CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

YVES BOT

prezentate la 26 octombrie 2010( )

Cauzele conexate C‑201/09 P și C‑216/09 P

ArcelorMittal Luxembourg SA, fostă Arcelor Luxembourg SA (C‑201/09 P)

împotriva

Comisiei Europene

și

Comisia Europeană (C‑216/09 P)

împotriva

ArcelorMittal Luxembourg SA, fostă Arcelor Luxembourg SA,

ArcelorMittal Belval & Differdange SA, fostă Arcelor Profil Luxembourg SA,

ArcelorMittal International SA, fostă Arcelor International SA

„Recurs – Concurență – Înțelegeri pe piața barelor – Anularea unei decizii a Comisiei – Adoptarea unei noi decizii după expirarea Tratatului CECO – Competența Comisiei – Alegerea temeiului juridic – Aplicarea articolului 65 CO după data expirării Tratatului CECO în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1/2003 – Continuitatea ordinii juridice comunitare și coerența tratatelor – Principii care reglementează aplicarea legii în timp – Imputabilitatea încălcărilor – Principiul răspunderii personale – Excepții – Răspunderea unei societăți‑mamă pentru încălcările normelor de concurență săvârșite de filiala sa – Influență decisivă exercitată de societatea‑mamă – Prezumție relativă în cazul deținerii unei participații de 100 % – Răspunderea societății la care au fost transferate activitățile economice pe piața vizată de înțelegere – Criteriul continuității economice – Norme aplicabile în materie de prescripție a investigărilor – Întreruperea termenului de prescripție pentru întreprinderile «care au participat la încălcare» – Obiectul suspendării termenului de prescripție – Efect inter partes sau erga omnes – Încălcare a dreptului la apărare – Sarcina probei”

1. Prezenta cauză are ca obiect recursul formulat de ArcelorMittal Luxembourg SA( ) (C‑201/09 P) și pe cel formulat de Comisia Europeană (C‑216/09 P), în cadrul cărora ArcelorMittal Belval & Differdange SA( ) și ArcelorMittal International SA( ) au introdus un recurs incident. Aceste recursuri au fost îndreptate împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 31 martie 2009, ArcelorMittal Luxembourg și alții/Comisia( ).

2. Prezenta cauză se întemeiază pe Decizia Comisiei din 8 noiembrie 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 65 din Tratatul CECO cu privire la acordurile și la practicile concertate în care sunt implicați producătorii europeni de bare (Cauza COMP/F/38.907 – Bare de oțel). Prin decizia menționată, Comisia a constatat că întreprinderile în cauză, aparținând unei singure companii, au încălcat, în perioada cuprinsă între 1 iulie 1988 și 16 ianuarie 1991, articolul 65 alineatul (1) CO prin stabilirea prețurilor, prin alocarea de cote și prin schimbul de informații cu privire la piața comunitară a barelor( ). În consecință, Comisia a obligat în solidar ARBED, TradeARBED și ProfilARBED la plata unei amenzi de 10 milioane de euro.

3. Prin hotărârea atacată, Tribunalul a anulat decizia în litigiu în măsura în care aceasta se referă la TradeARBED și la ProfilARBED.

4. Trebuie arătat de la început că aceste recursuri ridică unele probleme identice sau strâns legate de cele care se pun în cadrul recursului introdus împotriva Hotărârii din 1 iulie 2009, ThyssenKrupp Stainless/Comisia( ), în prezent aflat pe rolul Curții (ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, C‑352/09 P), cu privire la care prezentăm, de asemenea, concluzii.

5. Prima problemă se referă la interpretarea normelor privind prescripția investigărilor și în special la suspendarea acesteia. Problema este dacă, atunci când se introduce o acțiune în fața instanței Uniunii, suspendarea termenului de prescripție are un efect relativ, cu alte cuvinte, privește numai întreprinderea reclamantă (teză reținută de Tribunal în hotărârea atacată), sau erga omnes, caz în care suspendarea termenului de prescripție în cursul procedurii privește toate întreprinderile care au participat la încălcare, indiferent dacă au introdus sau nu au introdus o acțiune (teză susținută de Comisie).

6. A doua problemă se referă la validitatea temeiului juridic al deciziei în litigiu. Astfel, întrucât Tratatul CECO a expirat la 23 iulie 2002, Comisia s‑a întemeiat pe dispozițiile Regulamentului (CE) nr. 1/2003( ) pentru a constata și a sancționa încălcarea articolului 65 alineatul (1) CO.

7. A treia problemă se referă la imputabilitatea încălcării săvârșite de TradeARBED. Astfel, Comisia a atribuit mai întâi răspunderea pentru acest comportament ARBED, după ce a demonstrat că aceasta din urmă exercitase în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. Ulterior, Comisia a atribuit răspunderea pentru încălcarea pe care se considera, așadar, că o săvârșise ARBED întreprinderii ProfilARBED, considerând că aceasta din urmă era succesorul economic al celei dintâi în domeniul producției de bare. Prin urmare, Comisia a aplicat în mod succesiv cele două excepții de la principiul răspunderii personale pe care Curtea le permite atunci când este vorba despre un grup de societăți.

8. În ceea ce privește implicarea ARBED, se cere din nou Curții să se pronunțe cu privire la caracterul și la întinderea prezumției potrivit căreia o societate‑mamă care deține integral capitalul filialei sale exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului acesteia și trebuie, în consecință, să răspundă pentru comportamentul anticoncurențial al filialei sale.

9. În ceea ce privește implicarea ProfilARBED, întrebarea este dacă era necesar, respectiv chiar posibil, să se deroge încă o dată de la principiul răspunderii personale, atribuindu‑se acesteia răspunderea pentru comportamentul anticoncurențial al ARBED și, prin extensie, pentru cel al TradeARBED.

I – Cadrul juridic

A – Dispozițiile Tratatului CECO

10. Articolul 65 CO prevede:

„(1) Sunt interzise orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care ar viza, direct sau indirect, împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune și, în special:

(a) stabilirea sau determinarea prețurilor;

(b) restrângerea sau controlul producției, al dezvoltării tehnice sau al investițiilor;

(c) împărțirea piețelor, a produselor, a clienților sau a surselor de aprovizionare.

[…]

(4) Acordurile sau deciziile interzise în temeiul alineatului (1) din prezentul articol sunt nule de drept și nu pot fi invocate în fața niciunei instanțe din statele membre.

[Comisia] are competența exclusivă, cu excepția situației când se introduc acțiuni pe rolul Curții, de a se pronunța asupra conformității acordurilor sau a deciziilor menționate cu dispozițiile prezentului articol.

(5) [Comisia] poate aplica, împotriva întreprinderilor care ar fi încheiat un acord nul de drept, ar fi aplicat sau încercat să aplice, prin intermediul arbitrajului, al unei clauze de dezicere, al boicotului sau prin orice alt mijloc, un acord sau o decizie nule de drept sau un acord a cărui aprobare a fost refuzată sau revocată, sau care ar obține beneficiul unei autorizații prin intermediul unor informații deliberat false sau deformate, sau care ar efectua practici contrare dispozițiilor alineatului (1), amenzi și penalități cu titlu cominatoriu cel mult egale cu dublul cifrei de afaceri realizate cu privire la produsele care au făcut obiectul acordului, al deciziei sau al practicii contrare dispozițiilor prezentului articol, fără a aduce atingere, dacă acest obiect vizează restrângerea producției, a dezvoltării tehnice sau a investițiilor, cuantumului maxim astfel stabilit care poate fi sporit până la 10 % din cifra de afaceri anuală a întreprinderii în cauză, în ceea ce privește amenda, și până la 20 % din cifra de afaceri zilnică, în ceea ce privește penalitățile cu titlu cominatoriu.”

11. Conform articolului 97 CO, Tratatul CECO a expirat la 23 iulie 2002.

B – Dispozițiile Tratatului CE

12. Articolul 305 alineatul (1) CE, abrogat ca urmare a intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona, prevedea următoarele:

„Dispozițiile prezentului tratat nu le modifică pe cele ale Tratatului de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului, în special în ceea ce privește drepturile și obligațiile statelor membre, atribuțiile instituțiilor acestei Comunități și normele stabilite de respectivul tratat cu privire la funcționarea pieței comune a cărbunelui și oțelului.”

C – Regulamentul nr. 1/2003

13. Regulamentul nr. 1/2003, trebuie amintit, privește punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE.

14. Articolul 7 alineatul (1) din acest regulament are următorul cuprins:

„Atunci când Comisia, acționând ca urmare a unei plângeri sau din oficiu, constată că există o încălcare a articolului 81 [CE] sau 82 [CE], poate solicita printr‑o decizie întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi în cauză să înceteze respectiva încălcare […] Atunci când Comisia are un interes legitim de a acționa în acest mod, aceasta poate de asemenea constata că s‑a comis o încălcare în trecut.”

15. Potrivit articolului 23 alineatul (2) litera (a) din regulamentul menționat, Comisia poate aplica, prin decizie, amenzi întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, acestea încalcă articolul 81 CE sau 82 CE.

16. Articolul 25 din Regulamentul nr. 1/2003 cuprinde dispozițiile privind prescripția investigărilor.

17. Aceste norme sunt în esență identice cu cele prevăzute în Decizia nr. 715/78/CECO a Comisiei din 6 aprilie 1978 privind termenul de prescripție pentru procedurile de urmărire și executare a sancțiunilor conform Tratatului de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului( ).

18. Potrivit articolului 1 alineatele (1) și (2) din Decizia nr. 715/78 și articolului 25 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1/2003, termenul de prescripție în materie de investigări expiră atunci când Comisia nu a aplicat o amendă sau o sancțiune în termen de cinci ani de la data la care a încetat încălcarea.

19. Cu toate acestea, potrivit articolului 2 alineatele (1) și (2) din Decizia nr. 715/78 și articolului 25 alineatele (3) și (4) din Regulamentul nr. 1/2003, termenul de prescripție poate fi întrerupt prin orice act al Comisiei care are ca scop examinarea sau investigarea unei încălcări. Printre aceste acte se numără solicitările de informații, autorizațiile de desfășurare a inspecțiilor, inițierea unei proceduri sau notificarea comunicării privind obiecțiunile. Această întrerupere produce efecte pentru toate întreprinderile sau asociațiile de întreprinderi care au participat la încălcare.

20. Articolul 2 alineatul (3) din Decizia nr. 715/78 și articolul 25 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2003 stabilesc un termen limită. Acestea prevăd că termenul de prescripție începe să curgă din nou după fiecare întrerupere. Totuși, termenul de prescripție expiră cel târziu în ziua în care o perioadă egală cu dublul termenului de prescripție s‑a scurs fără să se fi aplicat o amendă sau o penalitate cu titlu cominatoriu de către Comisie. Acest termen se prelungește cu perioada în care termenul de prescripție a fost suspendat.

21. În sfârșit, articolul 3 din Decizia nr. 715/78 și articolul 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003 precizează că termenul de prescripție a investigației se suspendă pe durata în care decizia Comisiei face obiectul unor acțiuni pendinte la Curte.

II – Situația de fapt

22. Situația de fapt, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 16-37 din hotărârea atacată, poate fi rezumată în modul următor.

23. ARBED activa în domeniul fabricării de produse siderurgice. TradeARBED era constituită ca filială deținută integral de ARBED și avea ca obiect de activitate distribuirea de produse siderurgice fabricate de aceasta din urmă. În ceea ce o privește, ProfilARBED a fost înființată la 27 noiembrie 1992 ca filială deținută integral de ARBED pentru a continua, începând cu această dată, activitățile economice și industriale ale acesteia din urmă în sectorul barelor de oțel.

24. În 1991, pe baza deciziilor adoptate în temeiul articolului 47 CO, Comisia a efectuat verificări la birourile diferitelor întreprinderi, printre care TradeARBED. La 6 mai 1992, Comisia a adresat o comunicare privind obiecțiunile întreprinderilor în cauză, printre care TradeARBED, însă nu și ARBED. TradeARBED a participat de asemenea la o audiere care a avut loc între 11 și 14 ianuarie 1993.

