CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

PAOLO MENGOZZI

prezentate la 6 noiembrie 2008 ( 1 )

Cauza C-511/06 P

Archer Daniels Midland Co.

împotriva

Comisiei Comunităților Europene

Cuprins

I — Istoricul, procedura și concluziile părților II — Analiză juridică A — Premise B — Cu privire la primul motiv de recurs, referitor la o încălcare a dreptului la apărare în ceea ce privește atribuirea calității de conducător al înțelegerii pentru recurentă 1. Considerațiile Tribunalului 2. Argumentele părților 3. Apreciere C — Cu privire la acțiunea formulată împotriva deciziei în litigiu: aprecierea existenței unei încălcări a dreptului la apărare în ceea ce privește atribuirea calității de conducător al înțelegerii pentru recurentă D — Cu privire la al doilea motiv de recurs, privind încălcarea garanțiilor procedurale ca urmare a utilizării raportului întocmit de FBI ca probă în ceea ce privește rolul de conducător al înțelegerii jucat de recurentă 1. Considerațiile Tribunalului 2. Argumentele părților 3. Apreciere a) Interpretarea hotărârii atacate b) Cu privire la corectitudinea criteriilor de analiză utilizate în hotărârea atacată i) Cu privire la inexistența unei interdicții generale de utilizare de către Comisie a unor probe rezultate dintr-o altă procedură decât cea desfășurată de aceasta ii) Cu privire la încălcarea garanțiilor procedurale specifice — Cu privire la existența unor condiții pentru utilizarea de către Comisie a probelor rezultate dintr-o altă procedură decât cea desfășurată de aceasta: respectarea drepturilor procedurale — Cu privire la criteriile stabilite de Tribunal în ceea ce privește metodele pe care Comisia trebuie să le utilizeze pentru a se asigura de respectarea drepturilor procedurale și de aplicarea acestora în prezenta cauză E — Cu privire la acțiunea formulată împotriva deciziei în litigiu: Comisia putea să utilizeze raportul întocmit de FBI pentru a dovedi rolul de conducător al înțelegerii jucat de ADM? F — Cu privire la motivele (al treilea, al patrulea și al cincilea) de recurs referitoare la declarația scrisă dată de Cerestar G — Cu privire la acțiunea formulată împotriva deciziei în litigiu: Comisia a demonstrat corespunzător cerințelor legale rolul jucat de ADM în cadrul înțelegerii? H — Cu privire la al șaselea motiv de recurs, referitor la nerecunoașterea unei circumstanțe atenuante în ceea ce privește încetarea participării ADM la înțelegere de îndată ce au intervenit autoritățile antitrust americane 1. Considerațiile Tribunalului 2. Argumentele părților 3. Apreciere I — Cu privire la al nouălea motiv de recurs, referitor la impactul real al înțelegerii asupra pieței 1. Considerațiile Tribunalului 2. Argumentele părților 3. Apreciere J — Cu privire la motivele (al șaptelea și al optulea) de recurs referitoare la încălcarea principiului protecției încrederii legitime în ceea ce privește aprecierea privind cooperarea ADM în cadrul procedurii administrative 1. Cu privire la motivul referitor la declarațiile date de agenții Comisiei în cadrul procedurii administrative 2. Cu privire la motivul referitor la încălcarea condițiilor prevăzute în secțiunea B din Comunicarea privind cooperarea K — Cu privire la acțiunea formulată împotriva deciziei în litigiu: recurenta trebuie să fie considerată, în temeiul secțiunii B litera (b) din Comunicarea privind cooperarea, prima întreprindere care a furnizat Comisiei elementele decisive pentru a dovedi existența înțelegerii? L — Stabilirea unui nou cuantum al amenzii aplicate recurentei M — Cu privire la cheltuielile de judecată III — Concluzie

„Recurs — Concurență — Înțelegeri — Piața acidului citric — Stabilirea cuantumului amenzii — Rol de conducător — Dreptul la apărare — Elemente de probă rezultate dintr-o procedură desfășurată într-un stat terț — Definiția pieței relevante — Circumstanțe atenuante”

I — Istoricul, procedura și concluziile părților

1. Prin Decizia 2002/742/CE din 5 decembrie 2001 ( 2 ) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), Comisia Comunităților Europene, după finalizarea unei proceduri dirijate în temeiul Regulamentului nr. 17 al Consiliului din ( 3 ), a stabilit, la articolul 1, că societatea Archer Daniels Midland Co. (denumită în continuare „recurenta” sau „ADM”) și alte întreprinderi încălcaseră articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea la un acord și/sau la o practică concertată continue în sectorul acidului citric.

2. În considerentul (158) al deciziei în litigiu, Comisia a identificat ca elemente care pot fi considerate relevante în prezenta cauză în vederea stabilirii încălcării menționate anterior atribuirea piețelor și a cotelor de piață, înghețarea/restrângerea/închiderea capacităților de producție, acordul concertat pentru creșterile de prețuri, desemnarea unui producător care ar trebui să „conducă” creșterile de prețuri pe fiecare piață națională, distribuirea de liste de prețuri-țintă prezente și viitoare, pentru a coordona creșterile de prețuri, elaborarea și punerea în aplicare a unui sistem de comunicare de date și de control, pentru a garanta aplicarea acordurilor restrictive, împărțirea sau atribuirea clienților și participarea la reuniuni regulate sau menținerea de alte contacte pentru a conveni restrângerile menționate și pentru a le pune în aplicare și/sau pentru a le modifica în funcție de situație.

3. La articolul 3 din decizia în litigiu au fost aplicate amenzi întreprinderilor responsabile de încălcarea constatată. Pentru a calcula cuantumul amenzilor, Comisia a aplicat, deși nu a menționat în mod expres acest lucru, metoda prevăzută de Liniile directoare din 1998 privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și în temeiul articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO ( 4 ) (denumite în continuare „liniile directoare”) și, acolo unde a fost cazul, a aplicat de asemenea Comunicarea din 1996 privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele privind înțelegeri ( 5 ) (denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”), făcând referire în mod expres la aceasta.

4. Cuantumul amenzii aplicate recurentei a fost stabilit la 39,69 milioane de euro.

5. La stabilirea cuantumului amenzilor, Comisia, apreciind gravitatea încălcării, a ținut seama în special de faptul că înțelegerea avusese un impact real asupra pieței acidului citric din SEE. La cuantumul de bază al amenzii calculat pentru ADM, stabilit la 58,8 milioane de euro având în vedere gravitatea și durata încălcării, Comisia a aplicat, în temeiul unei circumstanțe agravante, o majorare cu 35% pentru motivul că ADM, împreună cu o altă întreprindere, jucase un rol de conducător în cadrul înțelegerii. În plus, i s-a refuzat ADM, în favoarea unei alte întreprinderi, societatea Cerestar Bioproducts BV (denumită în continuare „Cerestar”), beneficiul prevăzut în secțiunea B din Comunicarea privind cooperarea, și anume „neaplicarea” sau „reducerea foarte importantă” a cuantumului amenzii care ar fi fost aplicată în lipsa cooperării. Astfel, Comisia a apreciat că prima întreprindere care a furnizat Comisiei elemente decisive pentru a dovedi existența înțelegerii în sensul secțiunii B litera (b) din Comunicarea privind cooperarea era Cerestar, și nu ADM, și că aceasta din urmă, în calitate de conducător al înțelegerii, nu îndeplinea nici condiția prevăzută în secțiunea B litera (e) din aceeași comunicare. Cu toate acestea, în temeiul secțiunii D din această comunicare, Comisia a acceptat o „reducere semnificativă” (de 50%) a cuantumului amenzii aplicate ADM.

6. Prin acțiunea depusă la grefa Tribunalului la 28 februarie 2002, ADM a solicitat, pe de o parte, anularea articolului 1 din decizia în litigiu în măsura în care în acesta se constată că ADM a încălcat articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea la restrângerea capacităților de producție pe piața în cauză și la desemnarea unui producător care trebuia „să conducă” creșterile de prețuri din fiecare segment național al pieței menționate și, pe de altă parte, anularea articolului 3 din aceeași decizie în măsura în care o privește sau, în subsidiar, modificarea acestuia prin anularea sau reducerea amenzii aplicate.

7. În Hotărârea din 27 septembrie 2006 ( 6 ) (denumită în continuare „hotărârea atacată”), Tribunalul a admis cererea recurentei având ca obiect anularea parțială a articolului 1 din decizia în litigiu, dar a respins cererile acesteia privind amenda care i-a fost aplicată la articolul 3 din aceeași decizie, obligând Comisia la suportarea unei zecimi din cheltuielile de judecată efectuate de recurentă și obligând-o pe aceasta din urmă să suporte restul din propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Comisie.

8. Prin actul depus la grefa Curții la 11 decembrie 2006, recurenta a formulat recurs împotriva hotărârii menționate anterior, solicitând Curții anularea acesteia, în măsura în care a respins acțiunea formulată împotriva deciziei în litigiu și, în plus, anularea articolului 3 din aceasta din urmă în măsura în care o privește sau modificarea articolului menționat prin anularea sau prin reducerea amenzii care i-a fost aplicată sau, în subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului pentru a statua în conformitate cu principiile de drept pe care le va stabili Curtea, precum și, în orice caz, obligarea Comisiei la suportarea cheltuielilor de judecată efectuate la cele două instanțe.

9. În memoriul în răspuns, Comisia a solicitat Curții respingerea recursului și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

10. Reprezentanții părților au fost ascultați în ședința din 8 mai 2008.

II — Analiză juridică

A — Premise

11. În susținerea recursului formulat, ADM invocă nouă motive, care privesc, toate, stabilirea cuantumului amenzii ce i-a fost aplicată.

12. În cuprinsul primelor cinci motive, recurenta formulează critici împotriva aprecierilor care au determinat Tribunalul să respingă argumentele pe care le-a invocat împotriva majorării cu 35% a cuantumului de bază al acestei amenzi, majorare aplicată de Comisie în temeiul circumstanței agravante care constă în rolul de conducător pe care l-ar fi jucat ADM în înțelegerea privind acidul citric. Primul dintre aceste motive privește faptul că Tribunalul nu a constatat încălcarea, în cursul procedurii administrative, a dreptului la apărare al recurentei, care ar rezulta din lipsa contestării acestei circumstanțe agravante sau a faptelor aflate în legătură cu aceasta. În schimb, următoarele patru motive vizează, în diverse temeiuri, aprecierile pe care s-a întemeiat Tribunalul pentru a exclude posibilitatea conform căreia considerațiile cuprinse în decizia în litigiu privind atribuirea ADM a rolului de conducător să fie, astfel cum susține recurenta, inapte să justifice această calificare.

13. Ultimele patru motive de recurs privesc lipsa recunoașterii unei circumstanțe atenuante, aprecierea impactului real al înțelegerii asupra pieței și aprecierea cooperării oferite de recurentă Comisiei în cursul procedurii administrative.

14. Precizăm, încă de pe acum, că unele dintre motivele de recurs menționate anterior considerăm că sunt întemeiate, că hotărârea atacată ar trebui, așadar, în opinia noastră, să fie anulată sub anumite aspecte și că apreciem că litigiul este în stare de judecată, astfel încât, în temeiul articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, Curtea poate să soluționeze în mod definitiv litigiul, astfel cum solicită recurenta. Având în vedere numărul motivelor de recurs, pentru simplificarea prezentării, examinarea motivelor de recurs pe care le considerăm întemeiate va fi urmată imediat de examinarea motivelor relevante ale acțiunii introduse în primă instanță, pe care Tribunalul le-a respins în părțile hotărârii atacate care ar trebui anulate.

B — Cu privire la primul motiv de recurs, referitor la o încălcare a dreptului la apărare în ceea ce privește atribuirea calității de conducător al înțelegerii pentru recurentă

1. Considerațiile Tribunalului

15. În fața Tribunalului, recurenta a susținut încălcarea de către Comisie a dreptului său la apărare, având în vedere că acuzația de conducător al înțelegerii nu i-a fost adusă la cunoștință în cursul procedurii administrative și în măsura în care comunicarea privind obiecțiunile nu cuprindea elementele (în special cele referitoare la rolul jucat de unii dintre reprezentanții săi cu ocazia reuniunilor înțelegerii) invocate în sprijinul acestei acuzații în decizia în litigiu. În plus, recurenta a reclamat faptul că nu a putut să se pronunțe, în cursul procedurii menționate, cu privire la utilizarea ca probe, în sprijinul acestei acuzații, a raportului întocmit de Federal Bureau of Investigation (FBI) american privind declarațiile date de un fost reprezentant al ADM în fața agenților FBI la 11 și la 12 octombrie 1996 (denumit în continuare „raportul întocmit de FBI”) și a declarației scrise date de Cerestar din ( 7 ) adresată Comisiei (denumită în continuare „declarația scrisă dată de Cerestar”).

