Cauza T‑59/07

Polimeri Europa SpA

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență — Înțelegeri — Piața cauciucului butadienic și a cauciucului stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie — Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE — Imputabilitatea comportamentului ilicit — Încălcare unică — Dovada existenței înțelegerii — Amenzi — Gravitatea și durata încălcării — Circumstanțe agravante”

Sumarul hotărârii

1. Concurență — Procedură administrativă — Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări — Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia — Întinderea sarcinii probei

[art. 81 alin. (1) CE și art. 82 CE]

2. Concurență — Procedură administrativă — Comunicarea privind obiecțiunile — Natură juridică — Caracter pregătitor

(art. 81 CE)

3. Concurență — Procedură administrativă — Prerogative ale Comisiei — Competență de a conexa două proceduri distincte

(art. 81 CE)

4. Concurență — Înțelegeri — Atingere adusă concurenței — Criterii de apreciere — Obiect anticoncurențial — Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE]

5. Concurență — Norme comunitare — Încălcări — Imputare

(art. 81 CE și art. 82 CE)

6. Procedură — Cerere de sesizare a instanței — Cerințe de formă — Expunere sumară a motivelor invocate — Existența unor cerințe similare pentru obiecțiile invocate în susținerea unui motiv [Statutul Curții de Justiție, art. 21; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c)]

7. Concurență — Înțelegeri — Atingere adusă concurenței — Criterii de apreciere — Obiect anticoncurențial — Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE]

8. Concurență — Înțelegeri — Acorduri între întreprinderi — Obligația Comisiei de a face dovada încălcării — Limite

[art. 81 alin. (1) CE]

9. Concurență — Înțelegeri — Probă — Răspunsul unei întreprinderi la cererea de informații a Comisiei

(art. 81 CE și art. 82 CE)

10. Concurență — Înțelegeri — Acorduri și practici concertate care constituie o încălcare unică

[art. 81 alin. (1) CE]

11. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Apreciere în funcție de natura încălcării — Încălcări foarte grave

(art. 81 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei)

12. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Puterea de apreciere a Comisiei — Obligația de a se asigura o proporție între cuantumul amenzilor și volumul global al pieței produsului avut în vedere — Inexistență

(art. 81 CE și art. 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3)]

13. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Caracter descurajator al amenzii

(art. 81 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei)

14. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Cifra de afaceri luată în considerare

(art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

15. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe agravante — Încălcări repetate — Noțiune

(art. 81 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 2)

16. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante — Neaplicarea în practică a unui acord — Apreciere

(art. 81 CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3 a doua liniuță)

1. În ceea ce privește administrarea dovezii unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisiei îi revine obligația de a face dovada încălcărilor pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, în mod temeinic, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări. Astfel, este necesar să fie prezentate de către Comisie dovezi precise și concordante pentru a întemeia convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită.

Pe de altă parte, activitățile pe care le presupun practicile și acordurile anticoncurențiale se desfășoară de obicei în mod clandestin, reuniunile se țin în secret și documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Rezultă de aici că, chiar în cazul în care Comisia descoperă înscrisuri care atestă în mod explicit un contact nelegal între operatori, în mod normal, acestea nu vor fi decât fragmentare și dispersate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții. Prin urmare, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada încălcării dreptului concurenței.

În acest cadru, nicio dispoziție și niciun principiu general al dreptului comunitar nu interzice Comisiei să invoce față de o întreprindere declarații ale altor întreprinderi acuzate. Dacă nu ar fi astfel, sarcina probei cu privire la comportamente contrare articolelor 81 CE și 82 CE, care revine Comisiei, ar fi imposibil de îndeplinit și incompatibilă cu misiunea de supraveghere a bunei aplicări a acestor dispoziții care îi este atribuită Comisiei prin tratat.

În ceea ce privește, în special, declarațiile date în cadrul Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri, nicio dispoziție nu interzice Comisiei să utilizeze astfel de declarații pentru a demonstra existența unei încălcări a normelor de concurență. Astfel de declarații nu pot fi considerate ca fiind lipsite de valoare probantă, întrucât declarațiile care sunt contrare interesului celui care le dă trebuie, în principiu, să fie considerate elemente de probă care prezintă o încredere deosebită. Deși în general s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților principali la o înțelegere ilicită, ținând seama de faptul că este posibil ca acești participanți să aibă tendința să minimizeze importanța contribuției lor la încălcare și să o maximizeze pe cea a celorlalți participanți, nu este mai puțin adevărat că faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei reduceri a amenzii nu creează în mod necesar un stimulent pentru a prezenta elemente de probă care deformează realitatea comportamentului celorlalți participanți la înțelegere. Orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea pune sub semnul întrebării sinceritatea, precum și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze pe deplin de Comunicarea privind cooperarea. În special, trebuie să se considere că faptul că o persoană mărturisește că a săvârșit o încălcare și recunoaște astfel existența unor fapte care depășesc ceea ce putea fi dedus direct din documentele în discuție implică a priori, în lipsa unor circumstanțe particulare de natură să indice contrariul, că această persoană a luat decizia de a spune adevărul.

(a se vedea punctele 50-52 și 58)

2. Comunicarea privind obiecțiunile este un document cu caracter procedural și pregătitor care, pentru a asigura exercitarea eficientă a dreptului la apărare, delimitează obiectul procedurii administrative inițiate de Comisie, împiedicând‑o astfel pe aceasta din urmă să rețină alte obiecțiuni în decizia sa prin care finalizează procedura vizată. Pe de altă parte, întocmirea unei comunicări privind obiecțiunile de către Comisie nu poate, în niciun caz, să fie considerată drept o probă a prezumției de vinovăție a întreprinderii în cauză. În caz contrar, deschiderea oricărei proceduri în materie ar putea aduce atingere principiului prezumției de nevinovăție

În aceste condiții, întocmirea unei prime și ulterior a unei a doua comunicări privind obiecțiunile nu poate conduce, în sine, la constatarea vreunei nereguli.

În ceea ce privește faptul că a doua comunicare privind obiecțiunile ar cuprinde modificări în raport cu prima comunicare privind obiecțiunile, este de natura acestui act procedural să fie provizoriu și susceptibil de modificări cu ocazia evaluării la care Comisia procedează ulterior, pe baza observațiilor care i‑au fost prezentate ca răspuns de către părți, precum și a altor constatări de fapt. Astfel, Comisia trebuie să țină seama de elementele care rezultă din integralitatea procedurii administrative fie pentru a renunța la obiecțiunile care s‑ar dovedi neîntemeiate, fie pentru a‑și structura și pentru a‑și a completa, atât în fapt, cât și în drept, argumentarea pentru susținerea obiecțiunilor pe care le reține. Prin urmare, dacă Comisia își poate modifica în mod întemeiat, atât în fapt, cât și în drept, argumentarea între comunicarea privind obiecțiunile și decizia sa finală, ea poate, cu atât mai mult, să facă acest lucru între două comunicări privind obiecțiunile.

(a se vedea punctele 68-70 și 73)

3. În materie de înțelegeri, Comisia are dreptul de a disocia și de a conexa procedurile din motive obiective. Astfel, pot fi conexate două proceduri care se referă fiecare la un anumit produs, atunci când aceste produse aparțin aceluiași sector de activitate, ținând cont în special de caracteristicile fizice și de utilizările produselor respective, și atunci când anumite reuniuni ilicite între întreprinderi privesc atât unul, cât și celălalt produs. În plus, presupunând chiar că încălcarea care face obiectul unei conexări poate fi considerată că grupează, în realitate, două încălcări distincte, faptul că aceste încălcări sunt stabilite în mai multe decizii sau într‑o singură decizie este lipsit de importanță, întrucât încălcările în cauză nu sunt prescrise.

Pe de altă parte, o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE poate rezulta nu numai dintr‑un act izolat, ci și dintr‑o serie de acte sau dintr‑un comportament continuu. Această interpretare nu poate fi contestată pentru motivul că unul sau mai multe elemente din această serie de acte sau din acest comportament continuu ar putea constitui prin el însuși, respectiv prin ele însele, în mod izolat, o încălcare a respectivei dispoziții. Atunci când diferitele acțiuni se înscriu într‑un plan de ansamblu ca urmare a obiectului identic al acestora privind denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, Comisia are dreptul să impute răspunderea pentru aceste acțiuni în funcție de participarea la încălcare considerată în ansamblul său. Deși Comisia poate concluziona în mod legal că diferitele manifestări aparțin unei încălcări unice ca urmare a faptului că se înscriu într‑un plan de ansamblu prin care se urmărește denaturarea concurenței, caracterul variabil al numărului și al intensității practicilor coluzive în funcție de piața relevantă nu înseamnă că încălcarea nu privește piețele pe care practicile sunt mai puțin intense și mai puțin numeroase. Astfel, ar fi artificial să se subdivizeze un comportament continuu, caracterizat printr‑o singură finalitate, în mai multe încălcări distincte pentru motivul că practicile coluzive variază în funcție de piața relevantă.

(a se vedea punctele 100 și 272)

4. În scopul aplicării articolului 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor concrete ale unui acord este inutilă, din moment ce rezultă că are ca obiect restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței. Fiind vorba în special despre acorduri de natură anticoncurențială care se manifestă cu ocazia reuniunilor întreprinderilor concurente, se realizează o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE atunci când aceste reuniuni au drept obiect restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței și urmăresc, în acest fel, să organizeze în mod artificial funcționarea pieței. Într‑un asemenea caz, este suficient ca, pentru a dovedi participarea întreprinderii menționate la înțelegere, Comisia să demonstreze că întreprinderea respectivă a participat la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri de natură anticoncurențială. Atunci când participarea la asemenea reuniuni a fost dovedită, această întreprindere are obligația să prezinte indicii de natură să demonstreze că participarea sa la acele reuniuni era lipsită de orice spirit anticoncurențial, dovedind că le comunicase concurenților săi că participa la reuniuni având o optică diferită de a acestora.