25. Prin Decizia 94/215/CECO( ), Comisia a constatat participarea a 17 întreprinderi siderurgice europene, printre care TradeARBED, la o serie de acorduri, de decizii și de practici concertate de stabilire a prețurilor, de împărțire a piețelor și de schimb de informații confidențiale privind piața comunitară a barelor, în perioada cuprinsă între 1 iulie 1988 și 31 decembrie 1990 și aceasta cu încălcarea articolului 65 alineatul (1) CO. În consecință, Comisia a aplicat o amendă fiecăreia dintre întreprinderile care au participat la încălcare, printre care și ARBED, obligată la plata unei amenzi de 11 200 000 ECU.

26. La 8 aprilie 1994, ARBED a introdus o acțiune în anularea acestei decizii.

27. Prin Hotărârea din 11 martie 1999, ARBED/Comisia( ), Tribunalul a respins în mare parte această acțiune, reducând în același timp la 10 milioane de euro cuantumul amenzii.

28. Prin Hotărârea din 2 octombrie 2003, ARBED/Comisia( ), Curtea a anulat respectiva hotărâre a Tribunalului, precum și decizia inițială, în măsura în care o privește pe ARBED, ca urmare a încălcării dreptului acesteia la apărare.

29. În urma acestei anulări, Comisia a hotărât să inițieze o nouă procedură cu privire la comportamentele anticoncurențiale care au făcut obiectul deciziei inițiale. La 8 martie 2006, Comisia a adresat ARBED, TradeARBED și ProfilARBED o comunicare privind obiecțiunile prin care le‑a informat despre intenția sa de a adopta o decizie prin care să fie declarate răspunzătoare în solidar pentru încălcările în cauză, la care acestea au răspuns la 20 aprilie 2006.

30. La 8 noiembrie 2006, Comisia a adoptat decizia în litigiu, care prevede la articolele 1 și 2 următoarele:

„Articolul 1





Întreprinderea alcătuită din [ARBED, TradeARBED și ProfilARBED] a participat, cu încălcarea articolului 65 alineatul (1) [CO], la o serie de acorduri și de practici concertate care au avut ca obiect sau ca efect stabilirea prețurilor, atribui[rea] de cote și schimbul de informații la scară largă privind piața comunitară a barelor. Participarea întreprinderii astfel alcătuite la aceste încălcări este stabilită la perioada cuprinsă între 1 iulie 1988 și 16 ianuarie 1991.

Articolul 2





Se aplică o amendă de 10 milioane de euro [ARBED, TradeARBED și ProfilARBED] în solidar pentru încălcările menționate la articolul 1.”

III – Acțiunea în fața Tribunalului și hotărârea atacată

31. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 27 decembrie 2006, ARBED, TradeARBED și ProfilARBED au introdus o acțiune împotriva deciziei în litigiu, în temeiul articolelor 33 CO și 36 CO, precum și al articolelor 229 CE și 230 CE.

32. Aceste întreprinderi au invocat patru motive.

33. Tribunalul a respins primul motiv prin care întreprinderile în cauză susțineau că decizia în litigiu era lipsită de temei juridic și că s‑a săvârșit un abuz de putere de către Comisie. Acesta a statuat că articolul 7 alineatul (1) și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie interpretate în sensul că permit Comisiei să constate și să sancționeze, după 23 iulie 2002, înțelegerile între întreprinderi realizate în domeniile care intră în sfera de aplicare a Tratatului CECO ratione materiae și ratione temporis. În acest sens, Tribunalul a amintit că tratatele comunitare au instituit o ordine juridică unică și că Tratatele CECO și CE urmăresc un obiectiv comun, respectiv menținerea unui regim de liberă concurență. De asemenea, acesta a arătat că, în conformitate cu un principiu comun sistemelor juridice ale statelor membre, este necesar să se asigure continuitatea structurilor juridice în caz de modificare a legislației, cu excepția situației în care legiuitorul Uniunii își exprimă voința în sens contrar.

34. De asemenea, Tribunalul a respins al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea normelor referitoare la imputabilitatea încălcărilor. În special, acesta a statuat că analiza Comisiei, care tinde să atribuie întreprinderii ARBED și succesorului economic al acesteia, ProfilARBED, răspunderea pentru încălcarea săvârșită de TradeARBED, nu era afectată de nicio eroare de drept și că elemente de probă confirmau atât influența determinantă a ARBED asupra comportamentului TradeARBED, cât și utilizarea efectivă a acestei puteri.

35. În ceea ce privește al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea normelor în materie de prescripție a investigațiilor, Tribunalul a respins această pretinsă încălcare în ceea ce privește ARBED, considerând că decizia în litigiu intervenise, ca urmare a suspendării termenelor în cursul primei proceduri în fața Tribunalului și a Curții, atât în cadrul termenului de prescripție de cinci ani, cât și în cadrul celui de zece ani. În schimb, având în vedere că suspendarea în cauză a avut numai un efect inter partes, iar nu erga omnes, Tribunalul a statuat că, în cazul ProfilARBED și în cel al TradeARBED, termenul de prescripție de zece ani era depășit și, în consecință, a anulat decizia în litigiu în ceea ce le privește.

36. În sfârșit, Tribunalul a respins al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare al ARBED. Acesta a considerat că ARBED nu a făcut dovada modului în care durata procedurii administrative a putut fi defavorabilă exercitării dreptului său la apărare.

37. Prin urmare, prin hotărârea atacată, Tribunalul a anulat decizia în litigiu în ceea ce privește ProfilARBED și TradeARBED și a respins acțiunea ca nefondată în ceea ce privește celelalte capete de cerere.

IV – Procedura în fața Curții

38. ARBED și Comisia au introdus un recurs împotriva hotărârii atacate printr‑o cerere depusă la grefa Curții la 8 iunie 2009 și, respectiv, la 15 iunie 2009. În cadrul memoriului lor în răspuns la recursul introdus de Comisie, ProfilARBED și TradeARBED au formulat un recurs incident.

39. Prin Ordonanța din 10 septembrie 2009, președintele Curții a dispus conexarea acestor cauze pentru buna desfășurare a procedurii orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

V – Observații introductive

40. Examinarea acestor recursuri necesită, în prealabil, amintirea caracterului procedurii de punere în aplicare a normelor de concurență.

41. Deși această procedură nu aparține stricto sensu materiei penale, aceasta are totuși o natură cvasirepresivă. Astfel, amenzile prevăzute la articolul 23 din Regulamentul nr. 1/2003 sunt, prin natura și prin importanța lor, asimilabile cu o sancțiune penală, iar Comisia, având în vedere funcțiile sale de investigație, de cercetare și de decizie, intervine în primul rând într‑un mod represiv față de întreprinderi. Prin urmare, considerăm că procedura menționată aparține „materiei penale” în sensul articolului 6 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale( ) și trebuie, așadar, să prezinte garanțiile prevăzute de aspectul penal al acestei dispoziții( ).

42. Această poziție este în deplină conformitate cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului. Aceasta reține trei criterii pentru a stabili dacă o acuzație aparține materiei penale, și anume, calificarea juridică a încălcării în dreptul intern, natura represivă și disuasivă a sancțiunii, precum și gradul de severitate al sancțiunii de care este pasibilă, a priori, persoana în cauză( ). Primul criteriu nu are decât o valoare formală și relativă, iar celelalte două criterii sunt alternative( ). Curtea Europeană a Drepturilor Omului a adoptat acest raționament pentru numeroase sancțiuni administrative( ), printre care se numără sancțiunile aplicate de autoritățile naționale de concurență( ). Astfel, având în vedere obiectivul dreptului concurenței (protecția ordinii publice economice), natura sancțiunilor (efect în același timp preventiv și punitiv, lipsit de orice idee de reparare a unui prejudiciu) și importanța acestora (sancțiune pecuniară cu valoare ridicată), aceste proceduri trebuie, potrivit Curții Europene a Drepturilor Omului, să fie subordonate garanțiilor prevăzute la articolul 6 din CEDO.

43. Jurisprudența Curții urmează această cale. Aceasta, subliniind specificitatea litigiilor privind concurența, aplică principiile elementare de drept represiv și garanțiile fundamentale prevăzute la articolul 6 din CEDO. Astfel, în Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni( ), Curtea a admis aplicabilitatea principiului răspunderii personale la normele privind concurența( ). Apoi, în Hotărârea Hüls/Comisia( ), Curtea a făcut referire la principiul prezumției de nevinovăție garantate la articolul 6 alineatul (2) din CEDO. În această cauză, instanța Uniunii a considerat că, având în vedere natura încălcării în cauză, precum și natura și gradul de severitate ale sancțiunilor aferente acesteia, principiul prezumției de nevinovăție trebuie să se aplice procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care ar putea duce la impunerea de amenzi sau de penalități cu titlu cominatoriu( ).

44. În sfârșit, trebuie amintit că, la punctul 81 din Hotărârea Van Landewyck și alții/Comisia( ), Curtea a arătat că, chiar dacă nu poate fi calificată drept „tribunal” în sensul articolului 6 din CEDO, Comisia era obligată să respecte garanțiile procedurale prevăzute de dreptul Uniunii. Considerăm că nu poate fi contestat faptul că, printre altele, Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene( ) conține garanțiile procedurale în cauză și că acestea trebuie în mod evident respectate de Comisie.

45. Aceste elemente demonstrează în mod satisfăcător că, în cadrul examinării acestor recursuri, o atenție deosebită va trebui acordată respectării garanțiilor fundamentale recunoscute la articolele 47-49 din Cartă, precum și la articolul 6 din CEDO.

VI – Cu privire la recursul introdus de Comisie (C‑216/09 P)

46. Începem analiza prezentei cauze prin examinarea recursului introdus de Comisie. Astfel, acesta, întrucât se referă la un motiv unic privind interpretarea normelor de prescripție, condiționează examinarea recursului incident introdus de ProfilARBED și de TradeARBED.

47. Prin recursul său, Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în cadrul interpretării normelor privind suspendarea termenului de prescripție, prevăzute la articolul 3 din Decizia nr. 715/78 și la articolul 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003.

48. Astfel, în hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că suspendarea termenului de prescripție prevăzută de dispozițiile menționate anterior nu producea efecte decât pentru întreprinderea reclamantă, respectiv ARBED. În consecință, Tribunalul a concluzionat că faptele erau prescrise față de ProfilARBED și de TradeARBED.

A – Concluziile părților

49. Comisia solicită Curții să anuleze hotărârea atacată în măsura în care aceasta anulează amenzile aplicate de Comisie întreprinderilor ProfilARBED și TradeARBED, să respingă acțiunea introdusă de aceste întreprinderi și să le oblige la plata cheltuielilor de judecată.

50. În memoriul lor în răspuns la recurs, ProfilARBED și TradeARBED solicită Curții să confirme hotărârea atacată în măsura în care aceasta anulează amenzile care le‑au fost aplicate de Comisie. În plus, acestea introduc un recurs incident pentru cazul în care Curtea ar admite în mod efectiv solicitarea Comisiei.

B – Cu privire la motivul unic, întemeiat pe o interpretare eronată a normei privind suspendarea termenului de prescripție

51. Problema este dacă, atunci când se introduce o acțiune în fața instanței Uniunii, suspendarea termenului de prescripție are un efect relativ, cu alte cuvinte privește numai întreprinderea reclamantă (teză reținută de Tribunal și apărată de ProfilARBED și de TradeARBED), sau erga omnes, caz în care suspendarea termenului de prescripție în cursul procedurii jurisdicționale privește toate întreprinderile care au participat la încălcare, indiferent dacă au introdus sau nu au introdus o acțiune (teză susținută de Comisie). Contrar celor prevăzute în mod expres pentru întreruperea termenului de prescripție, articolul 2 din Decizia nr. 715/78 și articolul 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003 nu conțin dispoziții cu privire la acest aspect.

52. Această problemă este identică cu cea care se pune în cauza ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, citată anterior, în cadrul căreia, reamintim, prezentăm de asemenea concluzii. Curtea trebuie, pentru prima dată, să statueze cu privire la aspectul menționat.