16. Mai întâi, Tribunalul a amintit Hotărârea Curții Musique diffusion française și alții/Comisia ( 8 ), potrivit căreia, din momentul în care Comisia indică în mod expres, în comunicarea privind obiecțiunile, că va examina dacă este necesar să se aplice amenzi întreprinderilor în cauză și enunță principalele elemente de fapt și de drept susceptibile să conducă la aplicarea unei amenzi, cum sunt gravitatea și durata încălcării invocate, precum și împrejurarea că aceasta a fost săvârșită „cu intenție sau din neglijență”, aceasta își îndeplinește obligația de a respecta dreptul întreprinderilor de a fi audiate, furnizându-le astfel elementele necesare pentru a se apăra nu numai împotriva unei constatări a încălcării, ci și împotriva aplicării unei amenzi ( 9 ).

17. În continuare, Tribunalul a respins criticile sus-menționate ale recurentei, considerând că, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia indicase principalele elemente de fapt și de drept susceptibile să fundamenteze amenda pe care Comisia intenționa să o aplice ADM și subliniind că „[r]espectarea dreptului la apărare al întreprinderilor în discuție nu obligă Comisia să indice cu mai mare precizie, în comunicarea privind obiecțiunile, modul în care va utiliza, dacă este cazul, fiecare dintre aceste elemente pentru determinarea nivelului amenzii”. Amintind Hotărârea Michelin/Comisia ( 10 ), Tribunalul a arătat că, în special, „Comisia nu era obligată să indice nici că putea considera întreprinderea ADM conducător al înțelegerii, nici importanța majorării pe care, eventual, ar aplica-o amenzii referitoare la ADM pentru acest motiv”. În ceea ce privește utilizarea, ca mijloace de probă, a raportului întocmit de FBI și a declarației scrise date de Cerestar, Tribunalul a arătat că „aceste înscrisuri [fuseseră] anexate de Comisie la comunicarea privind obiecțiunile și că astfel părțile [fuseseră] în măsură să se exprime cu privire la acest subiect, inclusiv în ceea ce privește utilizarea lor ca mijloace de probă” ( 11 ).

2. Argumentele părților

18. Prin intermediul prezentului motiv de recurs, recurenta critică Tribunalul pentru că a concluzionat, cu încălcarea principiului protecției dreptului la apărare, că, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia nu era obligată să indice întreprinderii că este susceptibilă să fie calificată drept conducătoare a înțelegerii și nici să prezinte faptele pe care s-ar întemeia această calificare. Pe de altă parte, a doua concluzie ar fi insuficient motivată.

19. Potrivit recurentei, rolul de conducător al înțelegerii este unul dintre principalele elemente de fapt care califică gravitatea comportamentului unei întreprinderi care a săvârșit o încălcare și care trebuie să rezulte din comunicarea privind obiecțiunile ( 12 ), de asemenea pentru că majorarea aplicată de Comisie ca urmare a acestei circumstanțe agravante reprezintă, în general, între 30 și 50% din cuantumul amenzii.

20. În plus, faptele pe care se întemeiază calificarea drept conducător al înțelegerii trebuie de asemenea, în opinia recurentei, să figureze în comunicarea privind obiecțiunile sau, cel puțin, trebuie să poată fi deduse în mod rezonabil din înscrisurile anexate la această comunicare ( 13 ). În prezenta cauză, aceste fapte nu ar fi fost menționate în comunicarea privind obiecțiunile și nici nu ar fi fost posibilă deducerea lor din înscrisurile anexate, și aceasta în măsura în care: a) Comisia a indicat în mod expres în comunicarea privind obiecțiunile că, pentru calcularea a cuantumului amenzii, și în special pentru aprecierea rolului jucat de fiecare întreprindere, ar ține seama de fapte precum cele descrise în același act; b) identificarea conducătorului înțelegerii era dificilă din cauza complexității faptelor, astfel cum s-ar fi recunoscut în decizia în litigiu [în considerentul (273)] și în hotărârea atacată (la punctul 300); c) Comisia, indicând întreprinderii ADM, în cursul procedurii administrative, că putea beneficia de secțiunea B din Comunicarea privind cooperarea, a dat de înțeles că nu considera ADM conducător al înțelegerii; d) nu se poate pretinde unei întreprinderi, în lipsa unor avertismente specifice, să examineze și să respingă, prin probe contrare, fiecare fapt ce rezultă din diferitele și voluminoasele înscrisuri anexate la comunicarea privind obiecțiunile, deoarece acest comportament ar determina pentru întreprindere pierderea beneficiului aplicării secțiunii B din Comunicarea privind cooperarea, care presupune, printre altele, o cooperare permanentă și deplină din partea întreprinderii.

21. Comisia susține că criticile recurentei sunt nefondate. Acestea din urmă ar fi întemeiate pe o distincție artificială făcută între rolul de conducător jucat într-o înțelegere și consecințele acestui rol asupra stabilirii cuantumului amenzii. Recurenta ar pierde din vedere faptul că rolul de conducător are efecte asupra acestui cuantum, dar nu și asupra constatării încălcării. În consecință, nu ar fi necesar ca, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia să expună în mod mai detaliat „fapte care sunt, în realitate, o anticipare a nivelului amenzii”. Dimpotrivă, în prezenta cauză, în opinia acesteia, era suficient să arate, astfel cum a procedat de altfel, că, la aprecierea gravității încălcării, ar ține seama de rolul jucat de fiecare dintre întreprinderile în cauză.

22. Comisia arată că raportul întocmit de FBI și declarația scrisă dată de Cerestar figurau printre cele opt înscrisuri anexate la comunicarea privind obiecțiunile.

23. Aceasta adaugă că rolul jucat de recurentă în înțelegere este menționat în partea principală a comunicării privind obiecțiunile (referindu-se, de exemplu, la punctele 63, 71, 84, 85, 93, 94 și 104 din aceasta). În plus, în răspunsul la această comunicare, recurenta ar fi făcut trimitere în mod expres la cele două înscrisuri sus-menționate și s-ar fi pronunțat pe larg cu privire la rolul său în înțelegere, respingând opinia conform căreia rolul său a fost de conducător sau de instigator și, pentru a demonstra acest lucru, întemeindu-se chiar pe raportul întocmit de FBI. Aceasta ar dovedi că recurenta era în măsură să formuleze propria apărare pe baza conținutului acestei comunicări.

3. Apreciere

24. Deși s-ar putea identifica afirmații izolate care să poată fi interpretate în sens contrar ( 14 ), putem estima că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, întreprinderile supuse unei proceduri privind încălcarea normelor de concurență din Tratatul CE dispun de dreptul de a fi audiate de Comisie nu numai cu privire la existența încălcărilor care li se impută, dar și cu privire la aplicarea unei amenzi și la criteriile de stabilire a acesteia.

25. Astfel cum Tribunalul a amintit în hotărârea atacată, Curtea a afirmat că, din momentul în care Comisia indică în mod expres în comunicarea privind obiecțiunile că va examina dacă este necesar să se aplice amenzi întreprinderilor în cauză și enunță principalele elemente de fapt și de drept susceptibile să conducă la aplicarea unei amenzi, cum sunt gravitatea și durata încălcării invocate, precum și împrejurarea că aceasta a fost săvârșită „cu intenție sau din neglijență”, aceasta își îndeplinește obligația de a respecta dreptul întreprinderilor de a fi audiate, având în vedere că, procedând astfel, le furnizează elementele necesare pentru a se apăra nu numai împotriva unei constatări a încălcării, ci și împotriva aplicării unei amenzi ( 15 ).

26. În special în Hotărârea Michelin/Comisia ( 16 ), Curtea pare să se fi îndepărtat în parte de ceea ce a sugerat avocatul general Verloren Van Themaat, pentru care era „evident că [Comisia] nu poate comunica încă din faza procedurii administrative care va fi cuantumul amenzii sau criteriile de stabilire a acesteia, întrucât numai la sfârșitul procedurii administrative poate determina gravitatea culpei sau a neglijenței” ( 17 ). Astfel, în ceea ce privește criteriile de stabilire a amenzii, Curtea a apreciat că trebuia subliniat în această hotărâre că, „în comunicarea privind obiecțiunile […], Comisia indicase în mod expres că intenționa să aplice [întreprinderii în cauză] o amendă al cărei cuantum ar fi stabilit luându-se în considerare durata și gravitatea încălcării pe care o considera gravă”, oferind, așadar, acestei întreprinderi „posibilitatea de a se apăra nu numai împotriva unei constatări a încălcării, ci și împotriva aplicării unei amenzi” ( 18 ).

27. Mai recent, în Hotărârea Showa Denko/Comisia ( 19 ), Curtea a afirmat, în termeni foarte clari, că întreprinderile care fac obiectul unei proceduri pentru încălcarea articolului 81 CE au dreptul de a fi audiate „nu numai cu privire la principiul sancțiunii, ci și cu privire la fiecare dintre elementele pe care [Comisia intenționează] să le ia în considerare la stabilirea amenzilor”.

28. Cu toate acestea, formularea jurisprudențială pe care am amintit-o la punctul 25 de mai sus este mai degrabă generică și nu explică ceea ce trebuie să se înțeleagă prin „principalele elemente de fapt și de drept” care sunt importante pentru amendă și care trebuie să figureze în comunicarea privind obiecțiunile; în special, aceasta nu permite să se cunoască dacă este suficient pentru Comisie să arate în comunicarea privind obiecțiunile că, atunci când decide dacă trebuie să aplice o amendă și în ce cuantum, va ține seama de gravitatea, de durata și de elementul subiectiv al presupusei încălcări sau dacă, dimpotrivă, trebuie să își detalieze aprecierile cu privire la fiecare dintre aceste aspecte.

29. În mod cert, putem exclude posibilitatea ca referirea pe care Comisia o face în abstract la cele trei elemente sus-menționate, și anume gravitatea, durata și elementul subiectiv al presupusei încălcări, să fie suficientă. Astfel cum Tribunalul a avut deja ocazia să arate, „obligația de a da o indicație cu privire la gravitatea și la caracterul intenționat sau din neglijență al încălcării ar fi golită de conținut dacă ar fi suficientă doar o parafrazare a articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 pentru a o îndeplini” ( 20 ). În ceea ce privește durata încălcării, Curtea a precizat deja că aceasta trebuie să figureze în comunicarea privind obiecțiunile ( 21 ).

30. Dimpotrivă, trebuie exclus, în temeiul jurisprudenței, că respectarea dreptului la apărare al întreprinderilor presupune faptul că în comunicarea privind obiecțiunile trebuie să figureze precizări referitoare la modul în care Comisia intenționează să invoce fiecare dintre aceste „elemente de fapt și de drept” pentru stabilirea cuantumului amenzii. Astfel, a da informații cu privire la cuantumul amenzilor înainte ca întreprinderile să fi fost în măsură să își prezinte apărarea în ceea ce privește acuzațiile invocate ar echivala cu anticiparea inadecvată a deciziei Comisiei ( 22 ).

31. Între aceste două ipoteze extreme, fiind subînțeles că din comunicarea privind obiecțiunile trebuie să rezulte atât durata încălcării, cât și faptul că a fost săvârșită cu intenție sau din neglijență, rămâne totuși să se stabilească dacă este suficientă enumerarea de către Comisie, în comunicarea privind obiecțiunile, a criteriilor de stabilire a gravității încălcării pe care intenționează să o urmărească sau dacă trebuie să specifice aprecierile pe care intenționează să le formuleze prin aplicarea acestor criterii. În special, în prezenta cauză era suficient ca, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia să indice, astfel cum a procedat, că va ține seama, printre altele, de rolul jucat de fiecare întreprindere în încălcare pentru a stabili cuantumul amenzii respective (indicarea criteriului) sau, dimpotrivă, trebuia să menționeze deja în acest act că intenționa să califice ADM drept conducător al înțelegerii (apreciere la aplicarea criteriului)?