Astfel, atunci când dovada concertării între mai multe întreprinderi nu rezultă din simpla constatare a unui paralelism al comportamentelor pe piață, ci din înscrisuri din care reiese că practicile ilicite ale acestor întreprinderi sunt rezultatul unei concertări, o explicație alternativă în ceea ce privește prețurile practicate, potrivit căreia o pretinsă coordonare a prețurilor ar constitui în realitate reacția producătorilor în fața costurilor materiilor prime și a evoluției pieței, nu este de natură să pună sub semnul întrebării constatarea de către Comisie a existenței unei înțelegeri.

(a se vedea punctele 103, 108 și 109)

5. Atunci când o entitate care exercită o activitate economică încalcă normele de concurență, acesteia îi revine, potrivit principiului răspunderii personale, obligația de a răspunde pentru încălcarea respectivă. Totuși, atunci când două entități constituie aceeași entitate economică, faptul că entitatea care a săvârșit încălcarea există încă nu împiedică, în sine, sancționarea entității căreia aceasta i‑a transferat activitățile sale economice. În particular, o asemenea punere în aplicare a sancțiunii este admisibilă atunci când aceste entități au fost sub controlul aceleiași persoane și, având în vedere legăturile strânse care le unesc pe plan economic și organizațional, au aplicat în esență aceleași instrucțiuni comerciale.

Astfel, atunci când, în perioada comportamentelor lor ilicite, două societăți sunt deținute în întregime, direct sau indirect, de aceeași societate, principiul răspunderii personale nu se opune aplicării sancțiunii pentru încălcarea săvârșită mai întâi de o primă societate și continuată apoi de a doua, în mod global, acesteia din urmă.

În orice caz, o sancțiune aplicată unei întreprinderi care continuă să existe din punct de vedere juridic, dar care nu mai exercită activități economice, riscă să fie lipsită de un efect descurajator. În plus, dacă nu ar fi prevăzută nicio posibilitate de aplicare a sancțiunii altei entități decât cea care a săvârșit încălcarea, întreprinderile s‑ar putea sustrage aplicării de sancțiuni prin simplul fapt că identitatea lor a fost modificată în urma restructurărilor, a cesiunilor sau a altor schimbări juridice sau organizaționale.

(a se vedea punctele 123-126 și 129)

6. În temeiul articolului 21 din Statutul Curții de Justiție și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, cererea introductivă trebuie să indice obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate. Pentru ca o acțiune să fie admisibilă, trebuie ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte, cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, din chiar textul cererii introductive. Dacă cererea poate fi susținută și completată, în privința unor puncte specifice, prin trimiteri la anumite fragmente din documentele anexate, o trimitere globală la alte înscrisuri, chiar anexate la cererea introductivă, nu poate compensa lipsa elementelor esențiale ale argumentării în drept, care, în temeiul dispozițiilor menționate anterior, trebuie să figureze în cererea introductivă.

În plus, nu intră în competența Tribunalului să cerceteze și să identifice în anexe motivele și argumentele care ar putea fi considerate drept temei al acțiunii, anexele având o funcție pur probatorie și de instrument.

Cerințe similare există atunci când o obiecție este invocată în susținerea unui motiv. Astfel, nu îndeplinește cerințele menționate critica ale cărei elemente esențiale sunt reproduse numai în anexele la cererea introductivă.

O întreprindere nu poate remedia această insuficiență prin introducerea, în stadiul replicii, a anumitor date de fapt sau juridice și făcând trimitere la anumite anexe la cererea introductivă sau prin furnizarea de noi anexe la replică. Astfel, la analizarea conformității cererii introductive cu cerințele articolului 44 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, conținutul memoriului în replică este, prin ipoteză, lipsit de relevanță. În special, admisibilitatea motivelor și a argumentelor expuse în cadrul replicii ca dezvoltare a motivelor cuprinse în cererea introductivă nu poate fi invocată cu scopul de a repara o încălcare a cerințelor articolului 44 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, survenită la introducerea acțiunii, cu riscul de a goli această din urmă dispoziție de orice conținut.

(a se vedea punctele 161, 162, 168 și 169)

7. În cazul acordurilor care se încheie în cadrul întâlnirilor întreprinderilor concurente, există o încălcare a normelor de concurență atunci când aceste întâlniri au un obiect anticoncurențial și urmăresc astfel să organizeze în mod artificial funcționarea pieței. Într‑un astfel de caz, răspunderea unei anumite întreprinderi pentru încălcare este reținută în mod valabil atunci când aceasta a participat la respectivele întâlniri având cunoștință de obiectul acestora, chiar dacă, în continuare, aceasta nu a pus în aplicare una sau alta dintre măsurile convenite în cadrul întâlnirilor menționate. Participarea mai redusă sau mai sporită a întreprinderii la întâlniri, precum și punerea în aplicare mai mult sau mai puțin completă a măsurilor convenite au consecințe nu asupra existenței răspunderii sale, ci asupra întinderii acestei răspunderi și, prin urmare, asupra nivelului sancțiunii.

(a se vedea punctul 173)

8. În practică, Comisia este obligată deseori să dovedească existența unei încălcări în condiții puțin propice acestei sarcini, întrucât este posibil să se fi scurs mai mulți ani de la momentul producerii faptelor care constituie o încălcare, iar mai multe dintre întreprinderile care fac obiectul investigației nu au cooperat în mod activ cu aceasta. În acest context, o întreprindere vinovată de săvârșirea unei încălcări s‑ar putea sustrage prea ușor oricărei sancțiuni dacă ar putea invoca un caracter vag al informațiilor prezentate cu privire la funcționarea unui acord ilicit, deși existența acordului și scopul său anticoncurențial sunt totuși stabilite în mod suficient. Întreprinderile se pot apăra în mod eficient într‑o astfel de situație în măsura în care au posibilitatea de a comenta toate elementele de probă invocate de Comisie împotriva lor.

(a se vedea punctul 177)

9. În cadrul unei proceduri administrative privind încălcarea normelor de concurență, declarațiile făcute în numele întreprinderilor au o valoare probantă importantă, întrucât acestea induc riscuri juridice și economice considerabile. Această valoare probantă este deosebit de ridicată atunci când, precum în speță, declarațiile întreprinderilor susțin alte declarații de aceeași natură.

În plus, răspunsurile date în numele unei întreprinderi ca atare au o credibilitate care o depășește pe cea pe care ar putea să o aibă răspunsul dat de un membru al personalului său, indiferent de experiența sau de opinia personală a acestuia din urmă.

(a se vedea punctele 179, 183, 267 și 270)

10. Unei întreprinderi i se poate angaja răspunderea pentru o înțelegere globală, deși s‑a dovedit că nu a participat în mod direct decât la unul sau la mai multe dintre elementele constitutive ale acesteia, având în vedere că, pe de o parte, știa sau în mod necesar trebuia să știe că o coluziune la care participa, în special prin reuniuni constante organizate de‑a lungul mai multor ani, făcea parte dintr‑un plan de ansamblu menit să denatureze concurența și, pe de altă parte, că acest plan cuprindea ansamblul elementelor constitutive ale înțelegerii. De asemenea, faptul că diferitele întreprinderi au avut roluri diferite în urmărirea unui obiectiv comun nu înlătură identitatea de obiect anticoncurențial și, în consecință, de încălcare, cu condiția ca fiecare întreprindere să fi contribuit la propriul său nivel la urmărirea obiectivului comun.

(a se vedea punctul 193)

11. Din descrierea încălcărilor foarte grave din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO rezultă că acorduri sau practici concertate care urmăresc în special stabilirea de obiective de preț sau împărțirea cotelor de piață pot determina, pentru simplul motiv al naturii proprii, calificarea drept „foarte grave”, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței. De asemenea, înțelegerile orizontale în materie de prețuri fac parte din încălcările cele mai grave ale dreptului concurenței și, prin urmare, pot fi calificate, în sine, drept foarte grave.

(a se vedea punctul 225)

12. În cadrul determinării cuantumului fiecărei amenzi aplicate pentru încălcarea normelor de concurență, Comisia dispune de putere de apreciere. În temeiul articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, cuantumul amenzii este stabilit pe baza gravității încălcării și a duratei acesteia. În plus, cuantumul respectiv este rezultatul unei serii de calcule aritmetice efectuate de Comisie în conformitate cu Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO. Stabilirea acestui cuantum se face în special în funcție de diverse împrejurări legate de comportamentul individual al întreprinderii în cauză, precum existența unor circumstanțe agravante sau atenuante.

Nu se poate deduce din acest cadru juridic că trebuie să se asigure de către Comisie o proporție între cuantumul amenzii astfel calculat și volumul global al pieței produsului avut în vedere, pentru un anumit an al încălcării, când încălcarea în cauză a durat mai mulți ani, iar cuantumul amenzii depinde și de alte împrejurări legate de comportamentul individual al întreprinderii.

(a se vedea punctul 232)

13. Competența Comisiei de a aplica amenzi întreprinderilor care, cu intenție sau din neglijență, săvârșesc o încălcare a dispozițiilor articolului 81 CE constituie unul dintre mijloacele puse la dispoziția acesteia pentru a‑i permite să își îndeplinească misiunea de supraveghere conferită de dreptul comunitar, misiune care cuprinde obligația de a desfășura o politică generală care urmărește aplicarea, în materie de concurență, a principiilor stabilite de tratat și orientarea în acest sens a comportamentului întreprinderilor. De aici rezultă că, pentru a aprecia gravitatea unei încălcări în vederea determinării cuantumului amenzii, Comisia trebuie să asigure caracterul descurajator al acțiunii sale, în special pentru tipurile de încălcări care sunt deosebit de prejudiciabile pentru realizarea obiectivelor Comunității.