1. Hotărârea atacată

53. În hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că suspendarea termenului prescripției trebuie să facă obiectul unei interpretări restrictive în măsura în care aceasta constituie o excepție de la principiul termenului de prescripție de cinci ani. În plus, Tribunalul a arătat că nu mai era necesar să se atribuie un efect erga omnes acestei suspendări, întrucât suspendarea vizează, prin definiție, cazul în care Comisia a adoptat deja o decizie. În sfârșit, Tribunalul a arătat că, potrivit Hotărârii Comisia/AssiDomän Kraft Products și alții( ), procedurile judiciare au un efect relativ, ceea ce s‑ar opune în principiu ca acțiunea formulată de o întreprindere împotriva unei decizii să aibă vreo incidență asupra situației celorlalți destinatari ai deciziei în cauză.

2. Principalele argumente ale părților

54. Comisia consideră că Tribunalul se întemeiază pe o interpretare literală eronată și excesiv de restrictivă a articolului 2 alineatul (3) și a articolului 3 din Decizia nr. 715/78. Această interpretare ar fi contrară nu numai abordării teleologice care ar fi fost reținută de Curte în Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia( ), dar și abordării in rem care pare să fi fost reținută de Consiliul Uniunii Europene în cadrul lucrărilor pregătitoare ale Regulamentului nr. 2988/74( ).

55. Pe de altă parte, Comisia contestă trimiterea la Hotărârea Comisia/AssiDöman Kraft Products și alții, citată anterior, în care instanța a confirmat efectul relativ al unei hotărâri de anulare. Logica acestei hotărâri nu ar fi aplicabilă tipurilor de decizii, cum sunt măsurile de investigare, a căror contestare întrerupe sau suspendă termenul de prescripție.

56. Spre deosebire de deciziile finale, anularea unor astfel de măsuri ar putea afecta capacitatea Comisiei de a continua procedura cu privire la toate întreprinderile implicate în încălcare, chiar dacă acestea sunt adresate în mod oficial unei singure întreprinderi. În consecință, aplicarea hotărârii în cauză la suspendarea termenului de prescripție ar împiedica buna aplicare a legislației în domeniul concurenței, în timp ce o interpretare întemeiată pe efectul erga omnes ar fi de natură să mențină efectul util al acesteia.

57. Comisia precizează că hotărârea atacată ar obliga‑o, în cazul în care o societate a contestat o măsură de investigare care i‑a fost adresată, să își continue investigația în privința celorlalte întreprinderi implicate și să utilizeze, în decizia sa finală, documente a căror legalitate ar fi incertă, sub sancțiunea anulării deciziei finale. Astfel, întrucât termenul de prescripție curge pentru celelalte întreprinderi, Comisia nu ar putea aștepta rezultatul procedurii judiciare cu privire la măsura de investigare.

58. În plus, Comisia consideră că hotărârea atacată facilitează o evitare a plății amenzii. Astfel, întreprinderea pentru care termenul de prescripție este suspendat ar putea face obiectul unei restructurări sau ar putea să își transfere activele către o altă societate, permițând astfel grupului să eludeze plata amenzii.

59. ProfilARBED și TradeARBED consideră că diferența de formulare dintre cele două articole care se succed în cadrul aceleiași decizii nu poate fi interpretată altfel decât că reflectă o decizie voluntară și conștientă a legiuitorului de a diferenția efectele întreruperii de cele ale suspendării termenului de prescripție.

60. Obiectivele normelor de prescripție ar urmări să garanteze Comisiei nu dreptul de a sancționa, ci pe acela de a proteja justițiabilii, în temeiul principiului general al securității juridice, împotriva unor astfel de sancțiuni, după trecerea unui anumit termen. În consecință, în măsura în care acestea derogă de la un principiu general de drept, întreruperea și suspendarea termenului de prescripție ar trebui, după cum ar fi subliniat Tribunalul, să fie interpretate în mod restrictiv și, prin urmare, într‑un sens favorabil întreprinderii.

61. În acest sens, ProfilARBED și TradeARBED arată că decizia inițială nu privea decât întreprinderea ARBED și deduc de aici că aceasta nu este un act atacabil în ceea ce le privește. Ar rezulta că, fără a fi necesar să se pronunțe cu privire la caracterul erga omnes al articolului 3 din Decizia nr. 715/78 și al articolului 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003, condițiile pentru o aplicare a suspendării termenului de prescripție în ceea ce le privește nu sunt îndeplinite.

62. Presupunând chiar că decizia inițială ar fi fost un act atacabil în ceea ce le privește, ProfilARBED și TradeARBED consideră că efectul inter partes al procedurilor judiciare se opune ca acțiunea introdusă de ARBED să aibă un impact asupra situației acestora. Pe de altă parte, ProfilARBED și TradeARBED consideră că măsurile de investigare sunt acte pregătitoare care nu pot fi atacate, pentru care, prin urmare, problema suspendării nu se pune. Presupunând chiar că ar fi vorba despre măsuri de investigare atacabile, o astfel de acțiune nu ar avea ca efect întreruperea procedurii de investigare. Comisia ar avea în orice moment posibilitatea de a corecta vicii de formă. În consecință, chiar într‑o astfel de ipoteză, nimic nu ar justifica un efect erga omnes al normelor de suspendare.

63. În ceea ce privește pretinsele posibilități de a evita plata amenzii, ProfilARBED și TradeARBED amintesc jurisprudența privind imputabilitatea practicilor anticoncurențiale, care permite transferul către o altă întreprindere a răspunderii pentru încălcare, inclusiv a drepturilor aferente prescripției.

64. În sfârșit, ProfilARBED și TradeARBED arată că Regulamentul nr. 2988/74 nu este aplicabil prezentei cauze și consideră că, prin aplicarea principiului securității juridice, lucrările pregătitoare ale acestuia nu sunt opozabile, întrucât acestea nu au făcut obiectul niciunei publicări și nu sunt menționate în textul Regulamentului nr. 2988/74.

3. Aprecierea noastră

65. Înainte de a aborda examinarea motivului unic, sunt necesare câteva observații introductive cu privire la natura și la sfera de aplicare a normelor de prescripție în cadrul litigiilor privind concurența.

a) Considerații introductive

66. Prescripția procedurilor de investigație constituie un principiu universal și fundamental al dreptului nostru. Aceasta poate fi definită ca o cauză de stingere a acțiunii publice prin efectul trecerii unui anumit timp de la data săvârșirii încălcării. Prescripția se aplică, în principiu, tuturor încălcărilor, chiar și celor mai grave, cu singura excepție a crimelor împotriva umanității, declarate imprescriptibile potrivit cerințelor internaționale. La expirarea termenului de prescripție, acțiunea publică se stinge și nu mai este posibilă nicio procedură de investigație împotriva participanților la încălcare.

67. Prescripția urmărește să stabilească pacea socială și răspunde unei preocupări comune pentru securitate juridică. În Hotărârea din 24 septembrie 2002, Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia( ), Curtea a precizat astfel, în ceea ce privește prescripția, că „cerința fundamentală a securității juridice se opune ca exercitarea puterilor Comisiei să poată fi întârziată pe durată nedeterminată” și că, pentru a-și atinge scopul, un termen de prescripție trebuie să fie stabilit în prealabil( ). În mod tradițional, există mai multe justificări pentru prescripție. Mai întâi, acțiunea de reprimare își pierde cu timpul rațiunea de a fi ca urmare a dispariției progresive a tulburării cauzate ordinii publice prin încălcare. În continuare, într‑un spirit mai protector față de interesele persoanelor și ale întreprinderilor în cauză, probele încălcării sunt mai greu de conservat sau de stabilit după expirarea unui anumit termen. În sfârșit – și mai ales –, prescripția permite sancționarea inerției, a lipsurilor sau chiar a neglijenței autorităților responsabile de procedurile de investigație și favorizează judecarea autorilor încălcărilor într‑un termen rezonabil.

68. În ceea ce privește încălcările dreptului concurenței, prescripția expiră într‑un termen de cinci ani de la data încetării încălcării, și aceasta în temeiul articolului 1 din Decizia nr. 715/78 și al articolului 25 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Cu toate acestea, potrivit articolului 2 alineatul (1) din decizia menționată și articolului 25 alineatul (3) din regulamentul menționat, această prescripție poate fi întreruptă de orice act al Comisiei efectuat în scopul examinării sau al investigării încălcării. Această întrerupere anulează cu efect retroactiv termenul care a curs deja și marchează începutul unui nou termen. În plus, potrivit articolului 2 alineatul (2) din decizia menționată și articolului 25 alineatul (4) din regulamentul menționat, întreruperea respectivă produce efecte pentru toate întreprinderile „care au participat la încălcare”.

69. Pe de altă parte, potrivit articolului 3 din Decizia nr. 715/78 și articolului 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003, termenul de prescripție poate fi suspendat pe durata desfășurării unei proceduri jurisdicționale. În acest caz, termenul de prescripție încetează temporar să mai curgă.

70. În sfârșit, legiuitorul Uniunii a prevăzut la articolul 2 alineatul (3) din decizia menționată și la articolul 25 alineatul (5) din regulamentul menționat că termenul de prescripție expiră în maximum zece ani în cazul în care Comisia nu a aplicat o amendă. Acesta adaugă însă că acest termen se prelungește cu perioada în care prescripția este suspendată.

b) Cu privire la efectul relativ sau absolut al suspendării termenului de prescripție

71. După cum susține Comisia și pentru aceleași motive prezentate în cauza ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, citată anterior, considerăm că suspendarea termenului de prescripție pe durata procedurii jurisdicționale trebuie să își producă efectele pentru toate întreprinderile care au participat la încălcare, indiferent dacă au formulat sau nu au formulat o acțiune.

72. Prin urmare, nu suntem de acord cu poziția adoptată de Tribunal în hotărârea atacată, și aceasta pentru trei motive.

73. În primul rând, această poziție nu ține cont de natura obiectivă a prescripției. Astfel, prescripția este legată exclusiv de fapte. Aceasta prezintă un caracter real, care este independent de persoanele implicate. Astfel, întrucât acțiunea pe care Comisia o poate iniția se stinge ca efect al prescripției, această stingere privește totalitatea faptelor în cauză și produce efecte pentru toți participanții.

74. În ceea ce privește întreruperea termenului de prescripție, aceasta rezultă foarte clar din articolul 2 alineatul (2) din Decizia nr. 715/78 și din articolul 25 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1/2003, întrucât se arată că întreruperea termenului de prescripție produce efecte pentru toate întreprinderile și asociațiile de întreprinderi care au participat la încălcare. Textul articolului 3 din decizia menționată și cel al articolului 25 alineatul (6) din regulamentul menționat, privind suspendarea termenului de prescripție, sunt mai generale și nu precizează acest aspect. Totuși, întrucât textele nu conțin prevederi în acest sens, considerăm că efectele determinate de întreruperea și de suspendarea termenului de prescripție trebuie să fie identice. Amândouă constituie excepții de la prescripție. Aceasta fiind obiectivă, atât întreruperea, cât și suspendarea trebuie, prin urmare, să se aplice faptelor propriu‑zise. Acest lucru se impune cu atât mai mult cu cât ne aflăm în prezența unei încălcări complexe, continue și mai ales colective.

75. În al doilea rând, soluția reținută de Tribunal determină un efect negativ. Efectul relativ al suspendării poate efectiv să conducă la situația în care Comisia să nu mai poată iniția o acțiune împotriva unei întreprinderi lăsată deoparte din eroare, întrucât această acțiune ar putea fi prescrisă.

76. În al treilea rând, aplicată la prezenta cauză, această soluție este criticabilă în măsura în care pornim de la premisa că ARBED, exercitând o autoritate managerială asupra TradeARBED, formează împreună cu aceasta una și aceeași unitate economică și trebuie, în consecință, să răspundă pentru încălcarea săvârșită de aceasta din urmă. Or, potrivit Tribunalului, faptele ar fi prescrise pentru TradeARBED, care a săvârșit efectiv încălcarea, dar nu ar fi prescrise pentru societatea care ar trebui să răspundă, respectiv ARBED.

77. Prin urmare, apreciem că nu există niciun motiv pentru introducerea unei distincții, pe care am considera‑o artificială, între efectele întreruperii și cele ale suspendării termenului de prescripție asupra întreprinderilor care au participat la încălcare.