32. Nu considerăm că jurisprudența Curții oferă indicii pentru soluționarea acestei probleme. Se poate spune același lucru cu privire la Hotărârile Tribunalului HFB și alții/Comisia și LR AF 1998/Comisia, citate de recurentă în sprijinul celei de a doua soluții ( 23 ). Deși este adevărat că, în aceste hotărâri, Tribunalul a evidențiat că, în comunicarea privind obiecțiunile trimisă întreprinderilor se făcea referire, printre alte împrejurări, la rolul activ ( 24 ) sau la rolul de conducător ( 25 ) jucat de acestea din urmă în înțelegerea în cauză, pentru a constata în continuare că, „[p]rocedând astfel, Comisia arăta[se] în comunicarea privind obiecțiunile elementele de fapt și de drept pe care urma să se bazeze pentru calcularea cuantumului amenzii care urma să fie aplicată [reclamantei], astfel încât, în această privință, a fost respectat în mod corespunzător dreptul reclamantelor de a fi audiate” ( 26 ), nu se poate justifica totuși concluzia că Tribunalul a considerat că această referire era necesară pentru respectarea dreptului menționat.

33. Dimpotrivă, trebuie recunoscut că, în Hotărârea Corus UK/Comisia ( 27 ), de asemenea invocată de recurentă, Tribunalul a apreciat, într-adevăr, că îndatoririle Comisiei în ceea ce privește conținutul comunicării privind obiecțiunile erau mai importante, considerând, în esență, drept insuficientă indicarea unui anumit criteriu referitor la gravitate care nu este însoțită de o apreciere provizorie în aplicarea acestui criteriu. După ce a afirmat că „Comisia era obligată, în cadrul comunicării privind obiecțiunile, să facă o scurtă apreciere provizorie privind durata pretinsei încălcării, gravitatea acesteia și problema dacă încălcarea a fost săvârșită, în împrejurările speței, cu intenție sau din neglijență”, Tribunalul a apreciat că, în prezenta cauză, comunicarea privind obiecțiunile era „viciată în măsura în care Comisia nu indica[se] [în aceasta din urmă] calificarea provizorie a gravității încălcării săvârșite”, întrucât omisese să precizeze dacă, în opinia sa, era o încălcare „gravă” sau „foarte gravă” în sensul liniilor directoare ( 28 ). Pe de altă parte, Tribunalul a arătat că acest viciu nu determina anularea deciziei în litigiu, în măsura în care nu se demonstrase că, în lipsa acestuia din urmă, recurenta ar fi prezentat în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile argumente, destinate să minimizeze gravitatea încălcării săvârșite, foarte diferite de cele pe care le-a prezentat efectiv în acest răspuns ( 29 ).

34. În ceea ce ne privește, ne întrebăm dacă nu este mai corect să se adopte o abordare oarecum diferită. În loc să se stabilească, în primul rând și în mod abstract, domeniul de aplicare al îndatoririlor ce revin Comisiei în ceea ce privește conținutul comunicării privind obiecțiunile, pentru a verifica în continuare dacă încălcarea lor a avut un efect real asupra dreptului la apărare, ar fi poate mai adecvat să se deducă domeniul de aplicare al acestor îndatoriri din necesitatea respectării acestui drept.

35. În cazul în care, astfel cum se afirmă adesea în jurisprudență și cum s-a amintit deja la punctul 435 din hotărârea atacată, „în ceea ce privește determinarea cuantumului amenzilor, dreptul la apărare al întreprinderilor în cauză este garantat la Comisie prin posibilitatea de a face observații cu privire la durata, la gravitatea și la previzibilitatea caracterului anticoncurențial al încălcării” ( 30 ), îndatoririle ce revin Comisiei trebuie să fie numai cele prin care se urmărește crearea acestei posibilități.

36. În acest sens, considerăm că, din moment ce Comisia indică, în comunicarea privind obiecțiunile, astfel cum a procedat în prezenta cauză, că, la stabilirea amenzii care urmează să fie aplicată unei întreprinderi, va ține seama, în cadrul aprecierii gravității încălcării, de rolul jucat de aceasta din urmă în acordurile coluzive descrise în aceeași comunicare, întreprinderii în cauză i se oferă posibilitatea de a formula observații cu privire la concluziile care trebuie să fie desprinse, în ceea ce privește rolul pe care l-a jucat, din faptele menționate de Comisie, afirmând, de exemplu, că aceste fapte nu stabilesc dacă acest rol a fost activ și nici dacă într-adevăr a fost vorba despre rolul de conducător.

37. Prin urmare, considerăm că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept concluzionând că, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia nu era obligată să indice că ar fi putut să considere ADM drept conducător al înțelegerii în cauză.

38. În ceea ce privește al doilea aspect al prezentului motiv, referitor la absența indicării, în comunicarea privind obiecțiunile, a faptelor pe care se întemeiază, în decizia în litigiu, atribuirea calității de conducător al înțelegerii pentru ADM, considerăm, dimpotrivă, că argumentele recurentei merită să fie admise în parte.

39. Faptele la care se referă recurenta în această parte a motivului sunt cele prezentate în considerentele (265) și (266) ale deciziei în litigiu și care sunt menționate în raportul întocmit de FBI și în declarația scrisă dată de Cerestar. Potrivit raportului întocmit de FBI, un reprezentant al ADM s-ar afla la originea mecanismului aranjamentului „G-4/5”, ar fi jucat un rol mai degrabă activ cu ocazia reuniunii din 6 martie 1991 de la Basel, unde a fost formulat aranjamentul referitor la acidul citric, era considerat „Înțeleptul” și supranumit „Predicatorul” de către un reprezentant Jungbunzlauer [considerentul (265)]. Potrivit declarației scrise date de Cerestar, un alt reprezentant al ADM juca un rol de conducător și prezida reuniunile „Sherpa” (și anume cele care interveneau la nivel tehnic, spre deosebire de reuniunile „Masters”, desfășurate la un nivel mai înalt), pregătind dosarele și propunerile pentru baremurile care trebuiau convenite [considerentul (266)]. Comisia a apreciat că aceste fapte erau „elemente suplimentare pentru a concluziona că ADM era un conducător al înțelegerii”, după ce a considerat că „existența unui ciclu de reuniuni bilaterale între ADM și concurenții săi, organizate cu puțin timp înaintea primei reuniuni multilaterale a înțelegerii, nu [era] suficientă pentru a concluziona că ADM era instigatorul înțelegerii” [considerentul (264)]. Prin urmare, faptele sus-menționate au fost decisive pentru atribuirea calității de conducător al înțelegerii pentru recurentă.

40. Trebuie să se considere nefondată critica referitoare la lipsa de motivare a hotărârii atacate în ceea ce privește argumentul recurentei care vizează faptul că aceste circumstanțe nu au fost indicate în comunicarea privind obiecțiunile. Deși este adevărat că Tribunalul nu a prezentat foarte clar motivele pentru care această omisiune nu ar avea drept rezultat, în opinia sa, nicio încălcare a dreptului la apărare al ADM, se poate considera că aceste motive rezultă implicit de la punctul 439 din hotărârea atacată. Desigur, acest punct se referă în principal la argumentul diferit, respins în hotărâre, prin care recurenta s-a plâns că nu a putut să se pronunțe, în cadrul procedurii administrative, cu privire la utilizarea ca mijloace de probă a raportului întocmit de FBI și a declarației scrise date de Cerestar. Totuși, domeniul de aplicare al acestui punct este mai larg, astfel cum reiese din expresia „inclusiv în ceea ce privește utilizarea lor ca mijloace de probă”, în măsura în care Tribunalul pare să considere că anexarea de către Comisie, la comunicarea privind obiecțiunile, a celor două înscrisuri menționate era suficientă pentru a permite părților să ia poziție nu numai cu privire la utilizarea lor ca mijloace de probă, ci și cu privire la faptele care erau descrise în cuprinsul acestora.

41. Pe de altă parte, suntem totuși de părere că această apreciere a Tribunalului, în măsura în care acesta din urmă a considerat că nu era necesară expunerea în comunicarea privind obiecțiunile a faptelor menționate în considerentele (265) și (266) ale deciziei în litigiu, reprezintă o eroare de drept.

42. Astfel, considerăm că respectarea dreptului la apărare impune includerea, cel puțin în comunicarea privind obiecțiunile adresată întreprinderii destinatare, atât a faptelor, cât și a probelor referitoare la aceste fapte pe care Comisia intenționează să își întemeieze propriile aprecieri în decizia finală ( 31 ).

43. În opinia Curții, „[r]espectarea dreptului la apărare impune ca, în cursul procedurii administrative, întreprinderii în cauză să i se fi oferit posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și pertinenței faptelor și circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări” ( 32 ).

44. În opinia noastră, obligația Comisiei de a comunica dinainte întreprinderilor faptele și probele referitoare la aceste fapte pe care intenționează le utilizeze în decizia finală, recunoscută, așadar, în ceea ce privește constatarea încălcării, trebuie să intervină și în ceea ce privește aplicarea unei amenzi și stabilirea cuantumului acesteia ( 33 ).

45. Prezenta cauză se caracterizează în special prin faptul că concluzia Comisiei cu privire la rolul de conducător al ADM se întemeiază, ceea ce este evident, pe circumstanțe de fapt [cele menționate în considerentele (265) și (266) ale deciziei în litigiu] care nu sunt menționate în comunicarea privind obiecțiunile, dar care ar fi dovedite prin înscrisuri care sunt nu doar anexate la comunicarea respectivă, astfel cum subliniază Comisia, ci de asemenea sunt citate în aceasta, chiar dacă sunt menționate ca probe privind faptele descrise în aceasta din urmă.

46. Faptul că aceste circumstanțe reieșeau din respectivele înscrisuri, despre care comunicarea privind obiecțiunile preciza că ar fi fost utilizate ca mijloace de probă, trebuie considerat de natură să permită ADM să își exprime opinia cu privire la realitatea și la pertinența acestor circumstanțe?

47. Recurenta sugerează să se facă referire la Hotărârea Tribunalului Shell/Comisia ( 34 ), din care reiese în special că: — înscrisurile anexate la comunicarea privind obiecțiunile, fără a fi menționate în aceasta, pot fi reținute în decizia împotriva întreprinderii destinatare numai dacă aceasta a avut în mod rezonabil posibilitatea să deducă, pornind de la comunicarea privind obiecțiunile, concluziile pe care Comisia intenționa să le formuleze ( 35 ); — înscrisurile anexate la comunicarea privind obiecțiunile și care sunt menționate în aceasta în susținerea unei anumite obiecțiuni pot fi reținute în decizie în susținerea unei obiecțiuni diferite împotriva aceleiași întreprinderi numai dacă aceasta a avut în mod rezonabil posibilitatea să deducă, pornind de la comunicarea privind obiecțiunile și de la conținutul înscrisurilor, concluziile pe care Comisia intenționa să le formuleze ( 36 ).

48. Se pare că aceste criterii pot fi acceptate, în măsura în care permit o conciliere echilibrată între cerințele privind apărarea întreprinderilor și cele referitoare la derularea eficientă a acțiunii administrative a Comisiei. Pe de altă parte, înscrisurile anexate la comunicarea privind obiecțiunile pot fi (și sunt adesea) foarte numeroase și voluminoase, astfel încât este de neconceput, după cum indică în mod corect recurenta, să se impună întreprinderilor destinatare ale acestei comunicări să arate până și cel mai mic detaliu care poate fi interpretat în mod abstract ca un element incriminator și să îi conteste realitatea sau semnificația.

49. În opinia noastră, un criteriu similar celor care reies din Hotărârea Shell/Comisia ar trebui să se poată aplica și în cazul în care, precum în prezenta cauză, înscrisurile anexate la comunicarea privind obiecțiunile și care sunt menționate în aceasta sunt utilizate în decizia finală pentru a dovedi fapte diferite de cele care figurează în comunicarea respectivă. Această utilizare ar trebui să fie permisă numai în cazul în care se dovedește că întreprinderea în cauză putea să deducă, pornind de la comunicarea privind obiecțiunile și în lumina conținutului acestor înscrisuri, concluziile de fapt pe care Comisia intenționa să le formuleze pe baza acestora din urmă.

50. Prin urmare, considerăm că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când, omițând acest tip de verificare, a considerat că simpla anexare la comunicarea privind obiecțiunile a raportului întocmit de FBI și a declarației scrise date de Cerestar autoriza Comisia, în decizia sa finală, să folosească împotriva ADM faptele prezentate în considerentele (265) și (266) ale acestei decizii.

