport cu o pretinsă a doua perioadă cuprinsă între mijlocul anului 1998 și luna mai 2000, cu atât mai mult cu cât această interpretare ar fi infirmată de dovezi numeroase.

77 În al șaselea rând, Comisia arată că reclamanta s‑a limitat să menționeze scăderile de prețuri în Portugalia în anii 1999 și 2000, fără a preciza că prețurile sale crescuseră în perioada 1993-1997 și fuseseră menținute în anul 1998. Comisia adaugă că scăderea prețurilor din anul 1999 s‑ar putea explica prin războiul prețurilor care ar fi izbucnit în Portugalia ca urmare a unui conflict în legătură cu un client. Din nou, în pofida slăbirii înțelegerii în anul 1999, ar fi rămas activă și, astfel cum ar reieși din notele domnului S. (FC) cu privire la convorbirile sale telefonice din 16 iunie 1999 și din 6, din 9 și din 22 decembrie 1999 cu domnul L. (Arkema France), reclamanta ar fi continuat să participe la înțelegere. Aceste trei note ar menționa existența unui contact direct cu reclamanta și, contrar celor susținute de aceasta, nimic nu ar indica că ea nu ar coopera, astfel încât ceilalți membri ai înțelegerii să fi încercat să se alinieze.

78 În al șaptelea rând, Comisia adaugă că din notele domnului S. (FC) cu privire la discuția sa telefonică din 22 decembrie 1999 cu domnul L. (Arkema France) reiese că reclamanta participa încă la contacte ilicite cu concurenții săi la sfârșitul lunii decembrie 1999. De asemenea, aceste note referitoare la convorbirile telefonice desfășurate în cursul lunii ianuarie 2000, astfel cum sunt rezumate în decizia atacată, ar demonstra că membrii înțelegerii continuau să își coordoneze pozițiile.

79 În sfârșit, în al optulea rând, Comisia precizează că lipsa citării reclamantei în anexa I la decizia atacată printre participanții la reuniunea ilicită din 9 februarie 2000 este rezultatul unei erori materiale, deoarece, în considerentele (283) și (488) ale deciziei atacate, Comisia a concluzionat în sensul prezenței reclamantei la acea reuniune. Faptul că reclamanta nu a auzit declarația dată de EKA cu ocazia reuniunii oficiale a CEFIC cu privire la refuzul său de a participa la orice nouă discuție cu concurenții ar avea o importanță minoră, deoarece înțelegerea ar fi încetat la acea dată. În definitiv, faptul că reclamanta arată că nu a auzit acea declarație ar constitui un indiciu serios al participării sale la reuniunea ilicită din 9 februarie 2000.

80 Într‑o a treia etapă, Comisia contestă temeinicia argumentelor dezvoltate de reclamantă în ceea ce privește declarațiile orale ale EKA.

81 În primul rând, în considerentul (319) al deciziei atacate, Comisia s‑ar fi referit în mod general la declarațiile date de EKA în anul 2003, iar nu la trei fragmente reținute de reclamantă în cererea sa introductivă, în funcție de propriile interese.

82 În ceea ce privește primul fragment reținut de reclamantă, care se referă la piața spaniolă, comportamentul descris ca fiind susceptibil să fie adoptat de reclamantă pe piața franceză în cazul unei pierderi a cotelor de piață în Spania nu ar corespunde unui comportament normal pe piață, ci ar constitui o amenințare în cadrul acordurilor coluzive, ceea ce ar presupune evident un acord general privind cotele de piață. În plus, Comisia amintește că, potrivit jurisprudenței, pe de o parte, faptul că o întreprindere nu respectă punctual ceea ce s‑a convenit în cadrul înțelegerii nu este de natură să o exonereze de răspundere în lipsa distanțării publice din partea sa față de acorduri și, pe de altă parte, faptul că aceasta a putut să îi inducă în eroare intenționat pe ceilalți membri ai înțelegerii nu ar disculpa‑o însă de săvârșirea unei încălcări.

83 În ceea ce privește al doilea fragment reținut de reclamantă, care se referă la piața franceză, aceasta susține în mod greșit că declarația dată de EKA se întemeiază pe zvonuri difuzate de aceasta din urmă. Astfel, fragmentul reținut, privit în ansamblu, ar demonstra că EKA avea cunoștință despre existența unui aranjament bilateral separat pe piața franceză.

84 În ceea ce privește al treilea fragment reținut de reclamantă, care se referă la piața portugheză, în decizia atacată acesta nu ar fi menționat și nici nu ar incrimina ori dezincrimina reclamanta.

