ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Articolul 38 din CIRS, intitulat „Intrările în patrimoniu pentru realizarea capitalului societății”, prevede: „1. Nu este necesar să se stabilească un rezultat impozabil pentru realizarea capitalului social care rezultă din transferul întregului patrimoniu afectat desfășurării unei activități antreprenoriale și profesionale de către o persoană fizică, în măsura în care toate condițiile următoare sunt îndeplinite: a) entitatea căreia i se transmite patrimoniul este o societate și are sediul social și conducerea efectivă pe teritoriul portughez; b) persoana fizică care efectuează cesiunea deține cel puțin 50 % din capitalul societății și activitatea desfășurată de aceasta este în esență identică cu cea care era desfășurată pe cont propriu; c) elementele activului și pasivului care fac obiectul cesiunii sunt luate în considerare în vederea acestei cesiuni la valorile înregistrate în contabilitate sau în înscrisurile persoanei fizice, cu alte cuvinte cele care rezultă din aplicarea dispozițiilor prezentului cod sau din reevaluările efectuate în temeiul dispozițiilor fiscale; d) părțile de capital primite în schimbul cesiunii sunt evaluate, în scopul impunerii profiturilor sau pierderilor referitoare la cesiunea lor ulterioară, la valoarea netă a elementelor de activ și de pasiv cedate, valorificate conform literei anterioare; e) societatea prevăzută la litera a) se angajează, printr‑o declarație, să respecte dispozițiile articolului 77 din Codul privind impozitul pe venitul persoanelor juridice; această declarație trebuie anexată la declarația periodică de venituri a persoanei fizice referitoare la efectuarea transferului. 2. Dispozițiile alineatului anterior nu se aplică în cazul în care bunurile pentru care s‑a amânat impozitarea beneficiilor, în sensul articolului 10 alineatul 3 litera b), fac parte din patrimoniul transmis. 3. Beneficiile rezultate din cesiunea cu titlu oneros, indiferent de titlu, a părților din capital primite în schimbul cesiunii prevăzute la alineatul 1 sunt calificate, în termen de cinci ani de la data acesteia, drept venituri din activități economice și profesionale și sunt considerate venituri nete din categoria B. În această perioadă, nu poate fi efectuată nicio operațiune privind părțile sociale care beneficiază de regimul neutralității, sub sancțiunea considerării, în momentul realizării acestor operațiuni, că beneficiile au fost realizate și trebuie să fie majorate cu 15 % pentru fiecare an sau parte a unui an scursă de la care s‑a constatat intrarea în patrimoniu pentru realizarea capitalului societății și trebuie adăugate la venitul pe anul în care au fost constatate aceste operațiuni.”
În cadrul aplicării jurisprudenței Curții privind atribuirile directe ale contractelor de achiziții publice numite „in house”, pentru a determina dacă entitatea adjudecatară desfășoară partea cea mai importantă a activității sale pentru autoritatea contractantă, în special entitățile teritoriale care îi sunt asociate și care o controlează, nu trebuie inclusă în această activitate cea pe care o impune acestei entități o autoritate publică, neasociată la entitatea în cauză, în favoarea unor entități teritoriale care nu sunt nici ele asociate ale entității respective și care nu exercită niciun control asupra sa, această din urmă activitate trebuind considerată ca fiind exercitată în beneficiul unor terți.

Cerința ca persoana în cauză să desfășoare partea cea mai importantă a activității sale cu entitatea sau cu entitățile care o dețin are ca obiect garantarea faptului că Directiva 2004/18 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii rămâne aplicabilă în cazul în care o întreprindere controlată de una sau de mai multe entități este activă pe piață, și, prin urmare, poate să intre în concurență cu alte întreprinderi. În această privință, o întreprindere nu este în mod necesar privată de libertatea de acțiune doar pentru motivul că deciziile care o privesc sunt controlate de entitatea sau de entitățile care o dețin dacă aceasta poate totuși să exercite o parte importantă a activității sale economice pe lângă alți operatori. În schimb, atunci când prestațiile întreprinderii în cauză sunt în esență destinate exclusiv acestei sau acestor entități, este justificat ca întreprinderea menționată să nu intre sub incidența constrângerilor Directivei 2004/18, acestea fiind impuse de preocuparea de a prezerva o concurență care în acest caz nu își mai are rațiunea de a fi.

Rezultă că orice activitate a entității adjudecatare care este consacrată altor persoane decât cele care o dețin, și anume unor persoane care nu au niciun raport de control cu această entitate, fie ele și autorități publice, trebuie considerată ca fiind exercitată în beneficiul unor terți.