51. În opinia noastră, această eroare de drept nu poate fi remediată printr-o substituire a motivelor ( 37 ), care este admisibilă numai atunci când motivele eronate din punct de vedere juridic pot fi înlocuite cu motive exclusiv de drept ( 38 ). Or, verificarea sus-menționată, care urmărește să stabilească dacă ADM putea să deducă din comunicarea privind obiecțiunile și din conținutul celor două înscrisuri în cauză că intenția Comisiei era să folosească împotriva sa faptele menționate anterior, implică o apreciere a faptelor, pe care Curtea nu o poate efectua cu ocazia examinării recursului. Prin urmare, în opinia noastră, hotărârea atacată ar trebui să fie anulată cu privire la aspectul pe care l-am menționat la punctul precedent, fără a fi necesar în acest scop să se ia în considerare argumentele recurentei amintite la punctul 20 literele a) și c) de mai sus și cele ale Comisiei prezentate la punctul 23 de mai sus, care sunt relevante cel mult în contextul diferit al efectuării verificării menționate.

C — Cu privire la acțiunea formulată împotriva deciziei în litigiu: aprecierea existenței unei încălcări a dreptului la apărare în ceea ce privește atribuirea calității de conducător al înțelegerii pentru recurentă

52. În scopul examinării, pentru partea care ne interesează, a motivului acțiunii în primă instanță întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare al recurentei în ceea ce privește rolul de leadership al înțelegerii, trebuie să se verifice, astfel cum am arătat mai sus, dacă recurenta avea posibilitatea în mod rezonabil să deducă, pornind de la comunicarea privind obiecțiunile și ținând seama de conținutul înscrisurilor anexate la aceasta din urmă, că intenția Comisiei era să folosească împotriva sa faptele menționate în considerentele (265) și (266) ale deciziei în litigiu ca elemente de natură să caracterizeze rolul său de conducător al înțelegerii.

53. Or, considerăm că este imposibil să se răspundă în mod afirmativ la această întrebare. Astfel cum subliniază recurenta în mod corect, comunicarea privind obiecțiunile indica, la punctul 161, faptul că, pentru a aprecia gravitatea încălcării, Comisia ar ține seama de „fapte precum cele descrise și apreciate mai sus” și, la punctul 162, că, pentru a stabili amenda care trebuie aplicată fiecărei întreprinderi, aceasta ar ține seama, printre altele, de rolul jucat de fiecare întreprindere în acordurile coluzive, „astfel cum este descris mai sus”. Faptele menționate în considerentele (265) și (266) ale deciziei în litigiu nu sunt descrise nici la punctele 63, 71, 84, 85, 93, 94 și 104, pe care Comisia le invocă în memoriul în răspuns, nici la alte puncte din comunicarea privind obiecțiunile. Pe de altă parte, deși este adevărat că la punctul 50 din comunicarea privind obiecțiunile se arăta că intenția Comisiei era să utilizeze ca mijloace de probă, printre alte înscrisuri, raportul întocmit de FBI și declarația scrisă dată de Cerestar, se făcea totuși referire la dovada „faptelor astfel cum sunt descrise în secțiunea C” din această comunicare ( 39 ).

54. În ceea ce privește faptul, subliniat de Comisie, că recurenta, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, a făcut referire la cele două înscrisuri sus-menționate și chiar s-a întemeiat pe raportul întocmit de FBI pentru a exclude că rolul său în înțelegere a fost cel al unui conducător sau al unui instigator, acesta nu poate însemna că recurenta a înțeles sau ar fi trebuit să înțeleagă că erau folosite împotriva sa faptele menționate în considerentele (265) și (266) ale deciziei în litigiu.

55. Prin urmare, nu înțelegem cum s-ar putea susține în mod rezonabil că, chiar dacă ar fi analizat în lumina înscrisurilor care îi sunt anexate, conținutul comunicării privind obiecțiunile, ar fi de natură să permită recurentei să concluzioneze că aceste fapte erau folosite împotriva sa.

56. Prin urmare, motivul acțiunii în primă instanță întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare ar trebui, în opinia noastră, să fie admis în sensul celor prezentate mai sus.

57. Așadar, pentru a aprecia dacă ADM a jucat un rol de conducător al înțelegerii privind acidul citric, nu se poate ține seama de faptele menționate în considerentele (265) și (266) ale deciziei în litigiu, care, astfel cum am arătat la punctul 39 de mai sus, au fost decisive pentru recunoașterea acestui rol de către Comisie, după cum a admis ea însăși. În plus, adăugăm că din decizia în litigiu nu reiese în mod clar nici dacă, printre elementele pe care Comisia a întemeiat această recunoaștere, figurează de asemenea ciclul de reuniuni bilaterale între ADM și concurenții săi care s-au desfășurat cu puțin timp înaintea primei reuniuni multilaterale a înțelegerii, vizat în considerentul (263) al acestei decizii. În considerentul (264), Comisia a considerat că reuniunile bilaterale menționate constituiau un indiciu puternic în sensul că ADM avusese un rol de instigator, însă nu erau suficiente pentru a dovedi acest lucru. Comisia a adăugat că deținea totuși „suficiente elemente suplimentare pentru a concluziona că ADM era un conducător al înțelegerii” ( 40 ).

58. Or, astfel cum se sugerează la punctul 2 din liniile directoare, care se referă la circumstanțele agravante, trebuie să se distingă rolul de „conducător” al încălcării, care privește funcționarea înțelegerii, de rolul de „instigator” al încălcării, care privește momentul stabilirii sau al extinderii înțelegerii ( 41 ). Prin urmare, indiciile cu privire la rolul de instigator eventual jucat de o întreprindere nu pot dovedi că aceasta din urmă a jucat rolul de conducător. Reuniunile bilaterale în cauză nu sunt, așadar, relevante pentru a califica ADM drept conducător al înțelegerii.

59. Comisia nu a invocat în fața Tribunalului și în fața Curții nicio circumstanță suplimentară relevantă pentru această calificare ce poate fi luată în considerare de instanța comunitară în temeiul competenței sale de fond în materie de amenzi.

60. Prin urmare, în lipsa unor condiții care să permită să se considere că ADM a jucat un rol de conducător al înțelegerii, majorarea cu 35% a cuantumului de bază al amenzii, aplicată de Comisie în temeiul circumstanței agravante, ar trebui să fie eliminată.

61. Vom examina acum următoarele patru motive de recurs, care privesc de asemenea rolul de „leadership” al înțelegerii, făcând abstracție de concluziile la care am ajuns la punctele precedente, ținând seama de importanța anumitor probleme ridicate de aceste motive, pentru cazul în care Curtea, contrar a ceea ce am sugerat, ar considera nefondat motivul de recurs examinat mai sus.

D — Cu privire la al doilea motiv de recurs, privind încălcarea garanțiilor procedurale ca urmare a utilizării raportului întocmit de FBI ca probă în ceea ce privește rolul de conducător al înțelegerii jucat de recurentă

1. Considerațiile Tribunalului

62. În fața Tribunalului, recurenta a criticat Comisia pentru săvârșirea unei erori de drept întrucât și-a întemeiat concluzia privind rolul de conducător deținut de ADM pe anumite fragmente din raportul întocmit de FBI. Potrivit recurentei, Comisia nu ar fi trebuit să utilizeze acest raport ca mijloc de probă în ceea ce privește rolul de conducător jucat de recurentă în cadrul înțelegerii. Recurenta a invocat în această privință motive de ordin procedural și motive legate de fiabilitatea înscrisului. În ceea ce privește primul aspect, aceasta a arătat în special că fusese elaborat de autoritățile dintr-o țară terță în cadrul unei anchete în care garanțiile procedurale oferite de dreptul comunitar nu se aplicau, că procesul-verbal al declarațiilor fostului reprezentant al ADM cuprins în acest raport nu fusese examinat, aprobat și semnat de acesta din urmă sau de avocatul său, că recurenta nu avusese ocazia, în ceea ce privește declarațiile reproduse în acest înscris, de a-și exercita în fața Comisiei dreptul, de origine comunitară, de a se opune autodenunțării, că autoritățile antitrust americane conveniseră în mod expres să nu divulge declarațiile date de fostul reprezentant al ADM în afara procedurilor declanșate de autoritățile din Statele Unite, cu excepția cazului în care o instanță dispune în sens contrar. În ceea ce privește al doilea aspect, recurenta a susținut că raportul întocmit de FBI nu era fiabil, prin natura sa, ca urmare a existenței unor contradicții interne și dat fiind că se deosebea de alte probe.

63. În hotărârea atacată, Tribunalul a respins atât criticile de ordin procedural, prin considerațiile expuse la punctele 261-270 din această hotărâre, cât și pe cele privind temeinicia aprecierii efectuate de Comisie cu privire la conținutul acestui raport.

64. Prin intermediul prezentului motiv de recurs, sunt contestate numai considerațiile care figurează la punctele 261-270 din hotărârea atacată.

65. Tribunalul a considerat mai întâi, în hotărârea menționată, că „[era] evident că nicio dispoziție [nu interzicea] Comisiei să se bazeze, ca element de probă care putea să servească la constatarea unei încălcări a articolelor 81 CE și 82 CE și la stabilirea unei amenzi, pe un înscris care, precum raportul întocmit de FBI în prezenta cauză, a fost elaborat în cadrul unei alte proceduri decât cea desfășurată de Comisia însăși” ( 42 ).

66. După ce a amintit că jurisprudența comunitară, începând cu Hotărârea Orkem/Comisia ( 43 ), a recunoscut dreptul unei întreprinderi de a nu fi obligată de Comisie, în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17, să admită participarea sa la o încălcare, Tribunalul a arătat că situația de fapt din prezenta cauză era diferită de cea examinată de jurisprudența menționată, în care Comisia adresase întrebări unor întreprinderi ( 44 ).

67. Cu toate acestea, Tribunalul a considerat că, „atunci când, precum în prezenta cauză, Comisia se întemeiază, în cadrul liberei aprecieri a elementelor de probă de care dispune, pe o declarație dată într-un context diferit de cel al procedurii desfășurate în fața Comisiei și atunci când această declarație poate cuprinde informații pe care întreprinderea în cauză ar fi avut dreptul să refuze să le furnizeze Comisiei în temeiul jurisprudenței Orkem/Comisia […], aceasta din urmă este obligată să garanteze întreprinderii în cauză drepturi procedurale echivalente celor conferite de jurisprudența menționată” ( 45 ).

68. Potrivit Tribunalului „[r]espectarea acestor garanții procedurale implică, într-un context precum cel din prezenta cauză, obligația Comisiei de a examina din oficiu dacă, la prima vedere, există îndoieli grave privind respectarea drepturilor procedurale ale părților în cauză în cadrul procedurii în cursul căreia acestea au furnizat astfel de declarații. În lipsa unor astfel de îndoieli grave, drepturile procedurale ale părților în cauză trebuie să fie considerate garantate în mod suficient dacă, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia arată în mod clar, dacă este cazul, anexând înscrisurile respective la această comunicare, că intenționează să se întemeieze pe declarațiile în cauză. În acest mod, Comisia permite părților în cauză să își exprime opinia cu privire nu numai la conținutul acestor declarații, dar și la eventualele neregularități sau la împrejurările specifice în care s-a realizat fie întocmirea, fie prezentarea lor în fața Comisiei” ( 46 ).

69. Aplicând aceste criterii în prezenta cauză, Tribunalul a arătat, în primul rând, că „raportul întocmit de FBI a fost prezentat Comisiei de un concurent al ADM, Bayer, care de asemenea făcuse parte din înțelegere […], și că ADM nu a susținut că acest înscris fusese obținut în mod nelegal de Bayer sau de Comisie” ( 47 ).

70. În al doilea rând, acesta a constatat că „raportul întocmit de FBI reprezintă un înscris elaborat de autoritățile competente din Statele Unite pentru urmărirea cartelurilor secrete care a fost prezentat în fața instanțelor americane în procesul având ca obiect aceeași înțelegere” și că „nu conținea nicio caracteristică externă care ar fi trebuit să determine Comisia ca, din oficiu, să aibă îndoieli cu privire la valoarea sa probatorie” ( 48 ).