Acest lucru impune ca respectivul cuantum al amenzii să fie adaptat pentru a ține seama de impactul urmărit asupra întreprinderii căreia îi este aplicată, iar aceasta pentru ca amenda să nu fie considerată neglijabilă sau, dimpotrivă, excesivă, în special din punctul de vedere al capacității financiare a întreprinderii în cauză, în conformitate cu cerințele întemeiate, pe de o parte, pe necesitatea asigurării efectivității amenzii și, pe de altă parte, pe respectarea principiului proporționalității. O întreprindere mare, care dispune de resurse financiare considerabile în raport cu cele ale celorlalți membri ai unei înțelegeri, poate mobiliza mai ușor fondurile necesare pentru plata amenzii sale, ceea ce justifică, în vederea unui efect suficient de descurajator al acesteia din urmă, aplicarea, în special prin utilizarea unui coeficient multiplicator, a unei amenzi proporțional mai ridicate decât cea care sancționează aceeași încălcare săvârșită de o întreprindere care nu dispune de asemenea resurse. În particular, luarea în considerare a cifrei de afaceri globale a fiecărei întreprinderi care face parte dintr‑o înțelegere este pertinentă pentru stabilirea cuantumului amenzii.

Obiectivul de descurajare pe care Comisia are dreptul să îl urmărească la stabilirea cuantumului unei amenzi are ca scop asigurarea respectării de către întreprinderi a normelor de concurență stabilite de tratat pentru desfășurarea activităților lor în cadrul Comunității sau al Spațiului Economic European. Rezultă că factorul de descurajare care poate fi inclus în calculul amenzii este evaluat prin luarea în considerare a unei multitudini de elemente, iar nu numai a situației particulare a întreprinderii în cauză. Acest principiu se aplică în special atunci când Comisia a determinat un multiplicator de descurajare care afectează amenda aplicată unei întreprinderi.

(a se vedea punctele 243-246)

14. Împrejurarea potrivit căreia mai multe societăți sunt obligate în solidar la plata unei amenzi pentru motivul că acestea formează o întreprindere în sensul articolului 81 CE nu implică, în ceea ce privește aplicarea plafonului prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, faptul că obligația fiecăreia se limitează la 10 % din cifra de afaceri pe care a realizat‑o în ultimul exercițiu financiar. Astfel, plafonul de 10 % în sensul acestei dispoziții trebuie să fie calculat pe baza cifrei de afaceri cumulate a tuturor societăților care constituie entitatea economică unică ce acționează ca întreprindere în sensul articolului 81 CE, deoarece doar cifra de afaceri cumulată a societăților componente poate constitui o indicație privind dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză.

(a se vedea punctele 253 și 313)

15. Punctul 2 din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO prevede, ca exemple de circumstanțe agravante, încălcările repetate de același tip din partea aceleiași/acelorași întreprinderi. Noțiunea de încălcări repetate, astfel cum este prevăzută în anumite sisteme de drept naționale, presupune ca o persoană să fi săvârșit noi încălcări după ce a fost sancționată pentru încălcări similare. O eventuală încălcare repetată figurează printre elementele care trebuie luate în considerare în cadrul analizei gravității încălcării în cauză.

În această privință, atunci când Comisia ține seama de noțiunea de întreprindere, în sensul articolului 81 CE, în scopul aplicării circumstanței agravante privind încălcarea repetată și consideră că aceeași întreprindere a repetat un comportament ilicit, chiar dacă persoanele juridice implicate în încălcările în cauză nu sunt identice, aceasta trebuie să prezinte elemente detaliate și precise care să susțină afirmația sa.

Astfel, atunci când evoluția structurii și a controlului societăților în cauză este deosebit de complexă, revine Comisiei obligația de a oferi informații suficient de detaliate și de precise cu privire la evoluția societăților deținute de întreprinderea în cauză înainte de încălcare și de a prezenta toate elementele detaliate necesare pentru a considera că societățile vizate prin decizia atacată și societățile vizate prin deciziile anterioare alcătuiesc aceeași întreprindere în sensul articolului 81 CE.

(a se vedea punctele 293-295, 298, 299 și 302)

16. Potrivit punctului 3 a doua liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, neaplicarea în practică a acordurilor sau a practicilor infracționale poate constitui o circumstanță atenuantă. Totuși, faptul că o întreprindere a cărei participare la o concertare cu concurenții săi este dovedită nu s‑a comportat pe piață într‑un mod conform cu cel convenit cu concurenții săi nu constituie în mod necesar un element care trebuie luat în considerare ca circumstanță atenuantă în determinarea cuantumului amenzii ce urmează să fie aplicată.

Astfel, o întreprindere care urmărește, în pofida acțiunii comune alături de concurenții săi, o politică mai mult sau mai puțin independentă pe piață poate pur și simplu să încerce să utilizeze înțelegerea în favoarea sa și o întreprindere care nu se distanțează de rezultatele unei reuniuni la care a asistat păstrează, în principiu, întreaga răspundere pentru faptul participării sale la înțelegere. Prin urmare, Comisiei îi revine obligația de a recunoaște existența unei circumstanțe atenuante ca urmare a lipsei aplicării unei înțelegeri numai dacă întreprinderea care invocă această împrejurare poate demonstra că s‑a opus în mod clar și considerabil punerii în aplicare a respectivei înțelegeri, în sensul de a fi perturbat însăși funcționarea acesteia, și că nu a aderat la acord în aparență, instigând astfel alte întreprinderi să pună în aplicare înțelegerea în cauză. Astfel, întreprinderilor le‑ar fi foarte ușor să minimizeze riscul obligației de plată a unei amenzi ridicate dacă ar putea beneficia de o înțelegere ilicită și, astfel, de o reducere a amenzii pentru motivul că jucaseră doar un rol limitat în aplicarea încălcării, deși atitudinea acestora a determinat și alte întreprinderi să se comporte într‑un mod care aduce o atingere mai mare concurenței.

(a se vedea punctele 306 și 307)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera întâi)

13 iulie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața cauciucului butadienic și a cauciucului stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Încălcare unică – Dovada existenței înțelegerii – Amenzi – Gravitatea și durata încălcării – Circumstanțe agravante”

În cauza T‑59/07,

Polimeri Europa SpA, cu sediul în Brindisi (Italia), reprezentată de M. Siragusa și F. Moretti, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de domnii V. Di Bucci, G. Conte și V. Bottka, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare Deciziei C(2006) 5700 final a Comisiei din 29 noiembrie 2006 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/F/38.638 – Cauciuc butadienic și cauciuc stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie) sau, cu titlu subsidiar, anularea sau reducerea amenzii aplicate Polimeri Europa SpA,

TRIBUNALUL (Camera întâi),

compus din domnul F. Dehousse (raportor), îndeplinind funcția de președinte, doamna I. Wiszniewska‑Białecka și domnul N. Wahl, judecători,

grefier: doamna K. Pocheć, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 octombrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Prin Decizia C(2006) 5700 final din 29 noiembrie 2006 (Cazul COMP/F/38.638 – Cauciuc butadienic și cauciuc stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie, denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Comunităților Europene a constatat că mai multe întreprinderi au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea la o înțelegere pe piața produselor menționate anterior.

2 Întreprinderile destinatare ale deciziei atacate sunt:

– Bayer AG, cu sediul în Leverkusen (Germania);

– The Dow Chemical Company, cu sediul în Midland, Michigan (Statele Unite) (denumită în continuare „Dow Chemical”);

– Dow Deutschland Inc., cu sediul în Schwalbach (Germania);

– Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (fostă Dow Deutschland GmbH & Co. OHG), cu sediul în Schwalbach;

– Dow Europe, cu sediul în Horgen (Elveția);

– Eni SpA, cu sediul în Roma (Italia);

– Polimeri Europa SpA, cu sediul în Brindisi (Italia) (denumită în continuare „Polimeri”);

– Shell Petroleum NV, cu sediul în Haga (Țările de Jos);

– Shell Nederland BV, cu sediul în Haga;

– Shell Nederland Chemie BV, cu sediul în Rotterdam (Țările de Jos);

– Unipetrol a.s., cu sediul în Praga (Republica Cehă);

– Kaučuk a.s., cu sediul în Kralupy nad Vltavou (Republica Cehă);

– Trade‑Stomil sp. z o.o., cu sediul în Łódź (Polonia) (denumită în continuare „Stomil”).

3 Dow Deutschland, Dow Deutschland Anlagengesellschaft și Dow Europe sunt controlate în întregime, direct sau indirect, de Dow Chemical [considerentele (16)-(21) ale deciziei atacate].

4 Activitatea Eni în ce privește produsele în cauză era asigurată inițial de EniChem Elastomeri Srl, controlată indirect de Eni, prin intermediul filialei sale EniChem SpA (denumită în continuare „EniChem SpA”). La 1 noiembrie 1997, EniChem Elastomeri a fost absorbită de EniChem SpA. Eni controla 99,97 % din EniChem SpA. La 1 ianuarie 2002, EniChem SpA și‑a transferat activitatea strategică din domeniul chimic (inclusiv activitatea legată de cauciucul butadienic și de cauciucul stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie) filialei sale Polimeri, deținută în proporție de 100 %. Eni controlează direct și integral Polimeri de la 21 octombrie 2002. Începând cu 1 mai 2003, EniChem SpA și‑a schimbat denumirea în Syndial SpA [considerentele (26)-(32) ale deciziei atacate]. Comisia utilizează în decizia atacată denumirea „EniChem” cu referire la orice societate deținută de Eni (denumită în continuare „EniChem”) [considerentul (36) al deciziei atacate].

5 Shell Nederland Chemie este o filială a Shell Nederland, care este ea însăși controlată în întregime de Shell Petroleum (denumite în continuare, împreună, „Shell”) [considerentele (38)-(40) ale deciziei atacate].

6 Kaučuk a fost înființată în 1997, în urma fuziunii dintre Kaučuk Group a.s. și Chemopetrol Group a.s. La 21 iulie 1997, Unipetrol a achiziționat integralitatea activelor, drepturilor și obligațiilor întreprinderilor fuzionate. Unipetrol deține 100 % din acțiunile Kaučuk [considerentele (45) și (46) ale deciziei atacate]. Pe de altă parte, potrivit deciziei atacate, Tavorex s.r.o. (denumită în continuare „Tavorex”), cu sediul în Republica Cehă, a reprezentat Kaučuk (și pe predecesoarea acesteia, Kaučuk Group) la export între 1991 și 28 februarie 2003. Tot potrivit deciziei atacate, Tavorex reprezenta Kaučuk, din anul 1996, în cadrul reuniunilor Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (49) al deciziei atacate].