85 În al doilea rând, în mod contrar celor susținute de reclamantă, declarațiile date de EKA în anul 2006 nu ar rectifica declarațiile date în anul 2003. Obiectul declarațiilor din anul 2006 ar fi constat în confirmarea în detaliu a anumitor declarații anterioare. Acestea s‑ar afla în deplină concordanță cu declarațiile date în anul 2003, care furnizau informații mai ample. Comisia constată că din declarațiile date de EKA în anul 2006 reiese că aceasta a menționat din nou reclamanta printre părțile la înțelegere, a descris în detaliu modul în care aceste părți stabileau obiective de preț și împărțeau piața, a lăsat să se înțeleagă că reclamanta participa la înțelegere înainte chiar de data începerii participării sale, care a fost reținută în decizia atacată, și că ar fi confirmat că reclamanta lua măsuri de represalii pe piața franceză ca răspuns la comportamentele FC. Declarațiile date de EKA în anul 2006 nu ar conține, așadar, niciun element dezincriminator de care ar putea să profite reclamanta.

86 Într‑o a patra etapă, Comisia contestă că prin sancționarea reclamantei a încălcat principiul egalității de tratament. Astfel, reclamanta nu s‑ar afla într‑o situație comparabilă cu cea a celorlalți mici producători de clorat de sodiu. În special, pe de o parte, aceasta ar fi recunoscut participarea sa la o reuniune a înțelegerii, pe de altă parte, spre deosebire de ceilalți mici producători, restul membrilor înțelegerii ar fi identificat‑o drept membru al înțelegerii și, în sfârșit, notele contemporane încălcării, luate de domnul S. (FC), ar permite să se raporteze fapte în sarcina sa, situație care nu s‑ar regăsi în cazul celorlalte mici întreprinderi. În orice ipoteză, din jurisprudență ar rezulta că împrejurarea că un operator se află într‑o situație asemănătoare cu cea a unui reclamant, însă nu a făcut obiectul niciunei constatări a Comisiei în sensul existenței unei încălcări, nu ar permite înlăturarea constatării participării acelui reclamant la încălcarea reținută în sarcina sa, din moment ce aceasta a fost dovedită în mod corect.

87 Comisia consideră că seria de indicii invocate permite astfel să se demonstreze că reclamanta a participat la încălcarea în cauză și că, prin urmare, se impune respingerea primului aspect al primului motiv.

b) Aprecierea Tribunalului

88 Din înscrisurile părților rezultă că opiniile acestora sunt divergente, pe de o parte, cu privire la identificarea elementelor de probă reținute de Comisie în decizia atacată pentru a demonstra participarea reclamantei la încălcarea în cauză și, pe de altă parte, cu privire la valoarea probantă a elementelor de probă respective pentru a se concluziona în sensul acestei participări.

89 În primul rând, este necesară evidențierea anumitor considerații generale referitoare la probe, în al doilea rând, identificarea elementelor de probă reținute în decizia atacată în ceea ce privește participarea reclamantei la încălcarea în cauză, în al treilea rând, aprecierea valorii probante a elementelor de probă și, în al patrulea rând, pe baza acestei ultime aprecieri, pronunțarea asupra caracterului exact și concordant al seriei de indicii invocate de Comisie pentru a se demonstra participarea reclamantei la încălcarea în cauză.

Considerații generale referitoare la probe

90 Trebuie amintit că, în ceea ce privește administrarea dovezii unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisiei îi revine obligația de a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58, și Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 86).

91 Mai mult, în cadrul unei acțiuni în anulare formulate în temeiul articolului 230 CE, instanței Uniunii îi revine numai obligația de a controla legalitatea actului atacat (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 174).

92 Astfel, rolul instanței sesizate cu o acțiune în anulare împotriva unei decizii a Comisiei prin care se constată existența unei încălcări a normelor de concurență și prin care se aplică amenzi destinatarilor constă în aprecierea dacă dovezile și alte elemente invocate de Comisie în decizie sunt suficiente pentru a demonstra existența încălcării imputate (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, cunoscută sub numele „PVC II”, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctul 891).

93 În plus, de existența oricărei îndoieli a instanței trebuie să beneficieze întreprinderea căreia îi este adresată decizia Comisiei de constatare a unei încălcări (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 februarie 1978, United Brands și United Brands Continentaal/Comisia, 27/76, Rec., p. 207, punctul 265). Prin urmare, instanța nu poate concluziona în sensul dovedirii de către Comisie a existenței încălcării în cauză corespunzător cerințelor legale, dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special în cadrul unei acțiuni în anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 177).