71. În al treilea rând, Tribunalul a amintit că, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia arătase că intenționa să se întemeieze pe acest raport, anexat la comunicarea menționată, permițând astfel ADM „să își exprime opinia cu privire nu numai la conținutul acestui înscris, dar și la eventuale neregularități sau la împrejurări specifice în care s-a realizat fie întocmirea […], fie prezentarea acestuia în fața Comisiei, neregularități sau împrejurări din cauza cărora, în opinia ADM, Comisia nu putea să se întemeieze pe acest înscris fără a încălca drepturile procedurale garantate de dreptul comunitar” ( 49 ).

72. În plus, Tribunalul a arătat că ADM nu formulase nicio critică în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile în ceea ce privește luarea în considerare de către Comisie a acestui înscris, ci, dimpotrivă, ea însăși se întemeiase în mod expres pe înscrisul menționat pentru a-și susține argumentele. Tribunalul a adăugat că ADM nici nu pretindea că ar fi atras atenția Comisiei, în orice alt moment al procedurii administrative, asupra lipsei de fiabilitate a raportului întocmit de FBI sau că ar fi solicitat Comisiei să îl interogheze pe fostul reprezentant ADM cu privire la veridicitatea afirmațiilor cuprinse în acest raport ( 50 ).

73. Prin urmare, Tribunalul a concluzionat că, „[î]ntr-o astfel de situație”, Comisia nu încălcase drepturile procedurale garantate de dreptul comunitar întemeindu-se, „cu ocazia liberei aprecieri a probelor de care dispunea”, pe raportul întocmit de FBI ( 51 ).

2. Argumentele părților

74. Întemeindu-se pe Hotărârile „Băncile spaniole” ( 52 ) și Otto ( 53 ), recurenta susține că, într-o procedură privind încălcarea articolului 81 CE, Comisia nu poate utiliza ca probe informații obținute și utilizate, chiar în mod legal, de autorități publice în cadrul altor proceduri. Raportul întocmit de FBI ar fi fost realizat într-un cadru legal complet diferit de cel în care Comisia își desfășoară activitatea, cu aplicarea unor garanții procedurale diferite de cele conferite de dreptul comunitar. Recurenta arată că nici fostul reprezentant al ADM, nici avocatul său nu au avut posibilitatea de a citi, de a aproba sau de a semna acest raport. În plus, aceasta subliniază că raportul menționat trebuia să rămână confidențial, astfel cum ar reieși din prima pagină a acestuia, și să fie utilizat numai în cadrul procedurilor americane, astfel cum ar reieși din angajamentul scris luat în acest sens de autoritățile antitrust americane într-o scrisoare din 13 iunie 1997, depusă la dosar în primă instanță ( 54 ).

75. În ceea ce privește în mod precis garanția reprezentată de dreptul întreprinderilor de a nu se autodenunța, astfel cum a fost recunoscut de Curte în Hotărârea Orkem/Comisia ( 55 ), recurenta susține că din Hotărârea Otto ( 56 ) se poate deduce că acest drept este încălcat de Comisie în cazul în care utilizează ca mijloc de probă informații obținute prin constrângere în alte proceduri, pe care nu ar fi putut să le obțină în mod direct prin constrângere, ca urmare a existenței acestui drept ( 57 ).

76. Or, criteriile expuse de Tribunal la punctul 265 din hotărârea atacată (a se vedea punctul 68 de mai sus) ar fi în contradicție cu normele menționate anterior pe care recurenta le deduce din jurisprudența comunitară. În plus, respectarea garanțiilor procedurale acordate întreprinderilor de dreptul comunitar, în special dreptul de a nu se autodenunța, s-ar impune în orice caz Comisiei, inclusiv în lipsa unei cereri în acest sens din partea întreprinderii în cauză, fără să îi poată fi opuse lipsa unor îndoieli grave în ceea ce privește respectarea drepturilor procedurale în cadrul procedurii „externe” în cadrul căreia au fost obținute informațiile sau faptul că înscrisul care conține aceste informații a fost anexat de Comisie la comunicarea privind obiecțiunile. De asemenea, ar fi lipsite de relevanță și alte împrejurări, pe care Tribunalul, dimpotrivă, le-a subliniat în analiza sa – pe de altă parte, potrivit recurentei, fără legătură cu criteriile sus-menționate pe care le-a admis –, precum faptul că, eventual, acest înscris a fost obținut și transmis în mod legal Comisiei de o întreprindere terță, că a fost elaborat de autoritățile americane competente sau, ipoteză respinsă de recurentă, că are o valoare probatorie și că a fost prezentat în fața instanțelor americane în cadrul unui proces referitor la înțelegerea privind acidul citric.

77. În cadrul acestor critici, recurenta susține de asemenea că Tribunalul, considerând, la punctul 229 din hotărârea atacată, că declarațiile menționate în raportul întocmit de FBI fuseseră furnizate cu ocazia unui „interogatoriu al «grand jury»” și, la punctul 267 din aceeași hotărâre, că acest raport „[fusese] prezentat în fața instanțelor americane în cadrul procesului având ca obiect aceeași înțelegere privind acidul citric”, a efectuat o stabilire a faptelor viciată de inexactități materiale ce rezultă din înscrisurile de la dosar și care, prin urmare, pot să fie cenzurate în etapa recursului. Astfel, pe de o parte, chiar din raportul întocmit de FBI reieșea că fostul reprezentant al ADM nu ar fi fost audiat de un „grand jury”, ci de procurori din Divizia antitrust a Ministerului Justiției american și de un agent FBI; pe de altă parte, niciun proces referitor la înțelegerea privind acidul citric nu ar fi avut loc în fața instanțelor americane, dat fiind că toate întreprinderile care făceau parte din înțelegere încheiaseră „plea agreements” (tranzacții judiciare).

78. De asemenea, recurenta critică Tribunalul pentru că ar fi „denaturat probele” concluzionând că, la prima vedere, Comisia nu putea să aibă îndoieli grave cu privire la respectarea drepturilor procedurale. Potrivit recurentei, anumite împrejurări din prezenta cauză, ce rezultau din raportul întocmit de FBI, pledează în mod clar pentru aplicarea jurisprudenței inițiate de Hotărârea Orkem/Comisia, aplicabilitate pe care Comisia ar fi trebuit să o constate din oficiu.

79. În cele din urmă, recurenta critică hotărârea atacată în măsura în care în aceasta s-ar fi afirmat că necontestarea de către ADM a admisibilității ca probă, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, a raportului întocmit de FBI poate „să justifice o încălcare a drepturilor fundamentale” și că ar avea drept consecință decăderea ADM din dreptul de a prezenta această contestație în fața instanței comunitare.

80. Comisia consideră că prezentul motiv de recurs este nefondat sub toate aspectele.

81. În primul rând, aceasta susține că Tribunalul a considerat în mod corect că, în prezenta cauză, protecția garantată de Hotărârea Orkem/Comisia trebuia să fie adaptată la împrejurările specifice din cauză, ținând seama de faptul că raportul întocmit de FBI fusese primit de Comisie de la o întreprindere terță și că aceasta nu îl solicitase direct de la ADM. În aceste împrejurări, Comisia consideră că trebuia să verifice dacă, utilizând înscrisul, putea să lezeze drepturile procedurale ale recurentei. Cel mai bun mod de a face acest lucru ar fi fost, astfel cum a statuat Tribunalul, să se ofere recurentei posibilitatea de a-și exprima punctul de vedere cu privire la utilizarea înscrisului menționat, ceea ce Comisia ar fi făcut, prin citarea înscrisului în comunicarea privind obiecțiunile și prin anexarea sa la aceasta din urmă.

82. În ședință, agentul Comisiei a arătat că este posibil să se renunțe la dreptul recunoscut prin Hotărârea Orkem/Comisia, întreprinderea fiind liberă să îl exercite sau să nu îl exercite, și că ADM, cu toate că a avut posibilitatea să facă acest lucru, nu a ridicat obiecții cu privire la utilizarea raportului întocmit de FBI în cursul procedurii administrative desfășurate în fața Comisiei. Acest agent a adăugat că dreptul la apărare a fost respectat de autoritățile americane care au luat declarații de la fostul reprezentant al ADM și că, în special, întreprinderile din Statele Unite nu dispun, spre deosebire de persoanele fizice, de dreptul de a păstra tăcerea garantat de al cincilea amendament al Constituției americane.

83. Comisia subliniază că, în cazul în care ar fi admisă critica recurentei cu privire la modul în care Tribunalul a adaptat protecția conferită de Hotărârea Orkem/Comisia la împrejurările din prezenta cauză, s-ar ajunge la rezultatul „aberant” de a exclude în mod automat posibilitatea de a utiliza orice înscris comunicat de o întreprindere și care conține declarații împotriva unei alte întreprinderi.

84. În plus, Comisia consideră că toate elemente de apreciere utilizate de Tribunal sunt relevante, contrar a ceea ce susține recurenta (a se vedea punctul 76 de mai sus), în măsura în care sunt necesare unei aplicări adaptate la prezenta cauză a regulii stabilite în Hotărârea Orkem/Comisia.

85. În ceea ce privește pretinsa denaturare a probelor, Comisia consideră că este dificil de înțeles sensul acestei critici și cum ar demonstra aceasta, chiar dacă ar fi împărtășită, nelegalitatea hotărârii atacate. În continuare, Comisia consideră că critica menționată la punctul 79 de mai sus este „absurdă”, dat fiind că ar fi avut loc o încălcare a drepturilor fundamentale ale recurentei dacă aceasta din urmă nu ar fi fost anunțată în legătură cu intenția Comisiei de a utiliza raportul întocmit de FBI și dacă nu i s-ar fi dat posibilitatea de a formula observații cu privire la utilizarea acestui înscris. Cu toate acestea, astfel cum a constatat Tribunalul, Comisia, prin intermediul comunicării privind obiecțiunile, ar fi anunțat în mod corespunzător recurenta în legătură cu această intenție, dându-i posibilitatea să conteste utilizarea raportului întocmit de FBI.

3. Apreciere

a) Interpretarea hotărârii atacate

86. Considerăm că raționamentul Tribunalului cuprins la punctele 261-270 din hotărârea atacată nu este pe deplin clar.

87. Punctul de plecare al acestui raționament este totuși clar și corespunde, în esență, afirmației următoare: ca regulă generală, nu se interzice Comisiei să utilizeze ca mijloc de probă, în cadrul unei proceduri privind încălcarea articolelor 81 CE și 82 CE, un înscris care a fost elaborat în cadrul unei alte proceduri decât cea desfășurată de Comisie însăși ( 58 ).

88. A doua etapă a raționamentului corespunde, în esență, afirmației următoare: în cazul în care utilizează ca mijloc de probă o declarație dată în cadrul unei proceduri diferite de cea pe care chiar Comisia o dirijează, aceasta este obligată să garanteze întreprinderii în cauză „drepturi procedurale echivalente” celor care îi sunt conferite de dreptul comunitar în cadrul procedurii desfășurate de Comisie ( 59 ). Această afirmație, deși este clară ca atare, trebuie totuși să fie precizată în lumina observațiilor făcute de Tribunal atunci când descrie modul în care Comisia trebuie să se conformeze acestei obligații.

89. În această privință, Tribunalul arată că, în primul rând, Comisia este obligată „să examineze din oficiu dacă, la prima vedere, există îndoieli grave privind respectarea drepturilor procedurale ale părților în cauză în cadrul procedurii în cursul căreia acestea au furnizat astfel de declarații” ( 60 ).

90. Or, acest fragment, care este în aparentă contradicție cu premisa referitoare la necesitatea respectării drepturilor echivalente cu cele conferite de dreptul comunitar ( 61 ) și cu celelalte trimiteri la respectarea „drepturilor procedurale garantate de dreptul comunitar” ( 62 ), pare că se referă la respectarea drepturilor procedurale care pot fi invocate în cadrul acestei proceduri, și anume, în prezenta cauză, la cele care sunt prevăzute de legislația americană în ceea ce privește anchetele desfășurate de autoritățile antitrust din Statele Unite. De asemenea, în acest sens par să pledeze vag referirile pe care Tribunalul le face la „eventuale neregularități” privind elaborarea raportului întocmit de FBI sau prezentarea acestuia în fața Comisiei ( 63 ), neregularități a căror existență poate fi apreciată numai în temeiul dreptului american, precum și referirea, făcută în cadrul a ceea ce pare a fi aplicarea în prezenta cauză a acestui prim criteriu de verificare la prima vedere a lipsei unor îndoieli grave în legătură cu respectarea drepturilor procedurale (a se vedea punctul 70 de mai sus), la aspecte de drept american precum cele privind competența autorității care a elaborat raportul în discuție.