78. În consecință, considerăm că articolul 3 din Decizia nr. 715/78 și articolul 25 alineatul (6) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie să fie interpretate în sensul că suspendarea termenului de prescripție pe durata procedurii jurisdicționale trebuie să își producă efectele în privința tuturor întreprinderilor care au participat la încălcare, indiferent dacă au formulat sau nu au formulat o acțiune.

79. Aplicat la prezenta cauză, aceasta înseamnă că termenul de prescripție nu era expirat pentru TradeARBED, ceea ce pare a fi mai coerent din perspectiva normelor privind atribuirea răspunderii pe care le‑am aplicat în acest caz. Aceasta înseamnă de asemenea că faptele nu erau prescrise pentru ProfilARBED, cu condiția însă să se poată efectiv considera că această întreprindere „a participat la încălcare”( ).

80. În consecință, considerăm că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept statuând că suspendarea termenului de prescripție nu producea efecte decât față de întreprinderea care a introdus acțiunea în anulare, respectiv ARBED.

81. Având în vedere aceste elemente, propunem Curții să considere motivul unic, fundamentat pe o interpretare eronată a normei privind suspendarea termenului de prescripție, ca fiind fondat.

c) Concluzia

82. Având în vedere toate aceste considerații, propunem Curții să admită recursul introdus de Comisie în cauza C‑216/09 P și să anuleze hotărârea atacată în măsura în care Tribunalul a statuat că suspendarea termenului de prescripție nu producea efecte decât față de ARBED.

83. Potrivit înscrisurilor depuse de părți, propunem Curții să conexeze recursul incident introdus de ProfilARBED și de TradeARBED în cauza C‑216/09 P cu cel introdus cu titlu principal de ARBED în cauza C‑201/09 P.

VII – Cu privire la recursurile introduse de ARBED cu titlu principal (C‑201/09 P) și de ProfilARBED și de TradeARBED cu titlu incident (C‑216/09 P)

84. Prin recursurile lor, ARBED, respectiv ProfilARBED și TradeARBED (denumite în continuare „grupul ARBED”) solicită Curții să anuleze hotărârea atacată și să oblige Comisia la plata cheltuielilor de judecată în cele două cauze.

85. În memoriul în răspuns la recursul introdus de ARBED și în memoriul în replică la recursul incident introdus de ProfilARBED și de TradeARBED, Comisia solicită Curții să respingă aceste recursuri și să oblige grupul ARBED la plata cheltuielilor de judecată.

86. Grupul ARBED invocă patru motive în esență identice( ). Acestea sunt întemeiate pe lipsa unui temei juridic al deciziei în litigiu, pe nerespectarea normelor care reglementează imputabilitatea practicilor anticoncurențiale în cadrul unui grup de societăți, pe o interpretare eronată a normelor privind prescripția și, în sfârșit, pe erori de drept în aprecierea încălcării dreptului la apărare al acestora.

A – Cu privire la primul motiv, întemeiat pe lipsa de temei juridic al deciziei în litigiu

87. În esență, grupul ARBED susține că, în urma expirării Tratatului CECO la 23 iulie 2002, Comisia și‑a pierdut competența de a sancționa o încălcare a articolului 65 CO și că nu există niciun text care să permită acestei instituții să aplice dispoziția respectivă.

1. Principalele argumente ale părților

88. Primul motiv se împarte în trei aspecte, întemeiate pe încălcarea, în primul rând, a articolului 97 CO, în al doilea rând, a Regulamentului nr. 1/2003 și, în al treilea rând, a obligației de motivare.

a) Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea articolului 97 CO

89. Grupul ARBED arată că articolul 97 CO prevede expirarea Tratatului CECO la 23 iulie 2002 și că decizia în litigiu, întemeiată pe articolul 65 CO, a fost adoptată la 8 noiembrie 2006. Considerând că în mod întemeiat practicile în cauză sunt investigate în temeiul articolului 65 CO, Tribunalul ar fi încălcat articolul 97 CO și nu ar fi răspuns la argumentele sale cu privire la lipsa de temei juridic.

90. Potrivit grupului ARBED, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând că tratatele comunitare au instituit o ordine juridică unică. Potrivit articolului 305 alineatul (1) CE, Tratatul CECO reprezintă un regim special care derogă de la normele cu vocație generală stabilite de Tratatul CE și succedarea cadrului juridic al Tratatului CECO de cel al Tratatului CE a determinat, începând cu 24 iulie 2002, o modificare a temeiurilor juridice, a procedurilor și a regulilor de fond aplicabile. Obligația instituțiilor de a interpreta în mod coerent diferitele tratate nu s‑ar putea exercita decât cu respectarea limitelor pe care tratatele înseși le stabilesc și, prin urmare, nu ar putea determina instituțiile să mențină o dispoziție dintr‑un tratat care prevede ieșirea acestuia din vigoare la 23 iulie 2002 dincolo de această dată.

91. Hotărârile Klomp( ) și Lucchini( ), pe care se întemeiază Tribunalul pentru susținerea raționamentului său, nu pot modifica această concluzie. Astfel, prima hotărâre ar fi vizat o modificare a dreptului comunitar primar operată prin efectul tratatului de fuziune, și nu expirarea unui tratat, iar a doua, o decizie adoptată în temeiul Tratatului CECO înainte de expirarea acestuia, și nu ulterior.

92. Comisia contestă aceste argumente. Ea insistă, între altele, asupra caracterului uniform al ordinii juridice create de Tratatele CE, CECO și Euratom. Această ordine juridică s‑ar caracteriza prin obiective comune, prin justițiabili comuni, prin norme și prin proceduri comune, precum și prin instituții comune. În special, atât articolul 65 CO, cât și articolul 81 CE ar prevedea o competență a Comisiei sub controlul Curții. Aceasta arată, de asemenea, că, potrivit jurisprudenței, dispozițiile Tratatelor CECO și CE fac parte integrantă dintr‑un drept comunitar în aplicarea căruia trebuie evitate neconcordanțele, iar Tratatele CECO și Euratom trebuie interpretate potrivit unor principii comune, prin referire la Tratatul CE. Astfel, în jurisprudența sa, Curtea ar fi considerat în esență normele materiale care interzic înțelegerile din Tratatele CECO și CE ca fiind echivalente și ar fi aplicat jurisprudența cu privire la articolul 81 CE la articolul 65 alineatul (1) CO.

93. Având în vedere articolul 305 alineatul (1) CE, instanțele Uniunii ar fi considerat întotdeauna, pe de o parte, că Tratatul CECO reprezenta o lex specialis pentru domeniul său specific în cadrul ordinii juridice uniforme și, pe de altă parte, că, în măsura în care anumite aspecte nu făceau obiectul dispozițiilor Tratatului CECO, Tratatul CE putea fi aplicat, ca lex generalis, unor produse care intrau în domeniul de aplicare al Tratatului CECO. Astfel, Tratatul CE fiind disponibil ca regim subsidiar pe toată durata de valabilitate a Tratatului CECO, la expirarea acestuia din urmă, ar fi trecut „în prim‑plan” inclusiv pentru acest domeniu specific. În special, în legislația cu privire la înțelegeri, interdicțiile și sancțiunile prevăzute la articolul 65 CO ar fi reluate, fără întrerupere, de cele prevăzute la articolul 81 CE.

94. Comisia consideră că, deși Tratatul CECO a expirat fără a se prevedea un regim tranzitoriu pentru cauzele cu privire la înțelegeri, nu se poate concluziona că statele membre au urmărit să excludă aplicarea articolului 65 CO la înțelegerile încheiate pe durata valabilității Tratatului CECO numai pentru că acestea nu ar fi fost descoperite sau investigate decât după expirarea tratatului. Astfel, în cazul unei tranziții întemeiate pe dreptul primar, nu ar fi necesar un regim legislativ tranzitoriu, din moment ce, potrivit jurisprudenței Curții, ar fi suficient să se recurgă la principiile de interpretare general recunoscute pentru a se stabili aplicabilitatea ratione temporis a dispozițiilor, ținându‑se cont de finalitatea și de contextul acestora.

95. Potrivit acestor norme, în opinia Comisiei, faptelor vizate de o interdicție li se aplică dreptul material în vigoare la momentul săvârșirii încălcării. Faptul că articolul 65 alineatul (1) CO avea prioritate față de articolul 81 CE, în timp ce comportamentul incriminat constituia de asemenea o încălcare a articolului 81 CE, ar pleda pentru o competență represivă neîntreruptă a Comisiei. Aceasta din urmă consideră că sancțiunile care pot fi pronunțate astăzi intră în domeniul de aplicare al articolului 81 CE și al articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003, principiul lex mitior trebuind totuși să fie luat în considerare, având în vedere articolul 65 alineatul (5) CO.

96. Comisia subliniază că lipsa competenței de a efectua investigații și de a impune sancțiuni ar priva articolul 65 alineatul (1) CO, dispoziție fundamentală a dreptului comunitar și indispensabilă pentru îndeplinirea sarcinilor Comunității, de efectul său util, conferind o amnistie nejustificată pentru comportamente care au avut loc și care erau interzise în perioada în care Tratatul CECO era în vigoare. Nici chiar statele membre nu ar putea să efectueze investigații. Mai mult decât atât, un astfel de obstacol ar încălca principiul fundamental potrivit căruia, la încheierea procedurii jurisdicționale, procedura trebuie să poată fi reluată de la punctul la care a fost săvârșită eroarea de procedură. Or, potrivit Comisiei, nimic nu lasă să se înțeleagă că statele membre ar fi dorit o astfel de amnistie și o ruptură de continuitate într‑un domeniu în care ar fi fost prevăzută întotdeauna o politică comună.

b) Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea Regulamentului nr. 1/2003

97. Grupul ARBED consideră că, prin întemeierea competenței Comisiei pe Regulamentul nr. 1/2003, Tribunalul a săvârșit un abuz de putere și nu a răspuns la argumentele sale. Acesta arată că regulamentul în cauză a fost adoptat după expirarea Tratatului CECO și consideră că, având în vedere articolul 4 din regulament și în lipsa oricărei menționări a Tratatului CECO, acesta nu acordă Comisiei competența de a investiga decât încălcările prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE.

98. Presupunând chiar că Regulamentul nr. 1/2003 conferă Comisiei competența de a sancționa încălcările articolului 65 alineatul (1) CO, acesta ar încălca Tratatul CECO, din moment ce, adoptat exclusiv în temeiul Tratatului CE, acesta ar pretinde că modifică Tratatul CECO. Astfel, ar rezulta din jurisprudență că interpretarea coerentă a dispozițiilor de drept material ale diferitelor tratate nu are niciun impact asupra competențelor atribuite diferitelor instituții de diferitele tratate, instituțiile fiind competente, în cadrul fiecărui tratat, să exercite exclusiv competențele care le‑au fost atribuite prin tratatul respectiv.

99. Potrivit grupului ARBED, abordarea Tribunalului conduce, pe de o parte, la a se acorda Consiliului puterea de a decide care sunt autoritățile competente pentru punerea în aplicare a articolului 65 CO, în condițiile în care autorii Tratatului CECO au exercitat această competență și, pe de altă parte, la modificarea naturii competenței recunoscute Comisiei de Tratatul CECO, aceasta fiind exclusivă în temeiul articolului 65 CO, în timp ce, în Regulamentul nr. 1/2003, este concurentă cu cea a autorităților naționale în domeniul concurenței și a instanțelor naționale.

100. Interpretarea dată de Tribunal cu privire la aplicarea legii în timp aduce atingere, prin urmare, identității juridice proprii a fiecărui tratat și regulilor privind ierarhia normelor. În plus, Tribunalul ar fi săvârșit o confuzie între norma de procedură, norma materială și atribuirea de competență. Din jurisprudență ar rezulta, pe de o parte, că problema competenței unei instituții este prealabilă problemei de a ști care sunt normele materiale și procedurale aplicabile și, pe de altă parte, că temeiul juridic care permite instituției comunitare să adopte un act trebuie să fie în vigoare la data adoptării acestuia.

101. Comisia consideră că în mod corect și‑a întemeiat decizia în litigiu pe articolul 65 alineatul (1) CO, încălcarea fiind săvârșită în perioada de validitate a acestuia și tratatul în cauză având prioritate față de Tratatul CE. În plus, având în vedere că dispoziția în cauză prevedea o interdicție la momentul săvârșirii încălcării și că articolul 81 CE vizează aceeași interdicție, principiul nulla poena sine lege nu ar fi încălcat.