94 Astfel, în această ultimă situație, se impune să se țină seama de prezumția de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, care face parte dintre drepturile fundamentale care, la rândul lor, potrivit jurisprudenței Curții, reafirmată pe de altă parte în preambulul Actului Unic European și la articolul 6 alineatul (2) din Tratatul privind Uniunea Europeană, precum și la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1), sunt protejate în ordinea juridică a Uniunii. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de severitate al sancțiunilor aferente acestora, prezumția de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și susceptibille să se finalizeze cu aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (a se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Öztürk din 21 februarie 1984, seria A, nr. 73, și Hotărârea Lutz din 25 august 1987, seria A, nr. 123-A, și Hotărârile Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctele 149 și 150, și Montecatini/Comisia, C‑235/92 P, Rec., p. I‑4539, punctele 175 și 176).

95 Astfel, Comisia trebuie să evidențieze probe exacte și concordante pentru a întemeia convingerea fermă a săvârșirii încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 28 martie 1984, Compagnie royale asturienne des mines și Rheinzink/Comisia, 29/83 și 30/83, Rec., p. 1679, punctul 20, și Hotărârea Curții din 31 martie 1993, Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 și C‑125/85-C‑129/85, Rec., p. I‑1307, punctul 127, Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, SIV și alții/Comisia, T‑68/89, T‑77/89 și T‑78/89, Rec., p. II‑1403, punctele 193-195, 198-202, 205-210, 220-232, 249, 250 și 322-328, și Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctele 43 și 72).

96 Cu toate acestea, se impune sublinierea că nu este necesar ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să corespundă acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă la această cerință (a se vedea în acest sens Hotărârea PVC II, punctul 92 de mai sus, punctele 768-778, în special punctul 777, confirmată cu privire la acest aspect precis de Curte, în recurs, în Hotărârea din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctele 513-523).

97 În plus, având în vedere caracterul notoriu al interdicției acordurilor anticoncurențiale, Comisiei nu i se poate solicita să furnizeze înscrisuri care să ateste explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și disparate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice ipoteză, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor pertinente. În consecință, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 55-57, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctele 64 și 65).

98 În ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, principiul care prevalează în dreptul Uniunii este cel al liberei administrări a probelor (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Dalmine/Comisia, T‑50/00, Rec., p. II‑2395, punctul 72).

99 În consecință, eventuala lipsă a probelor scrise este pertinentă numai în cadrul aprecierii globale a valorii probante a seriei de indicii prezentate de Comisie. În schimb, privită individual, această lipsă nu are drept efect faptul ca întreprinderea în cauză să poată pune în discuție în mod valabil afirmațiile Comisiei prin prezentarea unei explicații diferite a faptelor din speță. Această situație se întâlnește numai atunci când probele prezentate de Comisie nu permit să se demonstreze fără echivoc existența încălcării, fără a fi necesară o interpretare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Coats Holdings și Coats/Comisia, T‑36/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 74).

100 Pe de altă parte, nicio dispoziție și niciun principiu general de drept al Uniunii nu interzic Comisiei să invoce, împotriva unei întreprinderi, declarațiile altor întreprinderi incriminate. Dacă situația ar fi diferită, sarcina probei cu privire la comportamente contrare articolului 81 CE și articolului 53 din Acordul privind SEE, care revine Comisiei, ar fi imposibil de îndeplinit și ar fi incompatibilă cu misiunea de supraveghere a bunei aplicări a acestor dispoziții (a se vedea Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctul 192).

101 Cu toate acestea, declarația unei întreprinderi acuzate că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de multe alte întreprinderi acuzate, nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă, fără a fi confirmată de alte elemente de probă, admițându‑se că gradul de coroborare impus poate fi mai mic, din cauza fiabilității declarațiilor în cauză (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctele 219 și 220).

102 În ceea ce privește valoarea probantă a diferitelor elemente de probă, singurul criteriu pertinent pentru a aprecia probele prezentate constă în credibilitatea acestora (Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 98 de mai sus, punctul 72).

103 Potrivit normelor generale în materia probelor, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probantă a unui înscris depind de originea acestuia, de împrejurările întocmirii acestuia, de persoana căruia îi este adresat și de caracterul raționabil și fiabil al conținutului acestuia (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95- T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctele 1053 și 1838).