(a se vedea punctele 33, 34 și 38 și dispozitiv 1)
Potrivit articolului 10 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2008/48, acest articol se aplică fără a aduce atingere niciunei norme naționale privind valabilitatea încheierii de contracte de credit care respectă legislația Uniunii. În acest sens, cerința privind semnătura părților intră sub incidența unei norme naționale privind validitatea încheierii contractelor de credit, în sensul articolului 10 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2008/48.

Astfel, deși nu toate elementele menționate la articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2008/48 trebuie să fie incluse în mod necesar într‑un singur document, trebuie să se observe totuși că, ținând seama de alineatul (1) al respectivului articol, toate elementele enumerate la acest alineat (2) trebuie să fie redactate pe hârtie sau pe un alt suport durabil și să fie parte integrantă din contractul de credit. În plus, întrucât este necesar ca elementele prevăzute la articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2008/48 să fie specificate în mod clar și concis, contractul trebuie să conțină o trimitere clară și precisă la celelalte suporturi pe hârtie sau la celelalte suporturi durabile care conțin aceste elemente, remise în mod efectiv consumatorului înainte de încheierea contractului, astfel încât să îi permită să își cunoască în mod real toate drepturile și obligațiile.

Articolul 10 alineatul (2) literele (h) și (i) din Directiva 2008/48 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102 trebuie interpretat în sensul că contractul de credit cu durată fixă care prevede amortizarea capitalului prin plățile consecutive nu trebuie să precizeze, sub forma unui tabel de amortizare, ce parte din fiecare plată va fi afectată rambursării acestui capital. Dispozițiile menționate, interpretate prin coroborare cu articolul 22 alineatul (1) din această directivă, se opun ca un stat membru să prevadă o astfel de obligație în reglementarea sa națională.

Astfel, ținând seama de modul de redactare clar a dispozițiilor articolului 10 alineatul (2) litera (h), care prevede că contractul de credit trebuie să specifice numai suma, numărul și frecvența și, dacă este cazul, ordinea plăților și ale articolului 10 alineatul (2) litera (i) și ale articolului 10 alineatul (3), care prevăd că numai la cererea consumatorului, creditorul are obligația de a‑i transmite un extras de cont sub forma unui tabel de amortizare, se poate concluziona că Directiva 2008/48 nu prevede obligația de a include în contractul de credit un extras de cont sub forma unui tabel de amortizare.

În plus, în ceea ce privește contractele care intră în domeniul de aplicare al Directivei 2008/48, statele membre nu pot adopta obligații pentru părțile la contract neprevăzute de directiva menționată în cazul în care aceasta conține dispoziții armonizate în materia vizată de acele obligații. Aceasta este situația articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2008/48 care realizează o armonizare în ceea ce privește elementele care trebuie incluse în mod obligatoriu în contractul de credit.

(a se vedea punctele 52-56 și 59 și dispozitiv 3)
Articolul 8 din Directiva 2008/94 privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului se aplică în cazul contribuțiilor la pensie neachitate, în măsura în care acestea nu sunt compensate potrivit articolului 3 din această directivă. În această privință, protecția pe care o garantează articolul 8 din directiva menționată este complementară celei pe care o garantează articolul 3 din aceeași directivă, iar atât una, cât și cealaltă dispoziție se pot aplica împreună în unul și același caz.

Deși contribuțiile la pensie nu sunt menționate în mod expres la articolul 8 din Directiva 2008/94, acestea se află în strânsă legătură cu drepturile dobândite sau pe cale de a fi dobândite la pensie pentru limită de vârstă pe care această dispoziție urmărește să le protejeze. Astfel, respectivele contribuții au ca obiect să finanțeze drepturile dobândite în beneficiul lucrătorului salariat la momentul pensionării sale. În această privință, Curtea a considerat deja că neplata de către angajator a contribuțiilor poate constitui o cauză de finanțare insuficientă a sistemului suplimentar de asigurări sociale la nivel de întreprindere, situație care intră sub incidența articolului 8 din directiva menționată.

Nu este însă mai puțin adevărat că articolul 3 și articolul 8 din Directiva 2008/94 au finalități diferite și privesc două forme de protecție distincte.