7 Potrivit deciziei atacate, Stomil reprezenta producătorul polonez Chemical Company Dwory SA (denumit în continuare „Dwory”) în activitățile sale la export de aproximativ 30 de ani, până în anul 2001 cel puțin. Tot potrivit deciziei atacate, Stomil a reprezentat Dwory, între 1997 și 2000, în cadrul reuniunilor Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (51) al deciziei atacate].

8 Perioada reținută pentru durata încălcării se întinde de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002, pentru Bayer, Eni și Polimeri, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999, pentru Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie, de la 1 iulie 1996 la 28 noiembrie 2002, pentru Dow Chemical, de la 1 iulie 1996 la 27 noiembrie 2001, pentru Dow Deutschland, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002, pentru Unipetrol și Kaučuk, de la 16 noiembrie 1999 la 22 februarie 2000, pentru Stomil, de la 22 februarie 2001 la 28 februarie 2002, pentru Dow Deutschland Anlagengesellschaft și de la 26 noiembrie 2001 la 28 noiembrie 2002, pentru Dow Europe [considerentele (476)-(485) și articolul 1 din dispozitivul deciziei atacate].

9 Cauciucul butadienic (denumit în continuare „CB”) și cauciucul stiren‑butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie (denumit în continuare „CSB”) sunt cauciucuri sintetice utilizate în principal în producția de anvelope. Aceste două produse sunt substituibile între ele și cu alte cauciucuri sintetice, precum și cu cauciucul natural [considerentele (3)-(6) ale deciziei atacate].

10 În plus față de producătorii vizați prin decizia atacată, alți producători stabiliți în Asia și în Europa de Est au vândut cantități limitate de CB și de CSB pe teritoriul SEE. Pe de altă parte, o cantitate importantă de CB este produsă direct de marii producători de anvelope [considerentul (54) al deciziei atacate].

11 La 20 decembrie 2002, Bayer a contactat serviciile Comisiei și și‑a exprimat dorința de a coopera, în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”), în privința CB și a CSB. În ceea ce privește CSB, Bayer a furnizat o declarație orală în care descria activitățile înțelegerii. Această declarație orală a fost înregistrată pe casetă [considerentul (67) al deciziei atacate].

12 La 14 ianuarie 2003, Bayer a furnizat o declarație orală în care descria activitățile înțelegerii în privința CB. Această declarație orală a fost înregistrată pe casetă. Bayer a furnizat de asemenea procese‑verbale ale reuniunilor comitetului CB din cadrul Asociației Europene a Cauciucului Sintetic [considerentul (68) al deciziei atacate].

13 La 5 februarie 2003, Comisia a notificat Bayer decizia sa de a‑i acorda o imunitate condiționată la amenzi [considerentul (69) al deciziei atacate].

14 La 27 martie 2003, Comisia a efectuat o vizită de verificare, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în incintele Dow Deutschland & Co. [considerentul (70) al deciziei atacate].

15 Între luna septembrie 2003 și luna iulie 2006, Comisia a adresat întreprinderilor vizate prin decizia atacată mai multe cereri de informații în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 și al articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) [considerentul (71) al deciziei atacate].

16 La 16 octombrie 2003, Dow Deutschland și Dow Deutschland & Co. au avut întâlniri cu serviciile Comisiei și și‑au exprimat dorința de a coopera în temeiul Comunicării privind cooperarea. În cadrul acestei reuniuni, a fost realizată o prezentare orală a activităților înțelegerii pentru CB și CSB. Această prezentare orală a fost înregistrată. A fost predat de asemenea un dosar conținând documente referitoare la înțelegere [considerentul (72) al deciziei atacate].

17 La 4 martie 2005, Dow Deutschland a fost informată cu privire la intenția Comisiei de a‑i acorda o reducere a amenzii cuprinsă între 30 și 50 % [considerentul (73) al deciziei atacate].

18 La 7 iunie 2005, Comisia a deschis procedura și a adresat o primă comunicare privind obiecțiunile întreprinderilor destinatare ale deciziei atacate – cu excepția Unipetrol –, precum și Dwory. Prima comunicare privind obiecțiunile a fost adoptată de asemenea împotriva Tavorex, dar nu i‑a fost notificată, întrucât Tavorex se afla în faliment din luna octombrie 2004. Procedura în privința acesteia a fost, așadar, închisă [considerentele (49) și (74) ale deciziei atacate].

19 Întreprinderile vizate au depus observații scrise cu privire la această primă comunicare privind obiecțiunile [considerentul (75) al deciziei atacate]. Acestea au avut de asemenea acces la dosar, sub forma unui CD‑ROM, și la declarațiile orale și la documentele aferente acestora în incintele Comisiei [considerentul (76) al deciziei atacate].

20 La 3 noiembrie 2005, Manufacture française des pneumatiques Michelin (denumită în continuare „Michelin”) a formulat o cerere de intervenție. Aceasta a prezentat comentarii scrise la 13 ianuarie 2006 [considerentul (78) al deciziei atacate].

21 La 6 aprilie 2006, Comisia a adoptat o a doua comunicare privind obiecțiunile adresată întreprinderilor destinatare ale deciziei atacate. Întreprinderile în cauză au depus observații scrise în această privință [considerentul (84) al deciziei atacate].

22 La 12 mai 2006, Michelin a depus o plângere în temeiul articolului 5 din Regulamentul (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7 aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor 81 [CE] și 82 [CE] (JO L 123, p. 18, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 242) [considerentul (85) al deciziei atacate].

23 La 22 iunie 2006, întreprinderile destinatare ale deciziei atacate, cu excepția Stomil, precum și Michelin au luat parte la audierea în fața Comisiei [considerentul (86) al deciziei atacate].

24 În lipsa unor elemente de probă suficiente ale participării Dwory la înțelegere, Comisia a decis să închidă procedura în privința sa [considerentul (88) al deciziei atacate]. Comisia a decis de asemenea să închidă procedura în privința Syndial [considerentul (89) al deciziei atacate].

25 Pe de altă parte, deși inițial fuseseră utilizate două numere de cauze distincte, unul pentru CB și unul pentru CSB (COMP/E‑1/38.637 și COMP/E‑1/38.638), Comisia a utilizat, după prima comunicare privind obiecțiunile, un număr unic (COMP/F/38.638) [considerentele (90) și (91) ale deciziei atacate].

26 Procedura administrativă s‑a finalizat prin adoptarea de către Comisie, la 29 noiembrie 2006, a deciziei atacate.

27 Potrivit articolului 1 din dispozitivul deciziei atacate, întreprinderile următoare au încălcat articolul 81 CE și articolul 53 SEE, prin participarea, în perioadele indicate, la un acord unic și continuu în cadrul căruia au convenit să stabilească obiective de preț, să împartă clienții prin acorduri de neagresiune și să facă schimb de informații sensibile cu privire la prețuri, la concurenți și la clienți în sectoarele CB și CSB:

a) Bayer, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002;

b) Dow Chemical, de la 1 iulie 1996 la 28 noiembrie 2002; Dow Deutschland, de la 1 iulie 1996 la 27 noiembrie 2001; Dow Deutschland Anlagengesellschaft, de la 22 februarie 2001 la 28 februarie 2002; Dow Europe, de la 26 noiembrie 2001 la 28 noiembrie 2002;

c) Eni, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002; Polimeri, de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002;

d) Shell Petroleum, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999; Shell Nederland, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999; Shell Nederland Chemie, de la 20 mai 1996 la 31 mai 1999;

e) Unipetrol, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002; Kaučuk, de la 16 noiembrie 1999 la 28 noiembrie 2002;

f) Stomil, de la 16 noiembrie 1999 la 22 februarie 2000.

28 Pe baza constatărilor de fapt și a aprecierilor juridice efectuate în decizia atacată, Comisia a impus întreprinderilor în cauză amenzi al căror cuantum a fost calculat potrivit metodologiei expuse în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”), precum și în Comunicarea privind cooperarea.

29 Prin articolul 2 din dispozitivul deciziei atacate sunt aplicate următoarele amenzi:

a) Bayer: 0 euro;

b) Dow Chemical: 64,575 milioane de euro, din care:

i) 60,27 milioane de euro în solidar cu Dow Deutschland;

ii) 47,355 milioane de euro în solidar cu Dow Deutschland Anlagengesellschaft și Dow Europe;

c) Eni și Polimeri, în solidar: 272,25 milioane de euro;

d) Shell Petroleum, Shell Nederland și Shell Nederland Chemie, în solidar: 160,875 milioane de euro;

e) Unipetrol și Kaučuk, în solidar: 17,55 milioane de euro;

f) Stomil: 3,8 milioane de euro.

30 Articolul 3 din dispozitivul deciziei atacate obligă întreprinderile enumerate la articolul 1 să înceteze imediat încălcările vizate la același articol, în cazul în care nu au făcut deja aceasta, iar pe viitor să se abțină de la repetarea oricărui act sau a oricărei conduite descrise la articolul 1 și de la orice act sau conduită cu un obiect sau cu un efect echivalent.

Procedura și concluziile părților

31 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 20 februarie 2007, Polimeri a introdus prezenta acțiune.

32 Prin decizia președintelui Tribunalului din 1 aprilie 2009, domnul N. Wahl a fost desemnat pentru completarea camerei ca urmare a împiedicării unuia dintre membrii acesteia.

33 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera întâi) a decis deschiderea procedurii orale.

34 În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, acesta a invitat părțile să răspundă la anumite întrebări și să comunice anumite documente. Părțile au răspuns acestei solicitări în termenele stabilite.

35 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 21 octombrie 2009.