102. Aceasta precizează că, în cadrul ordinii juridice uniforme și în temeiul unui transfer de competențe fără întrerupere după expirarea Tratatului CECO, competența de a sancționa încălcările și procedura aplicabilă intră în domeniul de aplicare al articolului 81 CE și al articolului 23 din Regulamentul nr. 1/2003. Acest ultim articol ar fi aplicabil atât încălcărilor articolului 81 CE, ca lex generalis aplicabilă în subsidiar, cât și încălcărilor articolului 65 CO, ca lex specialis cu conținut echivalent, săvârșite în timpul perioadei de validitate a Tratatului CECO. Astfel, trimiterea din articolul 23 din Regulamentul nr. 1/2003 la articolul 81 CE ar include, de asemenea, ca urmare a legăturii de specialitate, articolul 65 din Tratatul CECO.

103. Pe de altă parte, această abordare este, în opinia Comisiei, în conformitate cu principiul potrivit căruia normele de procedură în prezent în vigoare se aplică la cauzele în curs. Potrivit acestui principiu, procedura de constatare și de sancționare a unei încălcări în domeniul oțelului ar fi reglementată, de la data expirării Tratatului CECO, de dreptul derivat din Tratatul CE, fără ca acest lucru să afecteze aplicarea, la cauzele în curs, a interdicției de drept material prevăzute la articolul 65 alineatul (1) CO.

104. Comisia se referă, între altele, la Hotărârea Curții din 7 septembrie 1999, De Haan( ), și la Hotărârea Tribunalului din 19 septembrie 2006, Lucchini/Comisia( ), pentru a arăta că poate și trebuie să coroboreze normele procedurale aplicabile în prezent cu dreptul material în vigoare la momentul săvârșirii încălcării.

105. În sfârșit, în toate aceste împrejurări, Comisia consideră că statele membre nu trebuiau să îi delege în mod expres competența de a investiga încălcările săvârșite în domeniul Tratatului CECO după 23 iulie 2002 și că nimic nu lasă să se înțeleagă că acestea și‑ar fi exprimat opoziția în acest sens. Comisia subliniază că urmările expirării Tratatului CECO au făcut obiectul unor discuții intense pe parcursul a mai mult de zece ani în cadrul Consiliului, al Parlamentul European și al Comisiei și că dispoziții tranzitorii au fost introduse atunci când acestea s‑au dovedit a fi necesare.

c) Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare

106. Grupul ARBED susține că aprecierea Tribunalului cu privire la validitatea temeiului juridic este afectată de o lipsă de motivare. Acesta consideră că Tribunalul nu a răspuns în niciun fel la argumentele invocate în cadrul acțiunii în anulare.

2. Aprecierea noastră

a) Cu privire la primul și la al doilea aspect, întemeiate pe încălcarea articolului 97 CO și, respectiv, pe încălcarea Regulamentului nr. 1/2003

107. Primele două aspecte ale primului motiv trebuie examinate împreună. Astfel, prin aceste două aspecte, în esență, grupul ARBED solicită Curții să se pronunțe cu privire la problema dacă, după expirarea Tratatului CECO, Comisia putea să constate și să sancționeze o încălcare a articolului 65 alineatul (1) CO întemeindu-și competența pe dispozițiile Regulamentului nr. 1/2003, care, amintim, constituie regulamentul de punere în aplicare a articolului 81 CE.

108. Această problemă este, în esență, identică cu cea care se pune în cadrul recursului introdus împotriva Hotărârii ThyssenKrupp Stainless/Comisia, citată anterior, în prezent aflată pe rolul Curții (C‑352/09 P), în care prezentăm, de asemenea, concluzii.

109. În prezenta cauză, la fel ca în cauza ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, citată anterior, Comisia a utilizat o combinație între dreptul material și dreptul procedural rezultând din Tratatele CECO și CE( ) pentru a sancționa o încălcare a articolului 65 alineatul (1) CO după expirarea Tratatului CECO. Comisia s‑a întemeiat pe articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 pentru a constata încălcarea. În plus, pentru a aplica amenda în privința întreprinderilor în cauză, aceasta s‑a întemeiat pe articolul 23 alineatul (2) din acest regulament. Cu toate acestea, în fiecare dintre aceste două cauze, Comisia a calculat valoarea amenzii în cauză nu prin raportare la metoda de calcul prevăzută în această din urmă dispoziție, ci la metoda stabilită la articolul 65 alineatul (5) CO, și aceasta în aplicarea principiului lex mitior( ).

110. În măsura în care această combinație a fost utilizată de Comisie în aceleași condiții în cele două cauze și în măsura în care Tribunalul a procedat la o examinare a legalității în esență identică, vom adopta același raționament propus în concluziile prezentate în cauza ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, citată anterior.

111. Comisia a adoptat combinația menționată în măsura în care nu există nicio dispoziție tranzitorie care să îi permită să constate și să sancționeze o încălcare a articolului 65 alineatul (1) CO după expirarea Tratatului CECO. În consecință, dacă aceasta nu reușește să adopte o decizie înainte de expirarea tratatului menționat, ca urmare a descoperirii tardive a acțiunilor anticoncurențiale sau, cum este cazul în speță, a anulării unei decizii inițiale, niciun text nu îi permite să asigure respectarea drepturilor și a obligațiilor care decurg din dispoziția menționată.

112. În continuare, niciunul dintre cele două regulamente de aplicare a normelor comunitare de concurență nu vizează situațiile apărute sub imperiul Tratatului CECO, indiferent dacă este vorba despre Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962( ) sau despre Regulamentul nr. 1/2003. Numai Comunicarea Comisiei privind anumite aspecte referitoare la instrumentarea cauzelor de concurență, rezultate din expirarea Tratatului CECO( ), se referă la această situație. Astfel, punctul 31 din comunicarea menționată prevede următoarele:

„În cazul în care, în cadrul aplicării normelor comunitare de concurență la acorduri, Comisia constată o încălcare într‑un domeniu ce intră în domeniul de aplicare al Tratatului CECO, dreptul material aplicabil este, indiferent de data aplicării, cel în vigoare la data producerii faptelor constitutive ale încălcării. În orice caz, pe plan procedural, dreptul aplicabil ulterior expirării Tratatului CECO va fi dreptul CE […]”

113. Ca urmare a acestei lacune, Comisia a adoptat o primă soluție, respinsă de Tribunal în Hotărârile din 25 octombrie 2007, SP/Comisia( ), Riva Acciaio/Comisia (T‑45/03), Feralpi Siderurgica/Comisia (T‑77/03) și Ferriere Nord/Comisia (T‑94/03). În fiecare dintre aceste cauze, Comisia și‑a întemeiat competența exclusiv pe dispozițiile Tratatului CECO, și aceasta în pofida expirării acestuia din urmă. Astfel, în decizia adoptată la 17 decembrie 2002 cu privire la Ferriere Nord SpA, pentru a constata o încălcare a articolului 65 alineatul (1) CO, Comisia s‑a întemeiat pe articolul 65 alineatul (4) CO și, pentru a aplica o amendă întreprinderii, pe articolul 65 alineatul (5) CO.

114. Tribunalul a anulat toate aceste decizii pentru lipsă de competență. În special, acesta a amintit că, potrivit jurisprudenței Curții( ), dispoziția care constituie temeiul juridic al actului și care împuternicește instituția comunitară să adopte actul în cauză trebuie să fie în vigoare la momentul adoptării acestuia.

115. Comisia nu a formulat recurs în niciuna dintre cauzele menționate anterior.

116. Prin urmare, în prezenta cauză, concomitent cu cauza ThyssenKrupp Nirosta/Comisia, citată anterior, Comisia prezintă o soluție nouă, întemeindu-și decizia pe o combinație între dreptul material derivat din Tratatul CECO și dreptul procesual derivat din Tratatul CE, în vigoare la momentul adoptării deciziei în litigiu.

117. În hotărârea atacată, Tribunalul a confirmat legalitatea acestei combinații, care se întemeiază pe o interpretare teleologică a normelor stabilite de legiuitorul Uniunii. Pentru a recunoaște Comisiei puterea de a adopta o astfel de decizie, Tribunalul și‑a construit raționamentul în trei etape, la fel ca în Hotărârea ThyssenKrupp Stainless/Comisia, citată anterior. Mai întâi, la punctele 57 și 58 din hotărârea atacată, acesta a amintit natura și domeniul de aplicare al Tratatului CECO în cadrul ordinii juridice a Uniunii. În continuare, la punctele 59-64 din hotărârea respectivă, Tribunalul s‑a întemeiat pe coerența și pe identitatea obiectivelor urmărite de cele două tratate, procedând la aplicarea normelor de interpretare stabilite de Curte. În sfârșit, la punctele 65-68 din hotărârea menționată, Tribunalul a verificat dacă Comisia acționase cu respectarea principiului legalității și, în special, a principiilor care guvernează aplicarea legii în timp.

118. În prezentele concluzii, vom susține, asemenea Tribunalului, valabilitatea acestui temei juridic și vom relua în acest sens liniile raționamentului acestuia.

119. În ordinea juridică a Uniunii, Tratatul CECO reprezenta un regim specific sectoarelor siderurgic și carbonifer, care deroga de la normele de aplicare generală cuprinse în Tratatul CE. Raportul dintre aceste două tratate a fost reglementat la articolul 305 CE. Această dispoziție avea ca efect excluderea aplicării Tratatului CE și a dreptului derivat din acesta în privința mărfurilor din sectoarele siderurgic și carbonifer atunci când problemele invocate făceau obiectul unei reglementări specifice, cuprinsă în Tratatul CECO( ).

120. Cu toate acestea, în lipsa unor dispoziții specifice, Tratatul CE și dispozițiile adoptate pentru punerea în aplicare a acestuia se aplicau produselor care aparțineau acestei comunități sectoriale( ) și, ca urmare a dispariției acesteia la 23 iulie 2002, domeniul de aplicare generală al Tratatului CE s‑a extins la sectoarele inițial reglementate de Tratatul CECO.

121. Această succesiune a cadrului juridic instituit de Tratatul CE după cel instituit de Tratatul CECO s‑a înscris în contextul unei unități „funcționale” între cele două comunități( ). Curtea a recunoscut de mult timp existența unei ordini juridice unice( ). Aceasta a admis de asemenea existența unei ordini juridice continue, în care, în caz de modificare a legislației, este necesar să se asigure continuitatea structurilor juridice, în afară de cazul în care legiuitorul prevede contrariul( ).

122. Hotărârile Busseni( ) și Lucchini, citate anterior, ilustrează modul în care Curtea concepe această unitate funcțională între cele două tratate. Aceste două cauze priveau competența Curții de a statua în cadrul unei trimiteri preliminare privind interpretarea normelor Tratatului CECO.

123. Prima cauză viza situația în care această competență nu era prevăzută în mod expres la articolul 41 CO, spre deosebire de textul articolului 234 CE. Pentru a completa această lacună, Curtea a depășit diferențele textuale dintre cele două dispoziții și s‑a întemeiat pe obiectivele comune urmărite de acestea, precum și pe finalitatea și pe coerența tratatelor. Astfel, aceasta a arătat că „ar fi […] contrar [acestei] finalități și [acestei] coerențe […] ca, atunci când sunt în cauză norme derivate din Tratatele [CE] și CEEA, stabilirea sensului și a domeniului de aplicare al acestora să fie în ultimă instanță de competența Curții [...], în timp ce, atunci când normele în cauză decurg din Tratatul CECO, această competență ar rămâne în responsabilitatea exclusivă a diferitelor instanțe naționale, ale căror interpretări ar putea fi diferite, și [...] nu ar fi recunoscută competența Curții în asigurarea unei interpretări uniforme a acestor norme[( )]”( ).

124. În continuare, Curtea a aplicat acest raționament în cauza Lucchini, citată anterior. Aceasta viza situația în care, ca urmare a expirării Tratatului CECO, Curtea și‑a pierdut competența de a se pronunța cu privire la întrebări preliminare referitoare la interpretarea și la aplicarea tratatului menționat. Curtea, recunoscând că articolul 41 CO nu mai era efectiv aplicabil, a considerat că ar fi nu numai contrar finalității și coerenței tratatelor, ci și incompatibil cu continuitatea ordinii juridice comunitare să nu fie recunoscută competența Curții în asigurarea unei interpretări uniforme a normelor care decurg din Tratatul CECO și care continuă să producă efecte chiar după expirarea sa( ).