104 Cu privire la declarații, acestora li se poate recunoaște, de altfel, o valoare probantă foarte ridicată, dacă, în primul rând, sunt fiabile, în al doilea rând, sunt date în numele unei întreprinderi, în al treilea rând, provin de la o persoană care are obligația profesională de a acționa în interesul acestei întreprinderi, în al patrulea rând, sunt date împotriva intereselor declarantului, în al cincilea rând, provin de la un martor direct al împrejurărilor pe care le relatează și, în al șaselea rând, au fost date în scris, în mod intenționat și după o reflecție matură (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 91 de mai sus, punctele 205-210).

105 În plus, deși, în general, s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților principali la o înțelegere ilicită, dată fiind posibilitatea, în speță, ca acești participanți să aibă tendința să minimizeze importanța contribuției lor la încălcare și să maximizeze contribuția altor participanți, nu este mai puțin adevărat că faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei imunități sau a unei reduceri a amenzii nu determină obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate în privința participării altor membri ai înțelegerii incriminate. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 70).

106 Tot în această privință trebuie arătat că efectele posibile ale comunicării către Comisie a unor informații deformate sunt cu atât mai grave cu cât declarația contestată a unei întreprinderi trebuie confirmată de alte elemente de probă, după cum rezultă din cuprinsul punctului 101 de mai sus. Astfel, această împrejurare crește riscul identificării unor declarații inexacte atât de Comisie, cât și de alte întreprinderi acuzate de a fi participat la încălcare.

107 Jurisprudența citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE.

Elemente de probă reținute în decizia atacată în ceea ce privește participarea reclamantei la încălcarea în cauză

– Observații introductive

108 În lumina jurisprudenței amintite la punctul 92 de mai sus, trebuie să se considere că, în măsura în care Tribunalul are obligația să aprecieze dacă probele și celelalte elemente invocate de Comisie în decizia atacată sunt suficiente pentru stabilirea existenței unei încălcări imputate reclamantei, acestuia îi revine deopotrivă obligația, la sfârșitul unei examinări detaliate a motivării deciziei atacate, de a identifica elementele de probă reținute de Comisie pentru a demonstra participarea reclamantei la încălcarea în cauză.

109 În acest sens, trebuie amintit în plus că procedura administrativă prevăzută de Regulamentul nr. 1/2003, care se desfășoară la Comisie, se împarte în două etape distincte și succesive, fiecare având o logică internă proprie, și anume o etapă de investigare preliminară, pe de o parte, și o etapă contradictorie, pe de altă parte. Etapa de investigare preliminară, în timpul căreia Comisia utilizează competențele de investigare prevăzute de Regulamentul nr. 1/2003 și care durează până la comunicarea privind obiecțiunile, este destinată să permită Comisiei reunirea tuturor elementelor relevante care confirmă sau nu confirmă existența unei încălcări a normelor de concurență și adoptarea unei prime poziții cu privire la direcția, precum și la continuarea care trebuie dată procedurii. În schimb, etapa contradictorie, care se întinde de la momentul comunicării privind obiecțiunile până la adoptarea deciziei finale, trebuie să permită Comisiei să se pronunțe definitiv asupra încălcării imputate (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, punctul 96 de mai sus, punctul 183, și Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, C‑105/04 P, Rec., p. I‑8725, punctul 38).

110 Din jurisprudența amintită la punctul 109 de mai sus rezultă că cercetarea în vederea identificării de către Tribunal a elementelor de probă respective poate privi numai partea din motivarea deciziei atacate în care Comisia descrie etapa contradictorie a procedurii administrative. Astfel, numai după ce Comisia a reunit în cadrul acestei ultime etape observațiile reclamantei cu privire la prima poziție exprimată de Comisie la capătul etapei investigării preliminare, astfel cum este prezentată în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia poate decide să mențină sau să nu mențină această primă poziție și, astfel, să se pronunțe definitiv asupra încălcării imputate.

111 În acest sens, în speță, trebuie să se constate că punctul 5.4.1.1 din decizia atacată, intitulat „Aprecierea și concluzia Comisiei” [considerentele (347)-(360) ale deciziei atacate] este cuprins în titlul „5. Aplicarea articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE”, a cărui subdiviziune 5.3.2, care privește natura încălcării, este urmată de o parte 5.4 consacrată „[a]rgumente[lor] prezentate de părți ca răspuns la situația de fapt și la aprecierea Comisiei expuse în comunicarea privind obiecțiunile”. Partea 5.4 conține o subdiviziune 5.4.1 care expune sumar „[a]rgumentele prezentate de [reclamantă]”. Această ultimă subdiviziune conține, la rândul ei, un prim și unic punct, și anume punctul 5.4.1.1, intitulat „Aprecierea și concluzia Comisiei”. Acest punct nu este urmat de un punct 5.4.1.2, ci direct de o subdiviziune 5.4.2, având titlul „Argumentele expuse de Uralita”.