36 Polimeri solicită Tribunalului:

– realizarea activităților de cercetare judecătorească solicitate;

– anularea deciziei atacate, în totalitate sau în parte, cu consecințele pe care aceasta le implică în privința cuantumului amenzii;

– cu titlu subsidiar, anularea sau reducerea amenzii;

– în orice caz, obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

37 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea Polimeri la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

38 În susținerea concluziilor sale, Polimeri invocă, în esență, șaisprezece motive privind vicii de procedură, fondul deciziei atacate, precum și stabilirea cuantumului amenzii.

I – Cu privire la concluziile prin care se solicită anularea în parte a deciziei atacate

A – Cu privire la motivele referitoare la vicii de procedură

1. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o utilizare inadecvată a Comunicării privind cooperarea

a) Argumentele părților

39 Polimeri susține că decizia atacată este întemeiată „în proporție de 90 %” pe declarațiile Bayer și Dow. Decizia atacată ar face trimitere în majoritatea cazurilor la declarații orale. Înscrisurile prezentate cu titlu de probă ar fi, mai mult, foarte puține și susceptibile de mai multe interpretări.

40 Obiectivul declarațiilor orale ar fi acela de a permite Comisiei să deschidă investigația. Or, în speță, aceste declarații ar fi servit drept instrumente pentru identificarea faptelor, substituindu‑se într‑o mare măsură investigației înseși, și drept mijloace de presiune asupra întreprinderilor care au colaborat cu Comisia.

41 În particular, în primul rând, Polimeri arată că declarația Bayer din 20 decembrie 2002 a servit pentru a desfășura o singură vizită de verificare, în speță în incintele Dow. Nicio altă întreprindere menționată de Bayer în prima sa declarație nu ar fi făcut obiectul unei vizite de verificare.

42 În al doilea rând, în ceea ce privește probele prezentate, acestea ar fi foarte sărace și echivoce. Aceste documente ar putea fi interpretate ca probe ale unor schimburi de informații sensibile sau și ale unor acorduri, dar ar putea de asemenea să nu reflecte decât datele privind prețurile de pe piață, cunoscute în tot sectorul, și provenind din alte surse.

43 Polimeri prezintă în particular notițele luate de unul dintre participanții la o reuniune care a avut loc la Düsseldorf (Germania) la 21 februarie 1996, pe care le anexează la cererea introductivă. Comisia ar fi utilizat inițial aceste documente drept probă a unui acord cu privire la prețuri, înainte de a concluziona că respectiva reuniune nu făcea parte dintre reuniunile presupuse ale înțelegerii și de a retrage documentele în cauză dintre elementele incriminatoare. Or, aceste documente ar fi la fel sau chiar mai detaliate decât celelalte documente redactate de același participant, cărora Comisia le‑a atribuit o valoare de probă a acordurilor ilicite.

44 În acest context, întreprinderile ar fi fost determinate să adauge, în declarațiile lor, detalii care nu pot fi demonstrate. Un prim efect dezastruos al acestei politici ar fi ilustrat prin declarațiile făcute cu ocazia celei de a doua runde de întâlniri. Polimeri subliniază astfel că, la întâlnirea din 12 decembrie 2005 cu angajații Dow (domnii N. și F.), Comisia ar fi adresat întrebări ad‑hoc pentru a încerca să forțeze aceste persoane să facă declarații „de complezență” cu privire la reuniunile prezumate în cadrul înțelegerii, dar și cu privire la eventualele majorări de prețuri care fac obiectul pretinselor acorduri. Comisia ar fi mers până la a furniza ea însăși datele posibilelor majorări de prețuri și, întrucât nu a obținut rezultatele sperate, ar fi omis să le menționeze în decizia atacată. De asemenea, considerentul (244) al deciziei atacate ar ilustra faptul că Dow ar fi fost „forțată” să depună mărturie. Declarația Dow din 17 noiembrie 2005 ar arăta, astfel, că aceasta și‑a modificat versiunea faptelor după ce a luat cunoștință de declarațiile Bayer. Concluzia Comisiei în această privință nu ar reflecta declarațiile Dow. În același sens, declarația Bayer din 6 decembrie 2005, privind reuniunea care a avut loc la Düsseldorf la 21 februarie 1996 (a se vedea punctul 43 de mai sus), ar ilustra faptul că această societate ar fi ajuns să se acuze de acte pe care nu le‑a comis.

45 În al treilea rând, Polimeri indică faptul că singura trimitere legislativă la regimul declarațiilor primite în temeiul atribuțiilor de investigație ale Comisiei ar fi cuprinsă în articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003. Or, ar fi stabilit faptul că Comisia nu poate utiliza declarațiile orale ale întreprinderilor în contextul unei cereri de imunitate drept probă decisivă a existenței unei înțelegeri. Acest lucru ar fi motivat de faptul că declarațiile respective sunt făcute de întreprinderi în interesul lor. În măsura în care, potrivit Polimeri, o pondere majoritară ar fi fost acordată de Comisie declarațiilor menționate (Polimeri subliniază în particular că, din cele 15 reuniuni citate de Comisie considerate că au avut loc între concurenți, numai existența a patru dintre acestea este dovedită și în scris), afirmația potrivit căreia „refuzul total [al Syndial și al Polimeri] de a‑și admite participarea (la înțelegere sau la comportamente specifice) nu poate, în sine, să prevaleze asupra probelor de care dispune Comisia” [considerentul (327) al deciziei atacate] ar reflecta un sistem în care acuzarea, care ar fi totodată și instanță, ar profita fără a fi sancționată de competențele sale.

46 Jurisprudența citată de Comisie în considerentele (203)-(205) ale deciziei atacate nu ar fi, de altfel, în acest sens. Astfel, Tribunalul ar fi considerat că declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi acuzate, nu putea fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă fără a fi confirmată de alte elemente de probă (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501). Această abordare ar fi fost confirmată de Curte în recurs.

47 Polimeri adaugă că argumentele pe care le dezvoltă nu privesc „fondul cauzei”, astfel cum ar arăta Comisia în înscrisurile sale. Pentru Polimeri, obiecțiile sale privesc atingerea adusă dreptului la apărare, cauzată de răsturnarea sarcinii probei ce rezultă din utilizarea absolut singulară a declarațiilor întreprinderilor care au solicitat adoptarea de măsuri de clemență. Polimeri arată că Comisia răspunde argumentelor sale, în cadrul celui de al optulea motiv, invocând jurisprudența privind sarcina probei. Cu toate acestea, jurisprudența invocată în această privință nu ar fi relevantă, în măsura în care, în cauzele pe care Comisia le are în vedere, implicarea întreprinderilor ar fi fost dovedită prin mijloace de probă scrise. În speță, decizia atacată ar cuprinde o parte generală, care nu ar fi nimic altceva decât un puzzle de declarații.

48 Comisia arată că motivele formulate de Polimeri privesc dovada încălcării și, prin urmare, fondul cauzei, iar nu pretinse vicii de procedură. Comisia face trimitere, prin urmare, la partea din memoriul în apărare referitoare la pretinse erori în aprecierea elementelor de probă privind existența înțelegerii.

b) Aprecierea Tribunalului

49 Cu titlu prealabil, trebuie să se considere că, chiar dacă unele dintre argumentele dezvoltate în cadrul primului motiv privesc proba încălcării și sunt, prin urmare, inoperante în cadrul motivelor privind viciile de procedură despre care se presupune că au afectat adoptarea deciziei atacate, Polimeri contestă de asemenea, în mod general, utilizarea de către Comisie a declarațiilor întreprinderilor ca elemente de probă. În această privință, Polimeri susține, în esență, că ar fi fost acordată o importanță prea mare declarațiilor întreprinderilor, în detrimentul mijloacelor de probă scrise, și că respectivele declarații nu ar fi fiabile.

50 Trebuie amintit că, în ceea ce privește administrarea dovezii unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisiei îi revine obligația de a face dovada încălcărilor pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, în mod temeinic, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58, și Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 86). Astfel, este necesar să fie prezentate de către Comisie dovezi precise și concordante pentru a întemeia convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctul 43 și jurisprudența citată).

51 Pe de altă parte, activitățile pe care le presupun practicile și acordurile anticoncurențiale se desfășoară de obicei în mod clandestin, reuniunile se țin în secret și documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Rezultă de aici că, chiar în cazul în care Comisia descoperă înscrisuri ce atestă în mod explicit un contact nelegal între operatori, în mod normal, acestea nu vor fi decât fragmentare și dispersate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții. Prin urmare, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada încălcării dreptului concurenței (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 55-57, și Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia, C‑403/04 P și C‑405/04 P, Rep., p. I‑729, punctul 51).

52 În acest cadru, nicio dispoziție și niciun principiu general al dreptului comunitar nu interzice Comisiei să invoce față de o întreprindere declarații ale altor întreprinderi acuzate. Dacă nu ar fi astfel, sarcina probei cu privire la comportamente contrare articolelor 81 CE și 82 CE, care revine Comisiei, ar fi imposibil de îndeplinit și incompatibilă cu misiunea de supraveghere a bunei aplicări a acestor dispoziții care îi este atribuită Comisiei prin Tratatul CE (Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, cunoscută sub numele „PVC II”, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctul 512, și Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 192).

53 În plus, declarațiile date în numele unor întreprinderi au o valoare probantă care nu este neglijabilă, întrucât induc riscuri juridice și economice considerabile (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctele 205 și 211, și Hotărârea Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia, punctul 51 de mai sus, punctul 103).

54 Desigur, nu se poate considera că declarația unei întreprinderi căreia i se impută faptul că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi cărora le este imputată participarea la aceeași înțelegere, reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă dacă nu este susținută de alte elemente de probă (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 219).