125. În temeiul acestei jurisprudențe, Tribunalul a recunoscut Comisiei, în opinia noastră, competența în litigiu. Dincolo de diferențele textuale dintre articolul 65 alineatul (1) CO și articolul 81 CE, Tribunalul a subliniat că aceste două dispoziții sunt interpretate în același fel de instanța Uniunii și urmăresc obiective identice( ).

126. Astfel, modul de redactare a articolului 65 alineatul (1) CO și a articolului 81 alineatul (1) CE este suficient pentru a stabili că statele membre au intenționat să adopte aceleași norme și același domeniu de intervenție a Comunităților. Chiar dacă sunt redactate diferit, aceste două dispoziții exprimă aceleași necesități, de instituire a unei piețe comune, în cadrul căreia se exercită o concurență loială și eficace, și, respectiv, de stabilire în acest scop a unei interziceri a acordurilor care au ca obiect sau ca efect denaturarea concurenței. După cum a arătat Tribunalul, investigarea unei concurențe nedenaturate în sectoarele siderurgic și carbonifer nu a fost, prin urmare, întreruptă de expirarea Tratatului CECO, ci a continuat pur și simplu în cadrul Tratatului CE. În plus, articolul 65 alineatul (1) CO și articolul 81 alineatul (1) CE protejează aceleași interese juridice. La nivelul mijloacelor de acțiune, aceste două dispoziții se întemeiază pe premise similare( ) și punerea lor în aplicare este de competența aceleiași autorități, respectiv Comisia.

127. În aceste împrejurări și cu condiția respectării principiilor care guvernează aplicarea legii în timp, considerăm că Tribunalul putea concluziona în mod întemeiat că continuitatea ordinii juridice comunitare și a obiectivelor care îi guvernează funcționarea impuneau ca, în calitate de succesoare a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului, Comunitatea Europeană să asigure, în privința situațiilor născute sub imperiul Tratatului CECO, respectarea drepturilor și a obligațiilor care se impuneau cu acest titlu atât statelor membre, cât și particularilor( ). Prin urmare, considerăm că a admite faptul că, în urma expirării Tratatului CECO, Comunitatea ar fi lipsită de această calitate ar fi contrar finalității și coerenței tratatelor, urmărite de legiuitorul Uniunii, și incompatibilă cu continuitatea ordinii juridice comunitare recunoscută de Curte.

128. În mod evident, această interpretare nu poate fi înțeleasă decât în sensul în care Comunitatea, reprezentată în speță de Comisie, acționează cu respectarea principiilor generale care guvernează aplicarea legii în timp( ). Aceste principii, menționate de Tribunal la punctul 65 din hotărârea atacată, sunt prezentate în continuare.

129. În ceea ce privește normele de procedură, se presupune că acestea se aplică tuturor litigiilor pendinte în momentul în care intră în vigoare. Cu alte cuvinte, Comisia trebuie să investigheze încălcarea săvârșită sub imperiul Tratatului CECO în formele și potrivit procedurii prevăzute de dispozițiile în vigoare la data adoptării deciziei, respectiv cele prevăzute în cadrul Regulamentului nr. 1/2003.

130. În schimb, situația este diferită în cazul normelor de fond. Acestea nu sunt retroactive, cu excepția unei prevederi contrare a legiuitorului Uniunii( ). Această normă permite garantarea securității juridice a persoanelor, care trebuie pur și simplu să poată cunoaște limitele libertății lor individuale fără a fi, prin urmare, surprinse în previziunile lor de o lege retroactivă.

131. O astfel de regulă decurge din principiul legalității infracțiunilor și pedepselor prevăzut la articolul 49 alineatul (1) din Cartă, precum și la articolul 7 alineatul (1) din CEDO.

132. Articolul 49 alineatul (1) din Cartă prevede următoarele:

„Nimeni nu poate fi condamnat pentru o acțiune sau o omisiune care, în momentul săvârșirii, nu constituia infracțiune potrivit dreptului intern sau dreptului internațional. De asemenea, nu se poate aplica o pedeapsă mai mare decât cea aplicabilă la momentul săvârșirii infracțiunii. În cazul în care, ulterior săvârșirii infracțiunii, legea prevede o pedeapsă mai ușoară, se aplică aceasta din urmă.”

133. Considerăm că analiza efectuată de Tribunal la punctul 68 din hotărârea atacată corespunde pe deplin acestui principiu. Astfel, articolul 65 alineatul (1) CO, care definește încălcarea, constituia norma de fond aplicabilă și efectiv aplicată de Comisie. Decizia în litigiu privea tocmai o situație juridică stabilită în mod definitiv înainte de expirarea Tratatului CECO, întrucât aceasta s‑a desfășurat între 1 iulie 1988 și 16 ianuarie 1991. În plus, având în vedere natura sa de lex specialis, Tratatul CECO și normele adoptate pentru punerea în aplicare a acestuia erau astfel singurele aplicabile acestui tip de situații, stabilite înainte de expirarea tratatului. În sfârșit, după cum a indicat Tribunalul, legiuitorul Uniunii nu prevăzuse în niciun caz vreo aplicare retroactivă a articolului 81 CE după expirarea Tratatului CECO.

134. Astfel, prin adoptarea deciziei în litigiu, Comisia a sancționat tocmai o acțiune care, la momentul la care a fost săvârșită, constituia o încălcare. Întrucât încălcarea în cauză a fost săvârșită între 1 iulie 1988 și 16 ianuarie 1991, aceasta era definită cu claritate și cu precizie la articolul 65 alineatul (1) CO. În plus, încălcarea menționată era susceptibilă de o sancțiune definită în mod clar la articolul 65 alineatul (5) CO. Prin urmare, întreprinderile erau pe deplin informate despre consecințele acțiunilor lor, atât în cadrul primei proceduri, care a condus la adoptarea deciziei inițiale, cât și în cadrul prezentei proceduri.

135. În ceea ce privește normele de procedură, în prezent cunoaștem faptul că, în cadrul punerii în aplicare a articolului 81 CE, dispozițiile care permit Comisiei să adopte o decizie de sancționare și să sancționeze întreprinderile care au săvârșit o încălcare a articolului 81 CE sunt, de la intrarea în vigoare, la 1 mai 2004, a Regulamentului nr. 1/2003, articolul 7 alineatul (1) și, respectiv, articolul 23 alineatul (2) din acest regulament. Prin urmare, considerând că aceste dispoziții constituie norme de procedură, Tribunalul a aprobat punerea imediată în aplicare a acestora.

136. Cu privire la acest ultim aspect, ne distanțăm de analiza Tribunalului. Astfel, articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 nu se limitează la a împuternici Comisia să aplice o amendă. Acesta stabilește de asemenea cuantumul amenzii. În aceste condiții, considerăm că dispoziția respectivă constituie o normă de drept material.

137. Cu toate acestea, astfel cum rezultă cu claritate din cuprinsul punctului 475 din motivele deciziei atacate, Comisia s‑a întemeiat pe dispoziția menționată pentru a dispune de puterea de a sancționa grupul ARBED. În ceea ce privește cuantumul amenzii, Comisia l‑a calculat potrivit articolului 65 alineatul (5) CO, în temeiul principiului lex mitior prevăzut la articolul 49 alineatul (1) din Cartă, astfel încât grupul ARBED să beneficieze de sancțiunea cea mai ușoară.

138. Prin urmare, având în vedere cele de mai sus, apreciem că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că, într‑o situație precum cea în cauză, Comisia putea să se întemeieze pe articolul 7 alineatul (1) și pe articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 pentru a constata și a sancționa înțelegerile realizate în sectorul care intră în domeniul de aplicare al Tratatului CECO.

139. Cu toate acestea, trebuie menționat că, contrar celor arătate de Tribunal la punctul 64 din hotărârea atacată, Comisia era în măsură să acționeze astfel nu după 23 iulie 2002, dată la care a expirat Tratatul CECO, ci începând de la 1 mai 2004, dată la care a intrat în vigoare Regulamentul nr. 1/2003.

140. Această eroare, săvârșită de asemenea în Hotărârea ThyssenKrupp Stainless/Comisia, citată anterior, nu determină totuși nicio consecință în ceea ce privește soluționarea litigiului.

141. Având în vedere toate aceste considerații, propunem Curții să respingă primele două aspecte ale primului motiv ca nefondate.

b) Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o nemotivare a hotărârii atacate

142. Obligația de a motiva hotărârile rezultă din articolul 36 din Statutul Curții de Justiție, aplicabil Tribunalului în temeiul articolului 53 primul paragraf din statutul în cauză și în temeiul articolului 81 din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

143. Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea unei hotărâri trebuie să evidențieze în mod clar și neechivoc raționamentul Tribunalului, astfel încât să se permită persoanelor interesate să ia cunoștință de motivele deciziei luate, iar Curții, să își exercite controlul jurisdicțional( ). În ceea ce privește o acțiune întemeiată pe articolul 230 CE, cerința motivării implică în mod evident ca Tribunalul să analizeze motivele de anulare invocate de reclamantă și să expună rațiunile care au condus la respingerea motivului sau la anularea actului atacat.

144. Cu toate acestea, în Hotărârea Connolly/Comisia( ), Curtea a limitat această obligație de a răspunde motivelor invocate. Curtea a considerat că motivarea unei hotărâri trebuie apreciată în funcție de împrejurările speței( ) și că nu se poate impune ca Tribunalul să răspundă „în detaliu la fiecare argument invocat de către reclamant, în special dacă nu avea un caracter suficient de clar și de precis și nu se întemeia pe elemente de probă detaliate”( ).

145. Având în vedere aceste elemente, apreciem că Tribunalul a răspuns la un standard juridic corespunzător argumentelor invocate de grupul ARBED. Acesta a explicat în mod corect motivele pentru care a considerat că abordarea Comisiei trebuia să fie validată. Acest lucru a permis nu numai grupului ARBED să critice aspecte specifice ale analizei Tribunalului, dar și Curții să își exercite controlul jurisdicțional, după cum reiese din cele prezentate anterior.

146. În acest context, considerăm că motivarea Tribunalului prezentată la punctele 56-69 din hotărârea atacată nu poate face obiectul niciunei critici și propunem Curții să respingă al treilea aspect al primului motiv ca fiind nefondat.

c) Concluzia

147. Având în vedere toate aceste elemente, considerăm că primul motiv întemeiat pe lipsa de temei juridic a deciziei în litigiu, invocat în cadrul recursului introdus de ARBED (C‑201/09 P), precum și în cadrul recursului incident introdus de TradeARBED și de ProfilARBED (C‑216/09 P) nu este fondat și trebuie respins.

B – Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe nerespectarea de către Tribunal a normelor care reglementează imputabilitatea practicilor anticoncurențiale în cadrul unui grup de societăți

148. Prin intermediul celui de al doilea motiv, ARBED și ProfilARBED se opun să fie considerate responsabile pentru încălcarea săvârșită de filiala TradeARBED.

149. Acest motiv este compus din trei aspecte întemeiate, în primul rând, pe o încălcare a principiului autonomiei juridice a persoanei juridice, a principiului libertății de a desfășura o activitate comercială și a principiului răspunderii personale, în al doilea rând, pe o aplicare eronată a jurisprudenței cu privire la condițiile în care încălcarea săvârșită de o filială poate fi atribuită societății‑mamă a acesteia și, în al treilea rând, pe erori de drept săvârșite în constatarea exercitării efective a unei influențe decisive a ARBED asupra TradeARBED.

150. Argumentele invocate în cadrul motivului menționat, deși sunt aproape identice, în funcție de unul sau altul dintre recursuri, urmăresc scopuri diferite în ceea ce privește ARBED și ProfilARBED. Prin urmare, va trebui să se distingă între situațiile acestor întreprinderi în cadrul examinării acestor argumente.