91. Cu toate că s-ar putea avea în vedere o motivare insuficientă sau o contradicție în motivarea hotărârii cu privire la aspectul în discuție, considerăm că este totuși posibilă, în mod rezonabil, interpretarea acestei motivări, dincolo de formularea nefericită a câtorva dintre pasajele acesteia, în sensul că: a) posibilitatea de a utiliza declarații obținute în cadrul unei proceduri „străine” ca probe într-o procedură dirijată de Comisie presupune, pe de o parte, ca garanțiile procedurale prevăzute de ordinea juridică străină privind luarea acestor declarații să fi fost respectate și, pe de altă parte, ca metodele utilizate de autoritățile străine pentru obținerea acestora din urmă să fie compatibile cu drepturile procedurale conferite de ordinea juridică comunitară; b) înainte de a utiliza aceste declarații ca probe în cadrul procedurii sale, Comisia are obligația de a verifica existența unor îndoieli grave atât în legătură cu respectarea, în procedura străină, a drepturilor procedurale conferite părții în cauză de ordinea juridică străină, cât și cu privire la compatibilitatea cu drepturile procedurale conferite de ordinea juridică comunitară a metodelor utilizate în cadrul acestei proceduri pentru obținerea declarațiilor respective.

92. În continuare, Tribunalul arată că, în lipsa unor îndoieli grave în legătură cu respectarea „drepturilor procedurale”, Comisia trebuie să indice în comunicarea privind obiecțiunile că intenționează să se întemeieze pe declarațiile date în cursul procedurii străine ( 64 ).

93. În această privință, având în vedere modul de redactare a punctului 265 din hotărârea atacată, s-ar părea că Tribunalul consideră că respectarea acestei obligații este suficientă, ca atare, pentru a garanta protecția acestor drepturi. În opinia noastră, o astfel de concluzie ar fi cu siguranță incorectă. Astfel, pare evident că a da posibilitatea întreprinderii în cauză să se opună utilizării înscrisului care conține declarațiile menționate, deoarece îi încalcă drepturile procedurale, nu poate, în sine, să excludă faptul că această utilizare poate încălca respectivele drepturi. De asemenea, dacă întreprinderea se opune în mod efectiv respectivei utilizări, Comisia va trebui să țină seama de aceasta și să aprecieze temeinicia opoziției respective prin intermediul unor argumente corecte din punct de vedere juridic.

94. Ceea ce pare că Tribunalul vrea să spună de fapt este că, în lipsa unei opoziții din partea întreprinderii în cauză în ceea ce privește utilizarea ca probe în procedura pe care a dirijat-o a unor declarații date în cursul unei proceduri străine, Comisia este autorizată să aprecieze că această utilizare nu încalcă drepturile procedurale a căror titulară este întreprinderea.

b) Cu privire la corectitudinea criteriilor de analiză utilizate în hotărârea atacată

95. Prin urmare, vom examina, în lumina argumentelor prezentate de părți, conformitatea cu dreptul comunitar a criteriilor utilizate de Tribunal în raționamentul său, astfel cum au fost prezentate la punctul 87 (lipsa unei interdicții generale pentru Comisie de a utiliza probe rezultate dintr-o altă procedură decât cea desfășurată de aceasta din urmă), la punctul 91 litera a) (condiția, pentru această utilizare, care constă în respectarea drepturilor procedurale), precum și la punctul 91 litera b) și la punctul 94 (metode pe care Comisia trebuie să le utilizeze pentru a se asigura că aceste drepturi sunt respectate) de mai sus.

96. Fără îndoială, subiectul în cauză, privind regimul probatoriu în procedurile privind încălcarea articolelor 81 CE și 82 CE și circulația probelor între proceduri și chiar între ordini juridice diferite, este delicat și presupune, prin urmare, efectuarea unei analize aprofundate.

i) Cu privire la inexistența unei interdicții generale de utilizare de către Comisie a unor probe rezultate dintr-o altă procedură decât cea desfășurată de aceasta

97. În primul rând, recurenta își exprimă rezervele cu privire la posibilitatea Comisiei de a utiliza ca probe într-o procedură privind încălcarea articolului 81 CE informațiile obținute în cadrul unei alte proceduri decât cea desfășurată de aceasta din urmă și invocă în acest sens Hotărârile Băncile spaniole și Otto, citate anterior.

98. În Hotărârea Băncile spaniole ( 65 ), Curtea a apreciat că din articolul 214 din Tratatul CE (devenit articolul 287 CE, privind secretul profesional) și din dispozițiile Regulamentului nr. 17 reiese că statele membre, în cadrul competenței care le este recunoscută pentru aplicarea normelor de concurență comunitare și naționale, nu pot utiliza, ca mijloace de probă, nici informațiile nepublicate cuprinse în răspunsurile la solicitările de informații adresate întreprinderilor în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17, nici informațiile cuprinse în solicitările și în notificările prevăzute la articolele 2, 4 și 5 din același regulament. Trimiterea la această hotărâre făcută de recurentă se dovedește totuși foarte puțin utilă, întrucât aceasta privește utilizarea (pe care o consideră interzisă) ca probe, într-o procedură desfășurată de autoritățile naționale de concurență, a unor informații obținute de Comisie în cursul procedurii sale desfășurate în temeiul Regulamentului nr. 17, deși nu s-a pus în discuție, în cauza în care s-a pronunțat această hotărâre, utilizarea unor informații ca probe în procedura desfășurată de Comisie, subiect vizat de prezentul motiv de recurs.

99. În ceea ce privește Hotărârea Otto ( 66 ), interdicția privind utilizarea ca probe de către Comisie, în procedura sa, a anumitor declarații obținute în cadrul unei proceduri civile naționale nu este considerată o interdicție cu caracter general în temeiul separării procedurilor, ci se consideră că decurge din necesitatea de a respecta dreptul întreprinderilor de a nu se autodenunța, astfel cum se recunoaște în Hotărârea Orkem/Comisia, ținând seama de caracterul de autodenunțare al acestor declarații.

100. Indicații mai semnificative în susținerea opiniei exprimate de recurentă ar putea să rezulte eventual din Hotărârile Dow Benelux/Comisia ( 67 ) și PVC II ( 68 ) (denumite în continuare „Hotărârile PVC”), de unde reiese că informațiile sau înscrisurile obținute de Comisie într-o procedură desfășurată în temeiul Regulamentului nr. 17 cu ocazia unor investigații efectuate în temeiul articolului 14 din acest regulament nu pot fi utilizate direct ca probe în cadrul unei a doua proceduri desfășurate de Comisia însăși în temeiul aceluiași regulament.

101. S-ar putea argumenta că, dacă aceste două hotărâri au stabilit interdicția pentru Comisie de a utiliza ca probe, în una dintre procedurile sale privind încălcări ale normelor de concurență, informații obținute de ea însăși în cursul unei alte proceduri de același fel, atunci cu atât mai mult ar trebui să se considere că este interzis Comisiei să utilizeze ca elemente de probă în una dintre procedurile sale informații obținute de autoritățile publice dintr-o țară terță în cadrul unei proceduri desfășurate de acestea din urmă privind încălcarea normelor de concurență din această țară.

102. În opinia noastră, acest argument a fortiori nu poate totuși să fie însușit.

103. În Hotărârile PVC, Curtea a declarat că informațiile obținute în cursul investigațiilor efectuate în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17 nu trebuiau utilizate în alte scopuri decât cele indicate în mandatul de investigație sau în decizia de investigație și că această cerință urmărește păstrarea, pe lângă secretul profesional menționat în mod expres la articolul 20 din regulamentul respectiv, a dreptului la apărare al întreprinderilor, a cărui garantare face obiectul articolului 14 alineatul (3) din acest regulament. Potrivit Curții, „[a]cest drept ar fi, astfel, grav compromis în cazul în care Comisia ar putea invoca împotriva întreprinderilor probe care, obținute în cursul unei investigații, nu ar face parte din obiectul și din scopul acesteia”.

104. Prin urmare, interdicția stabilită prin Hotărârile PVC pare aplicabilă în cazul protejării garanțiilor, cele privind secretul profesional și dreptul la apărare, care, în temeiul normelor de drept comunitar, sunt inerente obținerii de informații de către Comisie în procedura desfășurată de aceasta, stabilind o legătură între aceasta din urmă și funcționarii și agenții săi în ceea ce privește utilizarea acestor informații. Întrucât aceasta este rațiunea de a fi a interdicției ( 69 ) menționate, nu se poate deduce din aceasta, în mod automat și a fortiori, o interdicție generală pentru Comisie de a utiliza ca mijloace de probă informații obținute într-o procedură antitrust străină.

105. Inexistența, în dreptul comunitar, a unei interdicții generale de a utiliza ca probă, într-o procedură desfășurată de Comisie privind încălcarea articolului 81 CE, informații obținute într-o procedură desfășurată de alte autorități este confirmată prin Hotărârea Curții Dalmine/Comisia ( 70 ).

106. În această hotărâre, Curtea, astfel cum procedase Tribunalul în primă instanță ( 71 ), s-a pronunțat în sensul legalității utilizării ca probe, într-o procedură desfășurată de Comisie în temeiul Regulamentului nr. 17, a unor procese-verbale ale interogatoriilor unor foști membri ai conducerii unei societăți implicate în această procedură, Dalmine, efectuate de Ministerul Public dintr-un stat membru în cadrul unei anchete penale.

107. În fața Tribunalului, Dalmine criticase Comisia pentru săvârșirea unei încălcări grave a normelor de procedură prin utilizarea unor declarații date în cadrul unei proceduri penale fără nicio legătură cu investigația aflată în sarcina Comisiei și invocase în acest scop Hotărârea Băncile spaniole. Tribunalul a respins această critică formulată de Dalmine, considerând, în temeiul premisei că hotărârea menționată privea utilizarea de către autoritățile naționale a unor informații obținute de Comisie în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 și că această situație era reglementată în mod expres la articolul 20 din Regulamentul nr. 17, că, în timp ce „legalitatea transmiterii de către Comisie a [acestor informații] unei autorități naționale și cea a interzicerii utilizării lor directe ca probe de către aceasta intră sub incidența dreptului comunitar”, „[î]n schimb, legalitatea transmiterii Comisiei, de către un procuror național sau de către autoritățile competente în materia concurenței, a unor informații obținute potrivit dreptului penal național și a utilizării lor ulterioare de către Comisie sunt probleme care, în principiu, țin de dreptul național care reglementează efectuarea investigațiilor desfășurate de respectivele autorități naționale, precum și care, în caz de contencios judiciar, sunt de competența instanțelor naționale”. Cu toate acestea, Tribunalul a arătat că Dalmine nu sesizase nicio instanță italiană competentă în legătură cu problema utilizării, la nivel comunitar, a proceselor-verbale în discuție și că nici nu furnizase elemente care puteau să demonstreze că această utilizare era contrară dispozițiilor aplicabile ale dreptului italian. Potrivit Tribunalului, argumentele prezentate de Dalmine nu puteau afecta decât, cel mult, credibilitatea declarațiilor cuprinse în aceste procese-verbale, și nu admisibilitatea acestor elemente ca elemente de probă în cadrul procedurii ( 72 ).

108. În procedura de recurs, Curtea, urmând concluziile avocatului general Geelhoed ( 73 ) cu privire la acest aspect, a confirmat această analiză a Tribunalului prin intermediul următorului raționament: „62 În continuare, în ceea ce privește admisibilitatea ca elemente de probă a proceselor-verbale menționate, se impune să se constate, asemenea Tribunalului […], că legalitatea transmiterii Comisiei, de către un procuror național sau de către autoritățile competente în materia concurenței, a informațiilor obținute în cursul aplicării dreptului penal național este o problemă care ține de dreptul național. În plus, astfel cum Tribunalul a amintit […], instanța comunitară nu este competentă să controleze legalitatea, prin raportare la dreptul național, a unui act adoptat de o autoritate națională […]. 63 În ceea ce privește utilizarea respectivelor informații de către Comisie, Tribunalul a constatat în mod corect […] că argumentele prezentate de Dalmine nu puteau afecta decât «credibilitatea și, prin urmare, forța probantă a declarațiilor directorilor săi, și nu admisibilitatea acestor elemente în cadrul procedurii». Într-adevăr, […] principiul care prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor ( 74 ) și singurul criteriu pertinent pentru a aprecia probele administrate rezidă în credibilitatea acestora. În consecință, întrucât transmiterea proceselor-verbale în cauză nu a fost declarată nelegală de către o instanță italiană, nu se poate considera că aceste înscrisuri erau elemente de probă inadmisibile care trebuiau înlăturate din dosar.”