55 Cu toate acestea, în speță, decizia atacată este întemeiată pe mai multe declarații ale unor întreprinderi care converg, și anume declarațiile Bayer, Dow și Shell, astfel încât se susțin unele pe altele (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2007, Bolloré și alții/Comisia, cauzele conexate T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02, Rep., p. II‑947, punctul 168). Pe de altă parte, este cert că decizia atacată este întemeiată și pe mijloace de probă scrise, în special note olografe din cadrul reuniunilor. Faptul că Polimeri contestă valoarea probantă a acestor documente nu poate afecta decizia atacată în ceea ce privește procedura care a fost urmată de Comisie.

56 Având în vedere aceste elemente, niciun element nu permite să se considere că decizia atacată ar fi afectată de vicii de procedură care să îi afecteze legalitatea.

57 Celelalte argumente dezvoltate de Polimeri nu pot pune sub semnul întrebării această concluzie.

58 În ceea ce privește împrejurarea invocată potrivit căreia Comisia nu s‑ar putea întemeia pe declarații date în cadrul Comunicării privind cooperarea, trebuie să se arate, în primul rând, că nicio dispoziție nu interzice Comisiei să utilizeze astfel de declarații pentru a demonstra existența unei încălcări a normelor de concurență. În al doilea rând, astfel de declarații nu pot fi considerate ca fiind lipsite de valoare probantă, întrucât declarațiile care sunt contrare interesului celui care le dă trebuie, în principiu, să fie considerate elemente de probă care prezintă o încredere deosebită (Hotărârea Bolloré și alții/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctul 166). În al treilea rând, deși s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților principali la o înțelegere ilicită, ținând seama de faptul că este posibil ca acești participanți să aibă tendința să minimizeze importanța contribuției lor la încălcare și să o maximizeze pe cea a celorlalți participanți, nu este mai puțin adevărat că argumentul Polimeri nu corespunde logicii inerente procedurii prevăzute de Comunicarea privind cooperarea. Astfel, faptul de a solicita beneficiul aplicării acesteia în vederea obținerii unei reduceri a amenzii nu creează în mod necesar un stimulent pentru a prezenta elemente de probă care deformează realitatea comportamentului celorlalți participanți la înțelegere. Orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea pune sub semnul întrebării sinceritatea și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 70). În special, trebuie să se considere că faptul că o persoană mărturisește că a săvârșit o încălcare și recunoaște astfel existența unor fapte care depășesc ceea ce putea fi dedus direct din documentele în discuție implică a priori, în lipsa unor circumstanțe particulare de natură să indice contrariul, că această persoană a luat decizia de a spune adevărul (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 46 de mai sus, punctul 212).

59 În ceea ce privește faptul că unele dintre întreprinderile în cauză ar fi fost „forțate” să dea declarații, Polimeri invocă de fapt o încălcare a principiului bunei administrări. Trebuie amintit în această privință că, printre garanțiile conferite de ordinea juridică comunitară în cadrul procedurilor administrative, se numără în special principiul bunei administrări, care include obligația instituției competente de a examina atent și imparțial toate elementele relevante ale cauzei (Hotărârea Tribunalului din 24 ianuarie 1992, La Cinq/Comisia, T‑44/90, Rec., p. II‑1, punctul 86, și Hotărârea Tribunalului din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, T‑410/03, Rep., p. II‑881, punctul 129). Or, o încălcare a principiului bunei administrări poate determina anularea deciziei în cauză dacă se stabilește că, în lipsa acestei neregularități, decizia menționată ar fi avut un conținut diferit (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 16 decembrie 1975, Suiker Unie și alții/Comisia, 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 și 114/73, Rec., p. 1663, punctul 91; a se vedea, de asemenea, Hotărârea Volkswagen/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 283). În speță, Polimeri nu a furnizat o asemenea dovadă. În orice caz, presupunând chiar că încălcarea invocată a principiului bunei administrări determină Tribunalul să respingă declarațiile întreprinderilor vizate de Polimeri, acest fapt ar lăsa intacte celelalte elemente cuprinse în decizia atacată. Prin urmare, nimic nu permite să se considere că, în acest context, Comisia ar fi fost determinată să concluzioneze în sensul inexistenței unei încălcări a normelor de concurență.

60 Având în vedere aceste elemente, primul motiv invocat de Polimeri trebuie să fie respins ca nefondat.

2. Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe trimiterea nejustificată a unei a doua comunicări privind obiecțiunile

a) Argumentele părților

61 Polimeri subliniază că comunicarea către persoanele interesate a unor obiecțiuni suplimentare nu devine necesară decât în cazul în care rezultatul verificărilor determină Comisia să impute întreprinderilor acte noi sau să modifice în mod sensibil elementele de probă ale încălcărilor constatate.

62 În speță, Comisia ar fi justificat trimiterea noii comunicări privind obiecțiunile prin numeroasele elemente de probă care ar fi fost descoperite cu ocazia investigațiilor suplimentare care au avut loc după primirea observațiilor scrise ale părților interesate cu privire la prima comunicare privind obiecțiunile. Or, Comisia s‑ar fi limitat să primească noi declarații ale acelorași societăți, și adesea ale acelorași persoane, în legătură cu evenimente care făcuseră deja obiectul a numeroase declarații.

63 Unicul element cu adevărat nou ar fi cererea de intervenție formulată de Michelin la 3 noiembrie 2005, concretizată prin observații depuse la 13 ianuarie 2006 și prin transmiterea de date privind prețurile plătite furnizorilor săi în perioada de referință. Cu toate acestea, datele furnizate de Michelin nu ar fi fost utilizate de Comisie.

64 Noua comunicare privind obiecțiunile nu ar fi, așadar, justificată prin niciun element nou și nu ar părea licită în lumina jurisprudenței. Mai mult, această comunicare ar fi determinat o întârziere importantă în cursul procedurii și ar fi îngreunat eforturile pe care întreprinderile trebuie să le depună în apărarea lor.

65 În plus, funcția comunicării privind obiecțiunile ar fi fost denaturată, în măsura în care aceasta ar fi fost utilizată pentru a răspunde argumentelor prezentate de întreprinderi. Pe de altă parte, răspunsurile Syndial și Polimeri ar fi fost utilizate de Comisie ca un instrument pentru a‑și perfecționa teza, toate elementele de natură să submineze această teză fiind respinse în mod deliberat. Polimeri indică în această privință că dispar din analiza cantitativă exactă a variațiilor de prețuri orice aluzie cantitativă la raportul dintre piața totală a produsului sau a produselor și piața controlată în mod ipotetic de pretinsa înțelegere, precum și constatarea fundamentală a substituibilității dintre cauciucul natural și cauciucul sintetic.

66 În sfârșit, decizia atacată ar introduce o enormă schimbare în ceea ce privește cuantificarea pieței produselor în cauză, în raport cu cea de a doua comunicare privind obiecțiunile. Această piață ar fi fost evaluată, în 2001, la un cuantum de 820 de milioane de euro în a doua comunicare privind obiecțiunile și la un cuantum de 550 de milioane de euro în decizia atacată [considerentul (66)]. Această diferență de mai mult de 30 %, care ar fi lipsită de orice explicație, ar produce efecte negative asupra situației întreprinderilor. Aceasta ar schimba raportul dintre piața acoperită de participanții la înțelegerea prezumată și piața „necondiționată”. Aceasta ar schimba de asemenea poziția întreprinderilor pe piață și, prin urmare, capacitatea ipotetică a fiecăreia dintre acestea din urmă de a avea un impact asupra dinamicii concurenței. Aceste elemente ar fi noi, Polimeri denunțând încălcarea dreptului său la apărare în măsura în care nu a putut să își susțină argumentele în această privință.

67 Comisia solicită respingerea motivului. Aceasta consideră, în esență, că trimiterea unei a doua comunicări privind obiecțiunile în speță nu prezintă nicio nelegalitate.

b) Aprecierea Tribunalului

68 O comunicare privind obiecțiunile este un document cu caracter procedural și pregătitor care, pentru a asigura exercitarea eficientă a dreptului la apărare, delimitează obiectul procedurii administrative inițiate de Comisie, împiedicând‑o astfel pe aceasta din urmă să rețină alte obiecțiuni în decizia sa prin care finalizează procedura vizată (Ordonanța Curții din 18 iunie 1986, British American Tobacco și Reynolds Industries/Comisia, 142/84 și 156/84, Rec., p. 1899, punctele 13 și 14; a se vedea, prin analogie, Hotărârea Curții din 10 iulie 2008, Bertelsmann și Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, Rep., p. I‑4951, punctul 63).

69 Pe de altă parte, întocmirea unei comunicări privind obiecțiunile de către Comisie nu poate, în niciun caz, să fie considerată drept o probă a prezumției de vinovăție a întreprinderii în cauză. În caz contrar, deschiderea oricărei proceduri în materie ar putea aduce atingere principiului prezumției de nevinovăție (Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, JCB Service/Comisia, C‑167/04 P, Rec., p. I‑8935, punctul 99).

70 În aceste condiții, întocmirea, în speță, a unei a doua comunicări privind obiecțiunile nu poate conduce, în sine, la constatarea vreunei nereguli.

71 În măsura în care argumentele Polimeri pot fi înțelese ca invocând de fapt o încălcare a principiului termenului rezonabil, trebuie amintit că o asemenea încălcare, dacă este dovedită, nu poate constitui un motiv de anulare decât în cazul unei decizii prin care se constată încălcări, de vreme ce s‑a stabilit că încălcarea acestui principiu a adus atingere dreptului la apărare al întreprinderilor în cauză. În afara acestei ipoteze specifice, nerespectarea obligației de a hotărî într‑un termen rezonabil este lipsită de incidență asupra validității procedurii administrației (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, C‑105/04 P, Rec., p. I‑8725, punctele 42-44; a se vedea de asemenea Hotărârea Tribunalului din 14 februarie 2001, Sodima/Comisia, T‑62/99, Rec., p. II‑655, punctul 94, și Hotărârea Tribunalului din 16 decembrie 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied și Technische Unie/Comisia, T‑5/00 și T‑6/00, Rec., p. II‑5761, punctul 74).