1. Principalele argumente ale părților

a) Cu privire la excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie în cauza C‑201/09 P

151. În înscrisurile sale, Comisia susține că al doilea motiv, în măsura în care este invocat de ARBED, este inadmisibil. Astfel, ARBED ar viza contestarea imputabilității încălcării ProfilARBED, întrucât aceasta din urmă nu ar fi parte la procedura în cauza C‑201/09 P.

152. În orice caz, Comisia susține că acest motiv este inoperant. Astfel, ARBED s‑ar mulțumi să conteste aplicarea în această cauză a prezumției de control efectiv evidențiată de jurisprudență. Aceasta nu ar critica punctele 96-98 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a constatat că Comisia a dovedit exercitarea efectivă a influenței decisive a societății‑mamă asupra filialei prin alte elemente.

b) Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o încălcare a principiului autonomiei juridice a persoanei juridice, a principiului libertății de a desfășura o activitate comercială și a principiului răspunderii personale

153. În susținerea primului aspect al celui de al doilea motiv, grupul ARBED invocă trei obiecțiuni.

154. Prin intermediul primei obiecțiuni, grupul ARBED susține că Tribunalul a procedat, în prezenta cauză, la o aplicare eronată a noțiunii de întreprindere dezvoltată în dreptul concurenței. Deși, potrivit acestei noțiuni, întreprinderi distincte din punct de vedere juridic ar putea constitui una și aceeași unitate economică, Comisia ar fi utilizat noțiunea în cauză numai pentru a exclude aplicarea articolului 81 CE la acordurile intra‑grupuri și aplicarea regimului concentrărilor la achizițiile intra‑grupuri.

155. Prin intermediul celei de a doua obiecțiuni, grupul ARBED arată că, atribuind ARBED și ProfilARBED răspunderea pentru încălcarea săvârșită de TradeARBED, Tribunalul a încălcat principiul autonomiei juridice a persoanei juridice și, în special, a filialei unui grup de societăți. Potrivit acestui principiu, o filială, în măsura în care ar constitui o persoană juridică distinctă, ar dispune de capacitate juridică deplină și ar trebui, în consecință, să fie răspunzătoare pentru actele sale, chiar dacă aceasta este controlată integral de societatea‑mamă. Principiul în cauză ar constitui una dintre pietrele de temelie ale dreptului societăților comerciale.

156. În mod similar, grupul ARBED a susținut, în cadrul ședinței, că Tribunalul ar fi încălcat principiul libertății de a desfășura o activitate comercială prevăzut la articolul 16 din Cartă( ) prin atribuirea unui întreg grup de societăți a unor acte săvârșite de o singură societate din grupul în cauză. Tribunalul nu ar ține cont de dreptul oricărei persoane de a desfășura o activitate economică în cadrul unei entități juridice cu personalitate juridică proprie și a cărei răspundere este limitată la actele propriu‑zise săvârșite de societatea respectivă.

157. Astfel, Tribunalul ar fi încălcat, de asemenea, principiul caracterului personal al pedepselor.

158. Prin intermediul celei de a treia obiecțiuni, ARBED și ProfilARBED critică analiza Tribunalului care tinde să le atribuie în mod simultan încălcarea săvârșită de o a treia întreprindere din cadrul grupului, respectiv TradeARBED. Astfel, acest raționament ar introduce o diferență de tratament nejustificată în detrimentul ProfilARBED, întrucât, spre deosebire de societatea‑mamă, aceasta nu ar avea posibilitatea de a răsturna prezumția potrivit căreia exercită o influență decisivă. Potrivit ARBED și ProfilARBED, această inconsecvență ar echivala cu o nemotivare.

159. Comisia contestă aceste argumente. Mai întâi, aceasta amintește ce anume cuprinde, în dreptul concurenței, noțiunea de întreprindere, iar în continuare prezintă pe larg jurisprudența cu privire la imputabilitatea practicilor anticoncurențiale în cadrul unui grup de societăți( ).

160. În plus, Comisia arată că principiul autonomiei juridice a persoanei juridice, a cărei existență aceasta nu o identifică în jurisprudența comunitară, cunoaște numeroase excepții (de exemplu, cazul succesiunilor economice între întreprinderi). Comisia arată totuși că principiul poate fi necesar pentru stabilirea destinatarului unei decizii de sancționare sau a persoanei juridice care trebuie să răspundă pentru încălcare.

c) Cu privire la al doilea aspect întemeiat pe o aplicare eronată a jurisprudenței privind condițiile în care încălcarea săvârșită de o filială poate fi atribuită societății‑mamă a acesteia

161. În susținerea celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, grupul ARBED critică raționamentul Tribunalului, prezentat la punctele 89 și 90 din hotărârea atacată, potrivit căruia se presupune că o societate‑mamă care deține 100 % din capitalul filialei sale exercită o influență decisivă asupra comportamentului acesteia din urmă și trebuie, prin urmare, să răspundă pentru comportamentul anticoncurențial pe care aceasta l‑ar putea adopta. Grupul ARBED invocă, în această privință, două obiecțiuni.

162. Prin intermediul primei obiecțiuni, acesta consideră că Tribunalul a încălcat „principiile generale de drept”. Grupul ARBED se referă, mai întâi, la principiul autonomiei persoanei juridice invocat în cadrul primului aspect. În continuare, acesta se referă la principiul individualizării pedepselor, invocând Hotărârea din 4 iulie 2006, Hoek Loos/Comisia( ). În această hotărâre, Tribunalul ar fi statuat că respectarea acestui principiu impune să se demonstreze de către Comisie că pot fi adresate critici specifice fiecăreia dintre întreprinderile destinatare ale comunicării privind obiecțiunile( ).

163. Prin intermediul celei de a doua obiecțiuni, grupul ARBED susține că hotărârile la care se referă Tribunalul nu permit susținerea concluziei acestuia.

164. Pe de o parte, Hotărârea din 25 octombrie 1983, AEG‑Telefunken/Comisia( ), nu ar fi relevantă, întrucât, în cauza respectivă, Curtea trebuia să se pronunțe nu asupra posibilității de a imputa unei societăți‑mamă o încălcare săvârșită de filiala sa, ci asupra dovezii participării societății‑mamă la o încălcare. În plus, în cauza menționată, filiala și societatea‑mamă dispuneau de aceleași organe statutare, spre deosebire de situația din prezenta cauză.

165. Pe de altă parte, în Hotărârea din 16 noiembrie 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia( ), Curtea nu ar fi confirmat niciodată că un control integral al unei societăți era suficient pentru a considera societatea‑mamă ca fiind răspunzătoare pentru comportamentul filialei sale. Spre deosebire de prezenta cauză, societatea‑mamă acceptase, în cursul procedurii administrative, să își asume răspunderea pentru comportamentul filialei sale. În plus, în decizia Comisiei care a determinat pronunțarea acestei hotărâri, Comisia adoptase o abordare constând în adresarea deciziei societății‑mamă, întrucât existau dovezi clare de participare a societății‑mamă respective la încălcare.

166. Comisia contestă, între altele, interpretarea reținută de grupul ARBED pentru cele două hotărâri menționate anterior.

d) Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe erori de drept săvârșite în constatarea exercitării efective a unei influențe decisive a ARBED asupra TradeARBED

167. Grupul ARBED critică punctul 96 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a arătat că probele furnizate de Comisie confirmau „nu participarea materială efectivă a ARBED la încălcările în cauză, ci influența determinantă a acesteia asupra comportamentului TradeARBED și utilizarea efectivă a acestei puteri”.

168. În primul rând, grupul ARBED consideră că Tribunalul a reținut în mod eronat existența unei prezumții de participare în mod expres înlăturată de Comisie. Acesta ar fi substituit astfel, în afara competenței sale, aprecierea Comisiei cu propria sa apreciere și ar fi încălcat principiul autorității de lucru judecat a deciziei inițiale și a deciziei în litigiu. Astfel, în deciziile menționate, Comisia ar fi recunoscut că această influență nu a fost utilizată astfel încât să se poată considera că ARBED a participat la încălcare. În consecință, oricare ar fi fost influența decisivă exercitată de ARBED asupra filialei sale, această exercitare nu includea nicio instrucțiune cu privire la încălcarea normelor de concurență.

169. În al doilea rând, grupul ARBED reamintește că, potrivit Hotărârilor AEG‑Telefunken/Comisia și Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citate anterior, răspunderea societăților‑mamă se întemeiază pe participarea efectivă a acestora la încălcare.

170. Comisia contestă aceste argumente.

2. Aprecierea noastră cu privire la al doilea motiv în măsura în care este invocat de ARBED (C‑201/09 P)

171. În ceea ce privește ARBED, problema este dacă, în calitate de societate‑mamă a TradeARBED, aceasta putea fi în mod legitim considerată răspunzătoare pentru actele acesteia din urmă. Astfel, în hotărârea atacată, după ce a constatat că ARBED deținea integral capitalul TradeARBED, Tribunalul a presupus că societatea‑mamă exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale, astfel încât ambele puteau fi considerate ca reprezentând o singură întreprindere în sensul articolului 65 alineatul (1) CO și puteau fi, prin urmare, considerate răspunzătoare în solidar pentru comportamentul care le‑a fost atribuit, actele săvârșite de TradeARBED fiind astfel imputabile întreprinderii ARBED( ).

a) Cu privire la admisibilitatea celui de al doilea motiv

172. După cum subliniază Comisia, acest motiv trebuie respins ca fiind inadmisibil în măsura în care se referă la ProfilARBED, aceasta nefiind parte la procedura în cauza C‑201/09 P. Or, în opinia noastră, această inadmisibilitate este limitată la a treia obiecțiune a primului aspect al celui de al doilea motiv, în care ARBED invocă o diferență de tratament nejustificată în privința ProfilARBED.

173. Având în vedere aceste elemente, propunem Curții să considere a treia obiecțiune a primului aspect al celui de al doilea motiv ca fiind inadmisibilă.

b) Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o încălcare a principiului autonomiei juridice a persoanei juridice, a principiului libertății de a desfășura o activitate comercială și a principiului răspunderii personale

i) Cu privire la prima obiecțiune, întemeiată pe o aplicare eronată a noțiunii de întreprindere

174. Această obiecțiune privește raționamentul adoptat de Tribunal la punctele 87 și 88 din hotărârea atacată:

„87 În această privință, trebuie amintit mai întâi că noțiunea de întreprindere în sensul articolului 81 CE include entități economice care constau, fiecare, într‑o organizare unitară de elemente personale, materiale și imateriale, ce urmărește în mod durabil un scop economic determinat, organizare care poate contribui la săvârșirea unei încălcări vizate de această dispoziție […]

88 În consecință, între societatea‑mamă și filiala acesteia nu este o relație de instigare referitoare la încălcare, nici, cu atât mai mult, o implicare a primeia în încălcarea menționată, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul menționat mai sus este cel care împuternicește Comisia să adreseze decizia prin care aplică amenzi societății‑mamă a unui grup de societăți. Astfel, dreptul comunitar al concurenței recunoaște că diferitele societăți care aparțin aceluiași grup constituie o entitate economică, așadar, o întreprindere în sensul articolelor 81 CE și 82 CE, dacă societățile vizate nu își stabilesc în mod autonom comportamentul pe piață […]”

175. Noțiunea de întreprindere în dreptul concurenței este o noțiune autonomă de drept al Uniunii. Această noțiune este înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică din perspectiva obiectului acordului în cauză, chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice. Această caracterizare este, prin urmare, independentă de modul de organizare, de modul de finanțare sau chiar de forma juridică a unității respective și existența acesteia poate fi dedusă dintr‑o serie de elemente care concordă( ).

176. Astfel, în cadrul unui grup de societăți, este stabilit că separarea formală care rezultă din personalitatea juridică distinctă a unei societăți‑mamă și a filialelor acesteia nu este decisivă. Criteriul decisiv este existența unei unități de comportament a acestor societăți pe piață( ).

177. Prin urmare, la punctele 87 și 88 din hotărârea atacată, Tribunalul a reținut o definiție a noțiunii de întreprindere, care nu este diferită de cea rezultată dintr‑o jurisprudență constantă și abundentă, pe care ARBED pare (în mod deliberat) să o omită în cadrul primei sale obiecțiuni.