109. În mod evident, hotărârea menționată exclude existența unei interdicții generale pentru Comisie de a utiliza ca probă, într-o procedură pe care o desfășurase în temeiul Regulamentului nr. 17, declarațiile date în cursul unei proceduri străine. Prin urmare, în opinia noastră, argumentul cu caracter general prezentat de recurentă, menționat la punctul 97 de mai sus, nu merită să fie admis.

ii) Cu privire la încălcarea garanțiilor procedurale specifice

110. În afara acestui argument cu caracter general, prin prezentul motiv de recurs, recurenta susține, în esență, că utilizarea raportului întocmit de FBI ca probă este contrară garanțiilor procedurale specifice a căror titulară este, privind atât procedura în fața autorităților antitrust americane, cât și cea în fața Comisiei.

— Cu privire la existența unor condiții pentru utilizarea de către Comisie a probelor rezultate dintr-o altă procedură decât cea desfășurată de aceasta: respectarea drepturilor procedurale

111. În primul rând, pentru examinarea acestor argumente mai specifice prezentate de recurentă, trebuie să se verifice dacă utilizarea de către Comisie a probelor rezultate dintr-o altă procedură decât cea desfășurată de aceasta face obiectul unor restricții. Această verificare este necesară având în vedere referirea pe care Curtea o face în Hotărârea Dalmine/Comisia (a se vedea punctul 108 de mai sus) la principiul liberei administrări a probelor în dreptul comunitar, referire care, în opinia noastră, necesită unele precizări importante.

112. Principiul liberei administrări a probelor în dreptul comunitar nu poate fi interpretat în sensul că orice element de probă poate fi utilizat întotdeauna și în orice situație și că nu contează decât credibilitatea acestuia.

113. În materie de probațiune, nu trebuie confundate principii a căror semnificație este diferită. În sprijinul afirmației pe care o formulase la rândul său în Hotărârea Dalmine/Comisia ( 75 ), potrivit căreia principiul care prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor și singurul criteriu pertinent pentru a aprecia probele prezentate rezidă în credibilitatea acestora, Tribunalul a citat Concluziile prezentate de judecătorul Vesterdorf, desemnat în calitate de avocat general, în cauza Rhône-Poulenc și alții/Comisia ( 76 ) și Hotărârea Met-Trans și Sagpol ( 77 ). Cu toate acestea, considerăm că observațiile prezentate de judecătorul Vesterdorf, la care Tribunalul a făcut referire, privesc mai degrabă un principiu diferit, cel al liberei aprecieri a probelor de către instanță, și anume, cu alte cuvinte, al convingerii libere a instanței în raport cu conținutul probei, cu semnificația care trebuie să i se atribuie ( 78 ). În cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Met-Trans și Sagpol, se solicita Curții, printre altele, să precizeze ce mijloace de probă erau suficiente pentru a demonstra o împrejurare determinată avută în vedere de o anumită dispoziție de drept comunitar și, în special, dacă era necesară în această privință o probă scrisă care să îndeplinească anumite criterii determinate ( 79 ). În această privință, răspunzând că din textul dispoziției menționate reieșea că dovada acestei împrejurări nu este limitată la anumite mijloace de probă și că, „în lipsa unei reglementări comunitare privind noțiunea de probă, toate mijloacele de probă pe care dispozițiile de drept procesual ale statelor membre le admit în proceduri similare sunt, în principiu, admisibile”, Curtea a consacrat în mod evident un principiu al libertății mijloacelor de probă, care trebuie interpretat drept posibilitatea de a se prevala, pentru a dovedi un anumit fapt, de mijloace de probă de orice natură (de exemplu, depoziții, proba prin înscrisuri, mărturisiri etc.) și care face obiectul unor excepții prevăzute în mod explicit în reglementarea comunitară ( 80 ).

114. Prin urmare, deși este adevărat că, în dreptul comunitar, cu excepția dispozițiilor contrare, un anumit fapt poate fi poate fi dovedit prin mijloace de probă de orice natură (libertatea mijloacelor de probă) și că stabilirea valorii probante a unui element de probă ține de convingerea intimă a instanței, și nu de un sistem de probe legal (libera apreciere a probelor), considerăm că nu se poate afirma, în schimb, că orice element de probă prezentat este utilizabil și trebuie să facă obiectul unei aprecieri pe fond a Comisiei sau a instanței comunitare. Nu se poate considera acest lucru, de exemplu, în ceea ce privește o declarație care ar fi fost obținută cu violență de către autoritățile în cauză. Dincolo de acest exemplu de școală, este suficient să amintim că, potrivit jurisprudenței comunitare, Comisia nu poate utiliza ca probe, într-o procedură în temeiul Regulamentului nr. 17: — declarații sau înscrisuri obținute de Comisie în cadrul unei proceduri anterioare în temeiul aceluiași regulament (a se vedea punctul 100 de mai sus); — înscrisuri asupra cărora, în cursul procedurii, întreprinderea în cauză nu a avut posibilitatea să își exercite dreptul de a fi audiată ( 81 ); — comunicări între avocați și clienți, care au caracter confidențial protejat de lege ( 82 ); — declarații date de membrii conducerii unei întreprinderi ca răspuns la întrebările adresate în cadrul unei audieri preliminare a unui martor într-o procedură civilă națională, prin al căror răspuns se recunoaște existența unei încălcări a normelor de concurență ( 83 ); — procese-verbale ale interogatoriului rezultat dintr-o procedură penală națională și a căror transmitere la Comisie a fost declarată nelegală de instanța națională competentă (a se vedea punctele 107 și 108 de mai sus).

115. Hotărârea atacată în prezenta cauză adaugă un alt exemplu la aceste exemple de probe a căror utilizare de către Comisie nu este permisă, și anume cel al declarațiilor date într-o altă procedură decât cea desfășurată de Comisie, atunci când nu au fost garantate părții în cauză drepturile procedurale de care dispune în cadrul acestei proceduri sau cele de care ar dispune în temeiul dreptului comunitar în cazul în care Comisia ar obține în mod direct aceste declarații.

116. În ceea ce privește limitele utilizării ca probe, în cadrul procedurii desfășurate de Comisie, a declarațiilor date într-o altă procedură, hotărârea atacată și Hotărârile Dalmine/Comisia ( 84 ) par totuși neomogene. În temeiul acestora din urmă, se pare că o problemă de inadmisibilitate a acestei utilizări poate apărea numai în cazul în care transmiterea la Comisie sau utilizarea de către aceasta a procesului-verbal în care figurează aceste declarații este nelegală potrivit reglementării statului autorității care le-a luat (iar această nelegalitate trebuie să fi fost stabilită de instanța națională competentă) ( 85 ). În sens mai larg, hotărârea atacată acordă importanță nerespectării garanțiilor procedurale existente în cadrul procedurii străine – printre care sunt incluse de asemenea, în opinia noastră, limitele pe care ordinea juridică străină le impune, în interesul declarantului, transmiterii declarațiilor către alte autorități și utilizării lor de către acestea din urmă – și incompatibilității metodelor utilizate pentru obținerea respectivelor declarații în această procedură cu garanțiile procedurale conferite de ordinea juridică comunitară.

117. Faptul că în Hotărârile Dalmine/Comisia nerespectarea acestor din urmă garanții nu a fost recunoscută drept un motiv care să se opună utilizării probei s-ar putea explica, poate, prin faptul că Dalmine nu contestase legalitatea utilizării ca probă, în procedura desfășurată de Comisie, a proceselor-verbale ale interogatoriilor respective pentru încălcarea drepturilor procedurale specifice (precum dreptul de a se opune autodenunțării, garantat de dreptul comunitar), ci, mai radical, pentru o pretinsă incompatibilitate generală cu dreptul la apărare a utilizării ca probă în procedura menționată a unor informații rezultate dintr-o procedură diferită.

118. Pe de altă parte, nu se poate neglija faptul că această abordare deosebit de restrictivă a limitelor utilizării de către Comisie a probelor rezultate dintr-o procedură desfășurată de alte autorități, pe care instanțele comunitare au adoptat-o în cauza Dalmine/Comisia, poate de asemenea să fie interpretată ca inerentă doar cazurilor în care intervin autoritățile din statele membre ale Comunității Europene și ca întemeiată, în definitiv, pe o prezumție implicită că gradul de protecție a dreptului la apărare la nivel comunitar și la nivelul statelor membre este, în esență, echivalent ( 86 ). Or, în mod evident, o astfel de prezumție nu poate fi valabilă în cazul unor proceduri desfășurate în state terțe.

119. În orice caz, împărtășim pe deplin opinia exprimată în hotărârea atacată, și care nu a fost contrazisă de părțile din prezentul litigiu, potrivit căreia, pentru utilizarea ca probă într-o procedură desfășurată de Comisie a informațiilor obținute în cadrul unei proceduri desfășurate de autoritățile dintr-o țară terță, este necesară respectarea atât a garanțiilor procedurale prevăzute pentru această din urmă procedură, cât și a celor prevăzute pentru procedura desfășurată de Comisie. Această opinie, care corespunde aplicării coroborate a legislației statului de origine a probei și a legislației statului de primire a probei, se impune, în opinia noastră, pentru că ne aflăm în cadrul dreptului public, și în special în materie de sancțiuni, și pentru că respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, în special a unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu, constituie un principiu fundamental al dreptului comunitar, care trebuie respectat chiar dacă este vorba despre o procedură cu caracter administrativ ( 87 ).

120. Prin urmare, respectarea drepturilor procedurale într-o situație precum cea din prezenta cauză presupune ca dovada rezultată dintr-o procedură străină să fi fost obținută cu respectarea formalităților prevăzute de dispozițiile relevante din ordinea juridică străină, ca transmiterea acesteia la Comisie și utilizarea sa de către aceasta din urmă să fie permise de respectiva ordine juridică și ca această utilizare să nu fie contrară garanțiilor specifice de care ar fi beneficiat întreprinderea în cauză, în temeiul dreptului comunitar, dacă proba ar fi fost obținută în mod direct în cursul procedurii desfășurate de Comisie.

— Cu privire la criteriile stabilite de Tribunal în ceea ce privește metodele pe care Comisia trebuie să le utilizeze pentru a se asigura de respectarea drepturilor procedurale și de aplicarea acestora în prezenta cauză

121. În recurs, recurenta critică criteriile pe care Tribunalul le-a stabilit la punctul 265 din hotărârea atacată în ceea ce privește modul în care Comisia trebuie să garanteze drepturile sus-menționate. Astfel, respectarea acestora din urmă s-ar impune în orice caz și, spre deosebire de ceea ce a afirmat Tribunalul, Comisia nu s-ar putea limita la a constata lipsa unor îndoieli serioase și a unor contestații ale întreprinderii vizate în această privință. Recurenta amintește că, potrivit jurisprudenței, Tribunalul însuși trebuie să ridice din oficiu problema respectării garanțiilor procedurale.

122. În esență, Tribunalul a considerat că nu ar putea exista o încălcare de către Comisie a drepturilor procedurale ale întreprinderii în cauză prin utilizarea ca probă a declarațiilor obținute în cursul procedurii străine atunci când întreprinderea, anunțată în legătură cu intenția Comisiei de a le utiliza, nu a ridicat obiecții în această privință și că însăși Comisia nu are niciun motiv să manifeste îndoieli serioase la prima vedere cu privire la compatibilitatea acestei utilizări cu respectarea acestor drepturi.

123. Considerăm că recurenta are motive să conteste conformitatea cu dreptul a acestei construcții. Drepturile procedurale trebuie să fie respectate de Comisie în orice situație, așadar, inclusiv în ipoteza în care întreprinderea în cauză omite să le invoce în cursul procedurii administrative. În dreptul comunitar nu există nicio normă care să impună întreprinderii, sub sancțiunea decăderii, să ridice probleme de drept în cursul procedurii administrative în fața Comisiei. Nu există nicio regulă de concordanță obligatorie între răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile și acțiunea formulată în fața instanței comunitare. Întreprinderea nici măcar nu are obligația de a răspunde la comunicarea privind obiecțiunile. Comisia trebuie să adopte o decizie definitivă conformă cu dreptul, independent de exercitarea efectivă de către întreprinderea în cauză a dreptului la apărare în cursul procedurii administrative și independent de întinderea acestei exercitări.