112 În consecință, aprecierile Comisiei de la punctul 5.4.1.1 privesc exclusiv observațiile reclamantei în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile. În plus, trebuie să se considere că concluziile menționate la acest punct 5.4.1.1 constituie, la sfârșitul etapei contradictorii a procedurii administrative, concluziile finale ale Comisiei în ceea ce privește participarea reclamantei la încălcarea în cauză.

113 Din considerațiile anterioare, precum și din jurisprudența amintită la punctul 109 de mai sus rezultă că orice trimitere directă sau chiar indirectă din cuprinsul punctului 5.4.1.1 la considerentele deciziei care le preced pe cele cuprinse în acest punct, și anume considerentele (347)-(360), este susceptibilă să permită Comisiei să reia, în stadiul expunerii de motive în decizia atacată, și anume cel al etapei contradictorii, elemente de probă expuse anterior în decizia menționată. În schimb, în lipsa unei trimiteri directe sau indirecte în cuprinsul punctului 5.4.1.1 la elemente de probă menționate în alte considerente decât cele pe care le conține, va fi necesar să se considere că, la terminarea procedurii contradictorii pe care a desfășurat‑o referitoare la fapte care puteau fi imputate reclamantei, Comisia a decis în final să nu le rețină în cadrul demonstrării participării sale la încălcarea în cauză. În sfârșit, atunci când, după ce a reunit observațiile unei întreprinderi referitoare la comunicarea privind obiecțiunile, în aprecierea elementelor de probă de care dispunea la capătul etapei investigării preliminare pentru a se pronunța asupra participării întreprinderii respective la o încălcare, însăși Comisia repune în discuție valoarea probantă a elementelor de probă respective, Tribunalul nu poate decât să țină seama de această apreciere a Comisiei.

114 În lumina acestor observații introductive trebuie identificate elementele pe care, în speță, Comisia a decis, la sfârșitul procedurii contradictorii, să le rețină pentru a demonstra că reclamanta participase la încălcarea în cauză și care, prin urmare, sunt cuprinse în seria de indicii invocată de Comisie.

115 În această privință, trebuie arătat că părțile sunt de acord asupra faptului că, în decizia atacată, seria de indicii invocată de Comisie pentru a demonstra participarea reclamantei la încălcarea în cauză se întemeiază pe trei tipuri de probe, respectiv:

– recunoașterea reclamantei cu privire la participarea acesteia la reuniunea ilicită din 28 ianuarie 1998;

– notele domnului S. (FC) și

– declarațiile altor membri ai înțelegerii.

116 În schimb, pozițiile părților sunt divergente, în special în raport cu textul considerentului (352) al deciziei atacate, cu privire la valoarea probantă a probelor respective pentru a aprecia dacă reclamanta a participat la încălcarea în cauză.

– Elemente de probă reținute inițial de Comisie în decizia atacată în etapa preliminară a procedurii administrative

117 Din examinarea detaliată a motivării deciziei atacate, cuprinsă în partea 4.3 consacrată istoricului înțelegerii, în măsura în care aceasta se referă la perioada pretinsei participări a reclamantei la încălcarea în cauză, respectiv 16 decembrie 1996-9 februarie 2000, rezultă că numele reclamantei sau numele unui membru al personalului acesteia este identificat în mod direct sau indirect în raport cu 21 de evenimente raportate de Comisie (denumite în continuare „21 de evenimente”).

118 În lumina observațiilor formulate la punctul 110 de mai sus, trebuie să se examineze care dintre cele 21 de evenimente a fost reținut de Comisie la punctul 5.4.1.1, la sfârșitul etapei contradictorii a procedurii administrative, pentru a se demonstra, prin intermediul unei serii de indicii, participarea reclamantei la încălcarea în cauză.

119 În acest scop, după identificarea elementelor de probă reținute expres la punctul 5.4.1.1, pentru a identifica în ce măsură Comisia a avut în vedere în mod implicit alte elemente de probă în susținerea concluziilor sale referitoare la participarea reclamantei la încălcarea în cauză, va fi necesară interpretarea textului considerentului (352) al deciziei atacate.

– Elemente de probă reținute în mod expres de Comisie în decizia atacată la sfârșitul etapei contradictorii a procedurii administrative

120 Din motivele expuse la punctul 5.4.1.1 din decizia atacată, în care Comisia prezintă aprecierile și concluziile rezultate la sfârșitul etapei contradictorii a procedurii administrative, și anume considerentele (347)-(360) ale deciziei atacate, reiese că, în mo