72 Or, în speță, în orice caz, argumentația dezvoltată de Polimeri ar trebui considerată ca generală și nu ar fi de natură să dovedească existența unei încălcări a dreptului la apărare, care trebuie examinată în funcție de împrejurările specifice ale fiecărei spețe (a se vedea în acest sens Hotărârea Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, punctul 71 de mai sus, punctul 59, și Hotărârea Hoechst/Comisia, punctul 59 de mai sus, punctul 228).

73 În ceea ce privește faptul că a doua comunicare privind obiecțiunile ar cuprinde modificări în raport cu prima comunicare privind obiecțiunile, trebuie amintit că este de natura acestui act procedural să fie provizoriu și susceptibil de modificări cu ocazia evaluării la care Comisia procedează ulterior, pe baza observațiilor care i‑au fost prezentate ca răspuns de către părți, precum și a altor constatări de fapt. Astfel, Comisia trebuie să țină seama de elementele care rezultă din integralitatea procedurii administrative fie pentru a renunța la obiecțiunile care s‑ar dovedi neîntemeiate, fie pentru a‑și structura sau pentru a‑și a completa, atât în fapt, cât și în drept, argumentarea pentru susținerea obiecțiunilor pe care le reține (a se vedea Hotărârea Bertelsmann și Sony Corporation of America/Impala, punctul 68 de mai sus, punctul 63 și jurisprudența citată). Prin urmare, dacă Comisia își poate modifica în mod întemeiat, atât în fapt, cât și în drept, argumentarea între comunicarea privind obiecțiunile și decizia sa finală, ea poate, cu atât mai mult, să facă acest lucru între două comunicări privind obiecțiunile.

74 În sfârșit, în ceea ce privește faptul că decizia atacată ar introduce o modificare în ceea ce privește cuantificarea pieței produselor în cauză, argumentele Polimeri nu susțin motivul acesteia. Astfel, prin intermediul celui de al doilea motiv, Polimeri contestă trimiterea de către Comisie a unei a doua comunicări privind obiecțiunile. Or, prin argumentele sale, Polimeri contestă faptul că Comisia nu i‑a acordat mai multe posibilități de a se apăra în cursul procedurii administrative. Argumentele Polimeri în această privință sunt, prin urmare, inoperante.

75 În orice caz, trebuie amintit că respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, în special a unor amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu, constituie un principiu fundamental al dreptului comunitar, care trebuie respectat chiar dacă este vorba despre o procedură care are caracter administrativ (Hotărârea Curții din 13 februarie 1979, Hoffmann‑Laroche/Comisia, 85/76, Rec., p. 461, punctul 9, Hotărârea Curții din 2 octombrie 2003, Arbed/Comisia, C‑176/99 P, Rec., p. I‑10687, punctul 19, și Hotărârea Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied și Technische Unie/Comisia, punctul 71 de mai sus, punctul 32). În special, acest principiu impune ca o comunicare privind obiecțiunile adresată de Comisie unei întreprinderi căreia intenționează să îi aplice o sancțiune pentru încălcarea normelor privind concurența să conțină elementele esențiale reținute în privința sa, precum faptele imputate, calificarea acestora și elementele de probă pe care se întemeiază Comisia pentru ca acea întreprindere să fie în măsură să își prezinte în mod util argumentele în cadrul procedurii administrative desfășurate împotriva ei (a se vedea Hotărârea Arbed/Comisia, citată anterior, punctul 20 și jurisprudența citată, și Hotărârea Hoechst/Comisia, punctul 59 de mai sus, punctul 421).

76 În speță, este suficient să se constate că, după cum arată în mod întemeiat Comisia, reducerea valorii pieței CB și CSB nu a fost reținută, în decizia atacată, ca reprezentând un element incriminator pentru întreprinderile în cauză. În aceste condiții, nicio încălcare a dreptului la apărare al Polimeri nu poate fi reținută în această privință. În plus, astfel cum s‑a amintit la punctul 73 de mai sus, este de natura comunicării privind obiecțiunile să fie provizorie și susceptibilă de modificări, atât în fapt, cât și în drept. Totuși, aceasta nu împiedică Polimeri să conteste în fața Tribunalului cuantificarea valorii pieței relevante în cadrul celui de al patrulea și al celui de al zecelea motiv din prezenta acțiune.

77 Având în vedere aceste elemente, al doilea motiv invocat de Polimeri trebuie să fie respins ca nefondat.

3. Cu privire la al treilea motiv, întemeiat, în esență, pe încălcarea dreptului la apărare al Polimeri

a) Argumentele părților

78 Polimeri arată că, în decizia atacată, Comisia exclude orice imputabilitate directă în privința Syndial deși, dimpotrivă, i‑a adresat atât prima, cât și cea de a doua comunicare privind obiecțiunile [considerentul (374) al deciziei atacate].

79 Rezultă de aici că, deși Polimeri nu a operat, în perioada cuprinsă între 20 mai 1996 și 1 ianuarie 2002, în producția și distribuția produselor în cauză, în măsura în care aceasta nu a devenit concesionară a activităților privind CB și CSB decât de la 1 ianuarie 2002, Comisia i‑ar atribui o răspundere pentru o perioadă de aproape șapte ani (de la 20 mai 1996 la 28 noiembrie 2002) [considerentul (373) al deciziei atacate].

80 În aceste condiții, Polimeri nu ar fi avut ocazia să răspundă la noua evaluare juridică a răspunderii sale. Ar exista o diferență între faptul de a fi atribuită o răspundere în solidar cu societatea care a realizat în fapt actele care constituie încălcarea și faptul de a fi atrasă răspunderea exclusivă a acesteia din urmă pentru întreaga perioadă acoperită de înțelegerea prezumată. Excluderea Syndial dintre destinatarii deciziei atacate ar fi avut, așadar, un impact important asupra poziției Polimeri și asupra strategiei sale defensive.

81 Comisia solicită respingerea motivului. Aceasta arată că, contrar celor ce încearcă să demonstreze Polimeri, Comisia stabilise în sarcina acesteia, în cele două comunicări privind obiecțiunile, o răspundere care acoperă întreaga durată a înțelegerii. Împrejurarea că respectiva răspundere poate fi stabilită, în solidar, și în sarcina Syndial nu a putut influența apărarea Polimeri. În plus, aceasta nu ar indica în ce mod o răspundere în solidar cu Syndial ar fi putut conduce la un rezultat diferit al procedurii.

b) Aprecierea Tribunalului

82 Trebuie să se considere că, prin intermediul celui de al treilea motiv, Polimeri invocă de fapt o încălcare a dreptului la apărare, în măsura în care Comisia nu i‑ar fi permis să își prezinte observațiile cu privire la o posibilă excludere a Syndial dintre destinatarii deciziei atacate.

83 Respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, în special a unor amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu, constituie un principiu fundamental al dreptului comunitar, care trebuie respectat chiar dacă este vorba despre o procedură cu caracter administrativ. Acest principiu impune în special ca o comunicare privind obiecțiunile adresată de Comisie unei întreprinderi căreia intenționează să îi aplice o sancțiune pentru încălcarea normelor privind concurența să conțină elementele esențiale reținute în privința sa, precum faptele reproșate, calificarea acestora și elementele de probă pe care se întemeiază Comisia pentru ca acea întreprindere să fie în măsură să își prezinte în mod util argumentele în cadrul procedurii administrative desfășurate împotriva ei (a se vedea jurisprudența citată la punctele 74 și 75 de mai sus).

84 Al treilea motiv al Polimeri se bazează pe premisa că, în comunicările privind obiecțiunile, Comisia ar fi reținut răspunderea EniChem SpA (devenită Syndial) pentru perioada dintre 20 mai 1996 și 1 ianuarie 2002, deși, în decizia atacată, Comisia nu ar reține decât răspunderea Polimeri, inclusiv pentru perioada menționată anterior, în care aceasta nu activa în producția și distribuția produselor în cauză.

85 Or, mai întâi, a doua comunicare privind obiecțiunile reține că, ținând cont în special de transferul de activități realizat la 1 ianuarie 2002 între EniChem SpA și Polimeri și de faptul că aceste două societăți aparțin aceleiași întreprinderi, Polimeri trebuie să fie considerată responsabilă pentru încălcare în perioada 20 mai 1996-28 noiembrie 2002. De aici rezultă că a doua comunicare privind obiecțiunile reține, ca și decizia atacată [considerentele (365)-(373)], răspunderea Polimeri pentru ansamblul perioadei încălcării, inclusiv, așadar, pentru faptele comise de EniChem SpA înainte de 1 ianuarie 2002.

86 Apoi, a doua comunicare privind obiecțiunile precizează că, în măsura în care EniChem SpA controla 100 % din capitalul Polimeri între 1 ianuarie și 20 octombrie 2002, Syndial trebuie să răspundă, în solidar, pentru încălcarea comisă de Polimeri pentru această perioadă. De aici rezultă că a doua comunicare privind obiecțiunile nu reține răspunderea Syndial decât pentru o perioadă limitată, în calitatea sa de societate‑mamă a Polimeri între 1 ianuarie și 20 octombrie 2002, iar nu pentru întreaga durată a încălcării.

87 Rezultă de aici că premisa Polimeri este eronată.

88 În lipsa unor argumente mai detaliate, se impune, prin urmare, respingerea motivului întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare al Polimeri în această privință.

89 În ceea ce privește argumentul, invocat de Polimeri în cadrul ședinței, potrivit căruia excluderea Syndial dintre destinatarii deciziei atacate ar fi permis Comisiei „să evite” plafonul amenzii de 10 % din cifra de afaceri, și presupunând că un asemenea argument este admisibil în pofida tardivității sale, trebuie să se arate că acesta se adaugă argumentelor dezvoltate în cadrul celui de al șaisprezecelea motiv. Or, din motivele expuse la punctele 313-316 de mai jos, acest argument trebuie să fie respins.