124. Pe de altă parte, arătăm că, în temeiul respectării dreptului la apărare, Comisia are obligația de a indica, în orice situație, întreprinderii destinatare a comunicării privind obiecțiunile intenția sa de a utiliza declarațiile rezultate dintr-o procedură străină ca probe pentru adoptarea deciziei sale definitive, și anume indiferent dacă manifestă sau nu manifestă îndoieli serioase cu privire la compatibilitatea acestei utilizări cu respectarea drepturilor procedurale.

125. Chiar admițând că, astfel cum arată Comisia, este posibil să se renunțe la drepturile procedurale, simplul fapt că nu i se prezintă acesteia din urmă observații privind utilizarea ca probe a informațiilor rezultate dintr-o procedură străină, anunțată în comunicarea privind obiecțiunile, nu poate fi interpretat ca o renunțare la invocarea drepturilor procedurale, ci trebuie analizată doar ca neexercitarea dreptului întreprinderii de a fi audiată de Comisie în ceea ce privește legalitatea acestei utilizări.

126. Prin urmare, considerăm că hotărârea atacată, în ceea ce privește aspectul în cauză, este viciată de o eroare de drept.

127. Pe de altă parte, chiar considerând că sunt conforme cu dreptul criteriile stabilite de Tribunal la punctul 265 din hotărârea atacată, aceasta din urmă ar părea, în orice caz, viciată de o eroare de drept, în măsura în care aplicarea de către Tribunal a acestor criterii în prezenta cauză pare incorectă.

128. Pe de o parte, observăm că Tribunalul, fără o analiză complementară, nu putea să reproșeze recurentei, sub sancțiunea decăderii, că nu s-a opus, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, utilizării de către Comisie ca probă a raportului întocmit de FBI. În cursul procedurii în primă instanță, recurenta contestase utilizarea acestui raport pentru a dovedi împrejurările de fapt indicate în considerentul (265) al deciziei atacate. Totuși, în măsura în care aceste împrejurări nu figurau în comunicarea privind obiecțiunile, care expunea numai fapte a căror materialitate nu era contestată de recurentă, Tribunalul ar fi trebuit, înainte de a adresa recurentei reproșul menționat, să verifice dacă aceasta putea să deducă în mod rezonabil, pornind de la comunicarea privind obiecțiunile și în lumina conținutului raportului întocmit de FBI citat în comunicare și anexat la aceasta, intenția Comisiei de a folosi, de asemenea, aceste împrejurări împotriva sa (a se vedea punctele 46-50 de mai sus) și dacă recurenta avea interes să ridice, ca răspuns la această comunicare, obiecții împotriva utilizării ca probă a raportului întocmit de FBI. Tăcerea recurentei cu privire la eventualele motive pentru care ar fi imposibilă utilizarea înscrisului ca probă nu poate fi interpretată ca o acceptare dacă nu privește utilizarea care era anunțată în comunicarea privind obiecțiunile.

129. Pe de altă parte, în opinia noastră, în prezenta cauză existau motive care să pună serios la îndoială, la prima vedere, compatibilitatea utilizării ca probă a raportului întocmit de FBI cu drepturile procedurale ale recurentei.

130. În această privință, în primul rând, suntem de acord cu recurenta atunci când apreciază că elementele luate în considerare de Tribunal la punctele 266 și 267 din hotărârea atacată (a se vedea punctele 69 și 70 de mai sus), în cazul în care nu sunt pe deplin lipsite de relevanță în ceea ce privește problema respectării garanțiilor procedurale, nu sunt susceptibile să excludă existența unor îndoieli serioase privind compatibilitatea utilizării de către Comisie a raportului menționat cu garanțiile procedurale invocate în mod concret de recurentă în fața Tribunalului și în prezent în fața Curții. Trebuie să amintim că este vorba despre dreptul de a se opune autodenunțării, despre obligația autorității care obține informații de a supune aprobării declarantului procesul-verbal scris al declarațiilor date întocmit de autoritatea însăși și despre protecția caracterului confidențial al declarațiilor date de fostul reprezentant al ADM în fața autorităților antitrust americane în cadrul colaborării oferite de ADM acestor autorități.

131. Ne vom opri în special asupra acestui ultim aspect, care merită o atenție specială în măsura în care atinge problema delicată a relațiilor bilaterale între Comunitatea Europeană și Statele Unite în materia cooperării dintre autoritățile de concurență.

132. Afirmând că raportul întocmit de FBI era destinat să fie folosit numai în cadrul unor proceduri în Statele Unite, recurenta a subliniat, pe de o parte, că prima pagină a acestui raport arată că este interzisă divulgarea sa către terți și, pe de altă parte, că autoritățile antitrust americane conveniseră în mod expres cu avocatul fostului reprezentant al ADM că informațiile pe care acesta le furnizase nu vor fi divulgate în alte scopuri decât o utilizare în proceduri desfășurate de Statele Unite. Aceste împrejurări rezultă efectiv din înscrisurile prezentate în fața Tribunalului.

133. Este adevărat că, probabil, Comisia nu dispunea de scrisoarea care cuprindea acest angajament luat de autoritățile sus-menționate ( 88 ) și că raportul întocmit de FBI nu îi fusese transmis de acestea din urmă, ci de o altă întreprindere implicată în procedura desfășurată de Comisie.

134. Cu toate acestea, în opinia noastră, Comisia nu putea să ignore posibilitatea ca utilizarea raportului întocmit de FBI ca probă în procedura pe care o desfășura să intre în conflict cu garanțiile prevăzute în ordinea juridică americană în ceea ce privește tratamentul confidențial al informațiilor furnizate de fostul reprezentant al ADM. Aceasta nu doar în măsura în care pe prima pagină a înscrisului se indica, astfel cum a subliniat recurenta, că era interzisă divulgarea acestuia față de terți, dar mai ales ca urmare a raporturilor dintre Comunitatea Europeană și Statele Unite în materie de cooperare între autoritățile lor de concurență.

135. La momentul adoptării deciziei în litigiu, aceste raporturi erau, după cum sunt, de altfel, și în prezent, reglementate de un acord bilateral încheiat în 1991 ( 89 ), completat printr-un al doilea acord bilateral, încheiat în 1998 ( 90 ). Cele două acorduri prevăd consultarea, cooperarea și coordonarea dintre Comisie, pe de o parte, și Divizia antitrust a Ministerului Justiției și Federal Trade Commission, pe de altă parte, în ceea ce privește punerea în aplicare a activităților care urmăresc asigurarea aplicării dreptului concurenței. Nicio dispoziție a acestor acorduri nu prevede în mod explicit schimbul de informații dintre aceste autorități ca probă a încălcărilor dreptului concurenței. În acordul din 1991 se prevede, în special în ceea ce privește schimbul de informații dintre aceste autorități, că partea contractantă care deține informația nu este obligată să o furnizeze celeilalte părți dacă legislația națională interzice divulgarea acesteia și că fiecare parte contractantă este obligată să mențină, cât mai mult posibil, confidențialitatea oricărei informații care i-a fost furnizată de cealaltă parte în temeiul acordului și să se opună, cât mai mult posibil, oricărei solicitări formulate de terți de divulgare a informației în lipsa autorizației părții contractante care a furnizat informația (articolul VIII). De asemenea, se precizează că dispozițiile acordului trebuie să fie interpretate în concordanță cu legislația existentă a părților contractante și a statelor membre ale acestora și într-un sens care nu necesită modificări ale acestora din urmă (articolul IX). În plus, în schimbul de scrisori interpretative privind același acord, în numele Comunității Europene se declară, cu referire la articolele VIII și IX din acord, că informațiile care fac obiectul secretului profesional, prevăzute la articolul 20 din Regulamentul nr. 17, nu vor fi comunicate de Comisie autorităților antitrust americane fără acordul expres al „sursei” în cauză. Acordul din 1998 cuprinde de asemenea, la articolul IV alineatul (2) litera (c) punctul (iii) și la articolul V, referiri la necesitatea de a obține consimțământul prealabil al sursei în cauză pentru a transmite autorităților de concurență ale celeilalte părți contractante informații cu caracter confidențial.

136. În esență, în temeiul acordurilor menționate, Comisia și autoritățile antitrust americane nu sunt autorizate să facă schimb de informații care nu pot fi divulgate potrivit ordinii juridice a autorității care deține informația ( 91 ), în special, acestea sunt „supuse normelor interne ale acestora în materie de protecție a confidențialității informațiilor obținute în cadrul investigațiilor respective” ( 92 ).

137. Prin urmare, schimbul de informații între aceste autorități are loc „în limitele dispozițiilor în vigoare în materie de confidențialitate” ( 93 ) și doar faptul că una dintre întreprinderile implicate renunță la dreptul său la confidențialitate le permite celorlalte două agenții să facă schimb de informații confidențiale ( 94 ). Imposibilitatea pentru autoritățile de concurență, în temeiul acordurilor de cooperare actuale, de a face schimb de informații confidențiale fără consimțământul sursei în cauză este de altfel evidențiată ca un obstacol serios în calea eficienței cooperării în lupta împotriva înțelegerilor nejustificabile, astfel încât, în mai multe instituții se dorește încheierea unui acord numit „de a doua generație”, care autorizează și schimbul de informații confidențiale ( 95 ).

138. Pe de altă parte, limita schimbului de informații între autorități reprezentată de respectarea confidențialității informațiilor are o importanță deosebită în situația în care, precum în prezenta cauză, este vorba despre informații furnizate în mod voluntar în cadrul colaborării oferite de o întreprindere în vederea obținerii unui tratament favorabil pe planul sancțiunii. Astfel, este evident că, dacă informațiile de acest gen ar putea fi transmise de autoritatea care le primește în cadrul unei cereri de tratament favorabil unor autorități de concurență din alte țări, cu atât mai mult în lipsa oricărei coordonări între programele de clemență stabilite de autoritățile în cauză, acest fapt ar descuraja puternic întreprinderile să își ofere colaborarea în cadrul acestor programe ( 96 ).

139. Astfel cum a arătat Competition Committee al Organizației pentru Cooperare și Dezvoltare Economică (OCDE), „schimburile de informații nu ar trebui să obstrucționeze în mod imprudent investigațiile cu privire la înțelegerile nejustificabile, inclusiv eficiența programelor de clemență”; „în acest scop, majoritatea țărilor membre [OCDE] au adoptat politici potrivit cărora informațiile furnizate de un subiect care solicită clemența nu sunt schimbate fără consimțământul acestuia din urmă” ( 97 ).

140. Or, având în vedere situația relațiilor bilaterale dintre Comunitatea Europeană și Statele Unite în materia în cauză, precum și problemele inerente divulgării informațiilor furnizate de întreprinderi care aderă la programe de clemență, pe care Comisia nu putea să le ignore, considerăm că, odată primit raportul întocmit de FBI de la una dintre celelalte întreprinderi implicate în procedura pe care aceasta o desfășura, instituția în cauză trebuia să ia măsurile de precauție adecvate în ceea ce privește tratamentul care trebuia aplicat înscrisului în această procedură, pentru a evita riscul încălcării posibilelor garanții recunoscute de ordinea juridică americană privind divulgarea conținutului acestui înscris.

141. În special, considerăm că Comisia nu putea să utilizeze în mod legal ca probă raportul întocmit de FBI fără să fi solicitat în prealabil întreprinderii care i-l furnizase explicații cu privire la modul în care aceasta îl obținuse și fără să fi întrebat în prealabil autoritățile antitrust americane, îndeplinindu-și obligațiile de colaborare loială cu acestea din urmă în conformitate cu acordurile bilaterale existente, dacă raportul respectiv constituia, potrivit dreptului american, un înscris care trebuia considerat confidențial, cum se putea prezuma, până la proba contrară, nu doar din prima pagină, ci și din contextul, cunoscut de Comisie, în care fusese elaborat (și astfel cum pare să rezulte din scrisoarea din 13 iunie 1997 a Diviziei antitrust a Ministerului Justiției american).

142. Faptul că o întreprindere terță, și nu aceste autorități, îi transmite raportul întocmit de FBI nu ar putea, în mod cert, să justifice lipsa adoptării, de cătr