În ceea ce privește articolul 3 din directiva menționată, acesta impune ca plata creanțelor neachitate, care includ nu numai creanțele salariale, ci și, sub rezerva articolului 6 din aceeași directivă, anumite contribuții ca creanțe salariale, să fie asigurată de instituțiile de garantare. În plus, articolul 4 alineatele (2) și (3) din Directiva 2008/94 conferă statelor membre posibilitatea de a restrânge domeniul de aplicare al articolului 3 din aceasta. O astfel de restricție poate privi atât durata pentru care drepturile salariale neachitate urmează să fie plătite de instituția de garantare, cât și pragul la care sunt plafonate plățile efectuate de această instituție. Pe de altă parte, protecția instituită la articolul 3 din directiva menționată privește în principiu creanțele pe termen scurt.

Or, articolul 8 din Directiva 2008/94 are, în ceea ce îl privește, o sferă de aplicare materială mai restrânsă, în sensul că urmărește să protejeze interesul lucrătorilor la plata drepturilor lor de pensie. În plus, acest articol, contrar articolelor 3 și 4 din directiva menționată, nu prevede în mod expres posibilitatea statelor membre de a limita nivelul de protecție. Mai mult, spre deosebire de articolul 3 din aceeași directivă, articolul 8 din aceasta urmărește să garanteze o protecție pe termen lung a intereselor lucrătorilor salariați, dat fiind că astfel de interese în ceea ce privește drepturile dobândite sau pe cale de a fi dobândite se întind în principiu pe toată durata pensionării.

(a se vedea punctele 24-28)
Noțiunea „vânzător”, în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (c) din Directiva 1999/44 privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe, trebuie interpretată în sensul că vizează de asemenea un profesionist care acționează ca intermediar pe seama unui particular care nu a informat în mod corespunzător consumatorul cumpărător în legătură cu faptul că proprietarul bunului vândut este un particular, aspect a cărui verificare este de competența instanței naționale, ținând seama de ansamblul împrejurărilor speței. Interpretarea care precedă nu depinde de aspectul dacă intermediarul este sau nu este remunerat pentru intervenția sa.

Astfel, articolul 1 alineatul (2) litera (c) din Directiva 1999/44 delimitează cercul persoanelor împotriva cărora consumatorul se poate îndrepta pentru a‑și invoca drepturile care rezultă din această directivă. În consecință, cunoașterea de către consumator a identității vânzătorului și în special a calității sale de particular sau de profesionist este imperativă pentru a permite acestuia din urmă să beneficieze de protecția pe care i‑o conferă directiva menționată.

Ca atare, în împrejurări în care consumatorul poate fi ușor indus în eroare ținând seama de modalitățile în care este realizată vânzarea, este necesar să se acorde o protecție sporită acestuia din urmă. Prin urmare, răspunderea vânzătorului, în temeiul Directivei 1999/44, trebuie să poată fi impusă intermediarului care, prezentându‑se consumatorului, creează un risc de confuzie în percepția acestuia, lăsându‑l să creadă că are calitatea de proprietar al bunului vândut.

Pe de altă parte, revine instanței naționale sarcina de a verifica dacă profesionistul poate fi considerat ca fiind vânzătorul, în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (c) din Directiva 1999/44, în cazul în care nu a informat în mod corespunzător consumatorul că nu era proprietarul bunului în discuție. Pot fi pertinente în această privință, printre altele, gradul de participare și intensitatea eforturilor depuse de intermediar în vânzare, împrejurările în care bunul a fost prezentat consumatorului, precum și comportamentul acestuia din urmă, pentru a stabili dacă acesta ar fi putut să înțeleagă că intermediarul acționa pe seama unui particular.

(a se vedea punctele 37, 41, 44 și 45 și dispozitivul)
2)

Obligă Ackermann Saatzucht GmbH & Co. KG, Böhm‑Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG, Deutsche Saatveredelung AG, Ernst Benary, Samenzucht GmbH, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG, Klemm + Sohn GmbH & Co. KG, KWS Saat AG, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans‑Georg Lembke KG, Nordsaat Saatzuchts GmbH, M. Peter Franck‑Oberaspach, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH, Saatzucht Streng – Engelen GmbH & Co. KG, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG, Strube Research GmbH & Co. KG, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR, W. von Borries‑Eckendorf GmbH & Co. KG, ABZ Aardbeien Uit Zaad Holding BV, Agriom BV, Agrisemen BV, Anthura BV, Barenbrug Holding BV, De Bolster BV, Evanthia BV, Gebr. Vletter & Den Haan VOF, Hilverda Kooij BV, Holland‑Select BV, Könst Breeding BV, Koninklijke Van Zanten BV, Kweek- en Researchbedrijf Agirco BV, Kwekerij de Wester‑Bouwing BV, Limgroup BV și Ontwikkelingsmaatschappij Het Idee BV la plata cheltuielilor de judecată.
Articolele 2, 4, 10 și 11 din Directiva 69/335 privind impozitarea indirectă a majorării de capital, astfel cum a fost modificată prin Directiva 85/303, trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații a unui stat membru care stabilește o taxă anuală aplicabilă organismelor de plasament colectiv care supune acestei taxe organismele de plasament colectiv de drept străin care plasează unități în acest stat membru.