178. Această interpretare a noțiunii de întreprindere are drept consecință excluderea aplicării articolului 101 alineatul (1) TFUE la acordurile încheiate între o filială și societatea‑mamă a acesteia, întrucât nu este vorba despre un acord „între întreprinderi”( ). Cu toate acestea, contrar celor afirmate de ARBED în susținerea primei obiecțiuni, aceasta nu este singura consecință. Interpretarea se poate face, de asemenea, în celălalt sens. Astfel, se admite de mult timp, de la Hotărârea din 21 februarie 1973, Europemballage și Continental Can/Comisia( ), că comportamentul unei filiale poate fi atribuit societății‑mamă atunci când filiala respectivă nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, ținând cont între altele de legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc aceste două entități juridice( ). În aceste împrejurări, Curtea consideră că societatea‑mamă și filiala acesteia fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere( ).

179. Prin urmare, considerăm că prima obiecțiune, întemeiată pe o aplicare eronată a noțiunii de întreprindere în dreptul concurenței, nu este întemeiată.

ii) Cu privire la a doua obiecțiune, întemeiată în esență pe încălcarea principiului răspunderii personale

180. În spatele evocării principiului autonomiei juridice a persoanelor juridice și a principiului de a desfășura o activitate comercială, ARBED apără ideea că TradeARBED, în măsura în care dispune de o personalitate juridică distinctă, trebuia să fie singura răspunzătoare pentru actele sale. Aceasta consideră că, întrucât nu a participat la săvârșirea încălcării, nu ar trebui să fie obligată să răspundă pentru aceasta. Este motivul pentru care ARBED constată o încălcare a principiului caracterului personal al pedepselor și al sancțiunilor. Prin urmare, vom examina această obiecțiune din perspectiva principiului răspunderii personale, începând prin a aminti caracterul și domeniul de aplicare ale acestuia.

181. Principiul răspunderii personale constituie o garanție fundamentală care decurge din dreptul represiv, care limitează exercitarea ius puniendi de către autoritățile publice. În temeiul acestui principiu, o faptă sancționabilă nu poate fi imputată decât autorului acesteia și, în temeiul principiului caracterului personal al pedepselor, o pedeapsă nu poate fi suportată de o altă persoană decât cea vinovată.

182. Curtea a admis aplicabilitatea principiului răspunderii personale în cazul unei încălcări a normelor de concurență, ca urmare a naturii încălcării, precum și a naturii și a gradului de severitate ale sancțiunilor aferente( ). Astfel, atunci când o entitate economică încalcă normele de concurență, în principiu îi revine persoanei fizice sau juridice care exploatează această entitate răspunderea pentru consecințele propriilor acțiuni( ).

183. Cu toate acestea, într‑un domeniu precum cel al concurenței, autoritățile de investigare sunt confruntate cu conduite intrinseci, care se manifestă prin comportamente insidioase și care se înscriu în structuri și în organizații complexe. În cadrul unui grup de societăți, o filială care nu dispune de nicio autonomie pe piață, poate fi doar o „cochilie goală” și poate ascunde identitatea adevăratului instigator al acordurilor anticoncurențiale. În plus, mișcările de restructurări, de cesiuni sau schimbările juridice sau organizaționale ale grupului pot ascunde mișcări de capitaluri de natură să împiedice punerea corectă în aplicare a deciziilor Comisiei( ).

184. Astfel, pentru a asigura punerea eficientă în aplicare a normelor de concurență, Curtea ține cont de realitatea economică a grupurilor de societăți, iar aceasta în două moduri.

185. Astfel, Curtea admite în mod foarte strict ca un act anticoncurențial săvârșit de o societate să fie imputat unei alte societăți. Există două cazuri:

– primul caz este cel al unei societăți‑mamă și al filialei acesteia, ilustrat în prezenta cauză de relațiile care există între ARBED și TradeARBED;

– al doilea caz este cel al unei succesiuni economice între două entități care aparțin aceleiași unități economice, care ar fi reprezentat în prezenta cauză de legătura existentă între ARBED și ProfilARBED( ).

186. A doua obiecțiune se referă la primul caz. Astfel, pentru a examina temeinicia acestuia, este esențial să se verifice în prealabil dacă Tribunalul a respectat condițiile stabilite de jurisprudență pentru a atribui ARBED răspunderea pentru încălcarea săvârșită de filiala sa TradeARBED.

187. Vom proceda la această examinare în cadrul evaluării celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, care se referă în mod expres la acest punct. Vom demonstra în acest sens că Tribunalul a procedat la o aplicare corectă a jurisprudenței Curții.

188. În consecință, vom propune acesteia să constate că, atribuind ARBED răspunderea pentru încălcarea săvârșită de filiala sa TradeARBED, Tribunalul nu a încălcat principiul răspunderii personale. Prin urmare, a doua obiecțiune a primului aspect, întemeiată pe încălcarea acestui principiu, va trebui respinsă ca fiind nefondată.

iii) Concluzia

189. Având în vedere toate aceste elemente, vom propune Curții să respingă primul aspect, întemeiat pe o încălcare a principiului autonomiei juridice a persoanei juridice, a principiului libertății de a desfășura o activitate comercială și a principiului răspunderii personale ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.

c) Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o aplicare eronată a jurisprudenței cu privire la condițiile în care încălcarea săvârșită de o filială poate fi atribuită societății‑mamă a acesteia

190. În susținerea celui de al doilea aspect, ARBED contestă în esență caracterul și sfera de aplicare ale prezumției potrivit căreia o societate‑mamă care deține integral capitalul filialei sale exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului acesteia din urmă și trebuie, prin urmare, să răspundă pentru comportamentul anticoncurențial al filialei sale.

191. În acest sens, ARBED critică raționamentul adoptat de Tribunal la punctele 89-91 din hotărârea atacată:

„89 În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale autoare a unui comportament ilicit, există o prezumție simplă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale (Hotărârea [...] AEG‑Telefunken/Comisia, [citată anterior], punctul 50 […]) și acestea constituie, în consecință, o singură întreprindere în sensul articolului [101 TFUE] […]. Drept urmare, revine societății‑mamă care contestă în fața instanței comunitare o decizie a Comisiei de a‑i aplica o amendă pentru un comportament săvârșit de filiala acesteia sarcina de a răsturna această prezumție, aducând elemente de probă care pot demonstra autonomia acesteia din urmă ([…] Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citată anterior, punctul 29).

90 În această privință, este adevărat, astfel cum susțin reclamantele, că, la punctele 28 și 29 din Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citată anterior, Curtea a prezentat, pe lângă deținerea în proporție de 100 % a capitalului filialei, și alte împrejurări precum necontestarea de societatea‑mamă a influenței exercitate de aceasta asupra politicii comerciale a filialei sale și reprezentarea comună a celor două societăți în cursul procedurii administrative. Totuși, împrejurările menționate nu au fost evidențiate de Curte decât în scopul de a expune ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul pentru a concluziona că acesta nu se bazase doar pe deținerea de societatea‑mamă a întregului capital al filialei. În consecință, faptul că aprecierea Tribunalului în această cauză a fost confirmată de Curte nu ar putea avea drept consecință modificarea principiului consacrat la punctul 50 din Hotărârea AEG‑Telefunken/Comisia, citată anterior […].

91 În aceste condiții, este suficient să se demonstreze de către Comisie că întreg capitalul unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a concluziona că aceasta din urmă exercită o influență determinantă asupra comportamentului filialei pe piață. Drept urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, deși se constată că respectiva societate‑mamă nu a participat direct la acorduri, cu excepția cazului în care această societate dovedește că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață […]”

192. Deși considerăm că întinderea și aplicarea acestei prezumții rămân, în principiu, discutabile, considerăm totuși că analiza adoptată în această privință de Tribunal nu este afectată de nicio eroare de drept.

193. În primul rând, propunem Curții să înlăture, de la bun început, argumentul întemeiat pe o interpretare eronată a Hotărârii AEG‑Telefunken/Comisia, citată anterior. Astfel, după cum susține Comisia, ARBED adoptă o lectură în mod clar incorectă a acestei hotărâri judecătorești. În cauza respectivă, la fel ca în prezenta cauză, societatea‑mamă nu comisese niciun act și se punea problema dacă aceasta putea fi considerată răspunzătoare pentru actele filialelor sale.

194. În al doilea rând, trebuie remarcat că Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, confirmă principiul potrivit căruia Comisia este îndreptățită să impute societății‑mamă comportamentul ilicit al unei filiale în cazul în care se stabilește că prima deține întregul capital al celei de a doua.

195. Acest principiu se întemeiază pe prezumția potrivit căreia o societate‑mamă care deține în proporție de 100 % capitalul filialei sale exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului acesteia din urmă. Astfel, se presupune că filiala nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață și aplică instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă. Societatea‑mamă și filiala sunt astfel considerate ca reprezentând una și aceeași unitate economică și, prin urmare, ca formând o singură „întreprindere” în sensul dreptului concurenței, ceea ce permite Comisiei să adreseze o decizie prin care să se aplice amenzi societății‑mamă, fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.

196. Curtea amintește că este vorba despre o prezumție simplă, societatea‑mamă fiind astfel obligată să furnizeze dovezi suficiente pentru a demonstra că filiala sa a acționat în mod autonom pe piață. În cazul în care prezumția nu este răsturnată, Comisia este astfel în măsură să considere ulterior societatea‑mamă ca fiind răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale.

197. În sfârșit, Curtea confirmă că este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale.

198. Curtea pune astfel capăt diferențelor de interpretare care au condus la pronunțarea Hotărârii Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citată anterior, și pe care ARBED o reia, de altfel, în susținerea obiecțiunii sale. În concluziile prezentate în cauza care a condus la pronunțarea acestei hotărâri, avocatul general Mischo a considerat că simpla deținere a unei participații de 100 % din capital nu era suficientă, în sine, pentru a stabili răspunderea societății‑mamă( ) și, în cauza respectivă, Curtea invocase de fapt alte împrejurări care puteau dovedi exercitarea efectivă a unei influențe decisive, în afară de deținerea integrală a capitalului filialei( ).

199. Astfel, ca urmare a Hotărârii Stora Koppargers Bergslags/Comisia, citată anterior, se pune problema dacă deținerea integrală a capitalului filialei era suficientă pentru a se stabili o prezumție de apartenență la aceeași „întreprindere” sau, dacă era necesar, astfel cum pare să considere ARBED în prezenta cauză, să se furnizeze elemente suplimentare, precum cele invocate în cadrul cauzei care a dus la pronunțarea hotărârii menționate.

200. În Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, Curtea înlătură această incertitudine și statuează că alte împrejurări care pot dovedi exercitarea efectivă a unei influențe decisive „nu au fost evidențiate de Curte decât în scopul de a expune ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul, iar nu pentru a condiționa punerea în aplicare a prezumției […] de prezentarea unor indicii suplimentare referitoare la exercitarea în mod efectiv a unei influențe a societății‑mamă”( ).

201. Curtea confirmă astfel interpretarea reținută de Tribunal în Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, citată anterior, la punctul 90 din hotărârea atacată.

202. Având în vedere aceste elemente, analiza adoptată de Tribunal la punctele 89-91 din hotărârea atacată este, prin urmare, greu de criticat.

203. Aceasta cu atât mai puțin cu cât Tribunalul nu s‑a limitat să aplice prezumția întemeiată pe deținerea de către societatea‑mamă a întregului capital al filialei sale pentru a stabili răspunderea ARBED. La punctele 96-98 din hotărârea atacată, acesta a remarcat, de asemenea, existența unor indicii suplimentare care dovedeau că TradeARBED nu își stabilea în mod autonom comportamentul pe piața comunitară a barelor( ).

204. Suntem pe deplin de acord cu această abordare. Astfel, deși Curtea a soluționat de fapt această problemă la punctul 61 din Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, rămânem totuși convinși că răspunderea societății‑mamă nu poate fi stabilită numai pe baza unei prezumții întemeiate pe deținerea capitalului. Astfel, dacă deținerea integrală a capitalului este suficientă pentru a stabili existența legăturii de grup, nu considerăm că aceasta poate, în sine, să prezume exercitarea efectivă a unei autorități manageriale reprezentând un acord tacit pentru săvârșirea încălcării. În opinia noastră, este necesar să se prezinte de către Comisie alte elemente de probă care să poată demon