Astfel, o asemenea taxă anuală nu corespunde niciuneia dintre operațiunile cărora li se aplică impozitul pe capital în temeiul articolului 4 din Directiva 69/335, care sunt caracterizate prin transferul de capital sau de active către o societate de capital din statul membru de impozitare sau au ca rezultat majorarea efectivă a capitalului sau a activelor societății, ceea ce nu este, în mod evident, cazul unui impozit asupra sumelor nete plasate într‑un stat membru. O astfel de taxă nu intră nici în domeniul de aplicare al interdicției prevăzute la articolul 10 din Directiva 69/335, întrucât, pe de o parte, aceasta nu corespunde niciuneia dintre operațiunile impozabile enumerate la articolul 4 din această directivă, la care face trimitere articolul 10 literele (a) și (b), și, pe de altă parte, nu are nicio legătură cu înregistrarea sau cu orice altă formalitate necesară înainte de începerea activității, în sensul articolului 10 litera (c) din directiva menționată. Această taxă nu are nicio legătură cu operațiunile care intră sub incidența articolului 11 din aceeași directivă. Prin urmare, această taxă anuală aplicabilă organismelor de plasament colectiv nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 69/335. În consecință, aceasta din urmă nu se opune ca organismele menționate de drept străin să fie supuse unei astfel de taxe.

(a se vedea punctele 25-27 și dispozitiv 1)
Cauza C‑115/15

Secretary of State for the Home Department

împotriva

NA

[cerere de decizie preliminară

formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Trimitere preliminară — Articolele 20 și 21 TFUE — Directiva 2004/38/CE — Articolul 13 alineatul (2) primul paragraf litera (c) — Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 — Articolul 12 — Drept de ședere al membrilor familiei unui cetățean al Uniunii — Căsătorie între un cetățean al Uniunii și un resortisant al unui stat terț — Acte de violență conjugală — Divorț precedat de plecarea cetățeanului Uniunii — Menținerea dreptului de ședere al resortisantului unui stat terț căruia i s‑au încredințat copiii comuni cetățeni ai Uniunii”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera întâi) din 30 iunie 2016

Cetățenia Uniunii – Dreptul de liberă circulație și de liberă ședere pe teritoriul statelor membre – Directiva 2004/38 – Menținerea dreptului de ședere al membrilor familiei în caz de divorț – Resortisant al unei țări terțe care a suferit acte de violență domestică în timpul căsătoriei și divorțat de un cetățean al Uniunii care a părăsit statul membru gazdă înainte de începerea procedurii judiciare de divorț – Lipsa unui drept de menținere [Directiva 2004/38 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 13 alin. (2) primul paragraf lit. (c)] Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Dreptul de ședere al membrilor familiei – Resortisant al unui stat terț căruia i‑au fost încredințați în exclusivitate copiii resortisanți ai Uniunii în urma divorțului de un resortisant al Uniunii care a lucrat în statul membru gazdă – Admisibilitate a dreptului de ședere (Regulamentul nr. 1612/68 al Consiliului, art. 12) Cetățenia Uniunii – Dispozițiile tratatului – Dreptul de liberă circulație și de liberă ședere pe teritoriul statelor membre – Cetățean al Uniunii minor rezident de la nașterea sa în statul membru gazdă și părinte resortisant al unui stat terț căruia i‑a fost încredințat în exclusivitate minorul respectiv – Admisibilitate – Condiție – Obligație de a îndeplini condiția de a dispune de resurse suficiente și de o asigurare medicală completă în statul membru de reședință – Verificare de către instanța de trimitere [art. 20 TFUE și 21 TFUE; Directiva 2004/38 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 7 alin. (1)]
Articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2006/112 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că exploatarea unor lucrări de inginerie rurală de către o societate comercială fără scop lucrativ, care nu desfășoară decât cu titlu complementar o asemenea activitate sub forma unei profesii care generează venituri, constituie o activitate economică în sensul acestei dispoziții, în pofida împrejurării că, pe de o parte, aceste lucrări au fost finanțate în mod substanțial din ajutoare de stat și că, pe de altă parte, exploatarea lor nu determină decât venituri care provin dintr‑o redevență în cuantum redus, cu condiția ca această redevență să aibă un caracter de continuitate, având în vedere durata sa de percepere prevăzută.

Pe de o parte, o asemenea activitate trebuie considerată ca încadrându‑se în noțiunea „activitate economică” dacă aceasta este desfășurată în scopul obținerii unor venituri cu caracter de continuitate. Asemenea venituri există în cazul în care prestațiile efectuate sau care urmează a fi efectuate generează sau vor genera o remunerație prin intermediul unei prelevări de la proprietarii terenurilor în cauză a unei redevențe pentru exploatarea acestor lucrări pentru o perioadă determinată de opt ani, o asemenea perioadă conferind acestei redevențe un caracter de continuitate.

Pe de altă parte, în ceea ce privește împrejurarea că persoanele impozabile în cauză nu ar putea desfășura o activitate economică sub forma unei profesii care nu generează un venit decât cu titlu complementar, în primul rând, rezultă din articolul 9 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2006/112 că, pentru a considera că exploatarea unui bun corporal sau necorporal este exercitată în scopul obținerii de venituri, este indiferent dacă această exploatare urmărește sau nu urmărește să genereze profit. În al doilea rând, exercitarea unei asemenea activități nu are impact asupra caracterului economic al acesteia, din moment ce, având în vedere durata sa, redevența respectivă are un caracter de continuitate. În sfârșit, împrejurarea că investițiile realizate sunt finanțate în mare parte din ajutoare acordate de statul membru și de Uniune nu poate influența natura economică sau neeconomică a unei asemenea activități, întrucât noțiunea „activitate economică” are un caracter obiectiv și se aplică independent nu doar de scopul și de rezultatele operațiunilor în cauză, ci și de modul de finanțare ales de operatorul în cauză, inclusiv atunci când este vorba despre subvenții publice.

(a se vedea punctele 28, 30, 31, 33-35, 37, 38 și 51 și dispozitiv 1)
Face parte dintr‑o instalație în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87 a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 2003 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității, astfel cum a fost modificată prin Decizia nr. 1359/2013, un sit de stocare a combustibilului unei centrale pe cărbune care se găsește la o distanță de aproximativ 800 de metri de această centrală, care este separat de aceasta din urmă de un drum public și de unde combustibilul este transportat până la centrală pe o bandă transportoare care trece peste drumul public menționat.

Astfel, având în vedere că respectivul sit de stocare nu constituie o unitate staționară în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87, acesta face parte dintr‑o instalație în sensul articolului menționat doar în cazul în care activitatea de stocare a cărbunelui îndeplinește criteriile prevăzute de această dispoziție pentru alte activități decât cele indicate în anexa I la directiva menționată. Această situație se regăsește în cazul în care activitatea menționată are legătură directă cu activitatea de ardere a centralei, dacă este legată din punct de vedere tehnic cu activitățile desfășurate în locația acestei centrale și dacă ar putea avea efecte asupra emisiilor și a poluării. În această privință, simpla împrejurare că, pentru funcționarea centralei, cărbunele stocat este indispensabil este suficientă pentru a considera că stocarea are legătură directă cu activitatea acesteia. Această legătură directă este, în plus, materializată prin existența unei legături tehnice între cele două activități. Astfel, trebuie să se concluzioneze în sensul existenței unei asemenea legături în cazul în care activitatea în discuție este integrată în procesul tehnic global al activității de ardere a centralei. O asemenea legătură există în orice caz pentru situl de stocare a cărbunelui în discuție, prin însăși organizarea materială a acestui sit și prin prezența unei benzi transportoare situate între parcul de cărbune și centrală. În plus, în măsura în care activitatea de stocare a cărbunelui emite, printr‑un proces natural de autoîncălzire, gaze cu efect de seră, această activitate ar putea avea efecte asupra emisiilor și a poluării în sensul articolului 3 litera (e) din Directiva 2003/87.

(a se vedea punctele 29-31, 33 și 34 și dispozitiv 1)
Noțiunea „transportator”, care are o obligație de a prezenta mărfurile intacte la biroul vamal de destinație, prevăzută la articolul 96 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 648/2005, trebuie interpretată în sensul că desemnează orice persoană, inclusiv un subcontractant al transportului, care realizează efectiv transportul mărfurilor plasate sub regimul de tranzit comunitar extern și care a acceptat transportul respectiv știind că ele erau plasate sub acest regim.

(a se vedea punctul 26 și dispozitiv 1)