90 Având în vedere aceste elemente, al treilea motiv invocat de Polimeri trebuie să fie respins ca nefondat.

B – Cu privire la motivele referitoare la fondul deciziei atacate

1. Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o definiție incorectă a pieței relevante

a) Argumentele părților

91 Polimeri arată că, în decizia atacată, Comisia a conexat cele două cazuri privind CB și CSB, deși acestea au fost distincte în cursul investigației. Examinarea acestui ipotetic sector comun s‑ar limita la prezentarea unui tabel (tabelul 3 din decizia atacată), fără niciun comentariu explicativ. Polimeri subliniază că, în cadrul procedurilor privind concentrările, Comisia a fost întotdeauna atentă să distingă două piețe distincte. În speță, Polimeri susține că nu sunt întrunite condițiile, nici din punct de vedere tehnic și comercial, nici din punctul de vedere al sistemului de concurență, pentru a justifica o asemenea conexare.

92 În primul rând, Polimeri arată că CB s‑ar afla în concurență cu cauciucul natural. CB ar fi utilizat în anvelopele pentru vehiculele comerciale, ușoare și grele, în principal pentru zona laterală a anvelopei. Furnizând o analiză în această privință, Polimeri susține că piața CB ar trebui să cuprindă suma pieței CB și a unei părți din cea a cauciucului natural. În acest cadru, cota de piață a Polimeri nu ar fi depășit niciodată 11,8 % între 1996 și 2002. Polimeri subliniază că, în tabelul 1 din decizia atacată, Comisia ar fi eliminat orice referință la cotele de piață, la piața totală a CB și la cota din această piață neacoperită de întreprinderile în cauză. Aceste date, deși pot fi contestate, potrivit Polimeri, ar fi fost reproduse în a doua comunicare privind obiecțiunile. Astfel, nu ar exista nicio trimitere, în decizia atacată, la puterea înțelegerii prezumate de a influența piața și nici la puterea fiecăruia dintre participanți. Polimeri adaugă că retragerile realizate de Comisie vizează eliminarea elementelor care stabilesc caracterul contestabil al analizei sale, precum nivelul de acoperire a pieței reprezentate de întreprinderile în cauză, care ar fi fost mult mai redus decât cel menționat inițial în a doua comunicare privind obiecțiunile.

93 În al doilea rând, Polimeri subliniază că CSB este cauciucul de uz general, care se adaptează la multiple aplicații fără să fie excelent pentru niciuna dintre ele. Sectorul de aplicare cel mai important ar fi producția de benzi de rulare. Cu toate acestea, nu ar exista niciun sector de aplicații în care CSB să fie de neînlocuit din punct de vedere tehnic. Furnizând analize în această privință, Polimeri susține că piața CSB ar trebui să cuprindă suma pieței CSB și a unei părți din cea a cauciucului natural. În acest cadru, cota de piață a Polimeri nu ar fi depășit niciodată 13,8 % între 1996 și 2002. De asemenea, cotele de piață pentru CSB ar fi dispărut, în decizia atacată, precum și trimiterea la piața totală și la cuantificarea vânzărilor celorlalți producători. Polimeri subliniază că, în ceea ce privește vânzările celorlalți producători, ar fi contestat datele cuprinse inițial în a doua comunicare privind obiecțiunile.

94 În al treilea rând, considerând că piețele CB și CSB nu ar fi trebuit să fie cumulate, Polimeri subliniază că Comisia, în decizia atacată, ar fi modificat în mod radical evaluarea pieței combinate. Polimeri arată că evaluarea pieței globale, în tabelul 3 din decizia atacată, este de departe inferioară celei din tabelul cu același obiect care figurează în a doua comunicare privind obiecțiunile, deși ar rămâne constante cifrele de afaceri ale întreprinderilor în cauză. Această diferență ar proveni din vânzările de CB și de CSB atribuite celorlalți producători. Astfel, la lectura deciziei atacate, înțelegerea prezumată ar părea să controleze 90 % din piață, deși, în a doua comunicare privind obiecțiunile, aceasta nu ar reprezenta decât cu greu 60 % din piață. Polimeri adaugă că, dacă ar trebui să fie luată în considerare prezența întreprinderilor în cauză pe piața cauciucului natural, concurent al CB și al CSB, zona de influență s‑ar reduce la niveluri mult inferioare pragului de 50 %.

95 În al patrulea rând, în ceea ce privește cererea, Polimeri arată că CB și CSB nu sunt utilizate exclusiv, astfel cum arată Comisia, în producția de anvelope, chiar dacă această utilizare este majoritară (între 60 % și 70 %). Importantele diferențe de aplicare existente între CB și CSB, în afara producției de anvelope, ar susține faptul că ar fi eronat să se dorească gruparea celor două produse într‑o piață sau un sector comun. În ceea ce privește anvelopele, cinci mari producători ar absorbi volumele de CB și de CSB destinate acestei utilizări. Cu toate acestea, niciunul dintre acești mari clienți nu se aprovizionează de la un producător unic de cauciuc sintetic. În plus, Comisia ar recunoaște ea însăși că numeroși producători de anvelope au o producție proprie de cauciucuri sintetice și se aprovizionează de asemenea, în mare parte, cu cauciuc natural. De aici ar rezulta că puterea contractuală a producătorilor de anvelope ar fi importantă în raport cu cea a producătorilor de cauciuc și că gradul de transparență al pieței creat de producătorii de anvelope, în faza de negociere, ar fi ridicat. Aceste elemente ar face puțin credibilă existența unui acord între producători. În plus, un procent important din contracte (între 40 % și 60 %) s‑ar baza pe o „formulă de preț” care ar cuprinde o referință la prețurile materiilor prime. Aceasta ar lipsi de orice semnificație efectivă și de orice efect discuțiile trimestriale dintre concurenți cu privire la prețuri.

96 Polimeri adaugă că, în înscrisurile sale, Comisia ar cita în mod incomplet Ordonanța Curții din 16 februarie 2006, Adriatica di Navigazione/Comisia (C‑111/04 P, nepublicată în Repertoriu). Curtea ar fi arătat, la punctul 32 din ordonanța menționată, că „Tribunalul a admis că definiția confuză și incompletă a pieței relevante [putea] avea drept consecință o eroare în stabilirea răspunderii”. În speță, piața reținută ar fi permis Comisiei să califice drept ilicite comportamente absolut neutre. În particular, nu ar exista, în sine, nicio cauză privind CB.

97 Comisia solicită respingerea motivului. Aceasta susține în particular că contestarea definiției pieței relevante este inoperantă în ceea ce privește existența înțelegerii.

b) Aprecierea Tribunalului

98 Comisia precizează, în decizia atacată, că inițial au fost atribuite două numere de cazuri. Primul caz privea cererea de imunitate prezentată de Bayer cu privire la CB. Al doilea caz privea cererea de imunitate, prezentată tot de Bayer, privind CSB. Investigația ar fi fost desfășurată totuși în mod unic și cea mai mare parte a actelor de procedură (în special cele două comunicări privind obiecțiunile) ar fi acoperit cele două sectoare. După prima comunicare privind obiecțiunile, ar fi fost utilizat un singur număr de caz. În cele două comunicări privind obiecțiunile, precum și în decizia atacată, Comisia reține că practicile în cauză constituiau o încălcare unică și continuă [considerentele (90) și (91) ale deciziei atacate].

99 Prin argumentele sale, Polimeri invocă în fapt două motive împotriva deciziei atacate. În primul rând, aceasta consideră că Comisia nu ar fi putut să conexeze cele două proceduri inițiale privind CB și CSB. În al doilea rând, aceasta contestă definiția sectorială a pieței, astfel cum este reținută de Comisie.

100 În ceea ce privește primul motiv invocat de Polimeri, trebuie amintit că Comisia are dreptul de a disocia și de a conexa procedurile din motive obiective (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Prym și Prym Consumer/Comisia, T‑30/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 64 și jurisprudența citată). În speță, nimic nu permite să se considere că conexarea celor două proceduri inițiale nu era subordonată un motive obiective. În particular, nu poate fi contestat faptul că CB și CSB aparțin aceluiași sector de activitate, ținând cont în special de caracteristicile fizice și de utilizările acestor două produse. Apoi, din decizia atacată și din declarațiile întreprinderilor în cauză reiese că unele dintre reuniunile ilicite în cauză priveau atât CB, cât și CSB. În aceste condiții, argumentele Polimeri nu pot pune sub semnul întrebării alegerea realizată de Comisie în această privință. În plus, presupunând chiar că încălcarea în cauză poate fi considerată că grupează, în realitate, două încălcări distincte, faptul că aceste încălcări sunt stabilite în mai multe decizii sau într‑o singură decizie este lipsit de importanță, întrucât este cert, în speță, că încălcările în cauză nu sunt prescrise (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului Prym și Prym Consumer/Comisia, citată anterior, punctul 63, și Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF și UCB/Comisia, T‑101/05 și T‑111/05, Rep., p. II‑4949, punctul 158). În particular, nimic nu permite să se considere că, prin faptul conexării procedurilor, Comisia ar fi imputat în mod eronat o încălcare în sarcina Polimeri. Pe de altă parte, o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE poate rezulta nu numai dintr‑un act izolat, ci și dintr‑o serie de acte sau chiar dintr‑un comportament continuu. Această interpretare nu poate fi contestată pentru motivul că unul sau mai multe elemente din această serie de acte sau din acest comportament continuu ar putea constitui de asemenea prin el însuși, respectiv prin ele însele, în mod izolat, o încălcare a respectivei dispoziții. Atunci când diferitele acțiuni se înscriu, precum în prezenta cauză, într‑un plan de ansamblu ca urmare a obiectului identic al acestora privind denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, Comisia are dreptul să impute răspunderea acestor acțiuni în funcție de participarea la încălcare considerată în ansamblul său (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 51 de mai sus, punctul 258).

101 În ceea ce privește al doilea motiv invocat de Polimeri, este suficient să se constate că contestarea definiției pieței relevante este inoperantă în cadrul celui de al patrulea motiv, întrucât aceasta nu poate conduce, în sine, la demonstrarea faptului că condițiile de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE nu sunt îndeplinite. Polimeri nu poate, așadar, să deducă de aici neparticiparea sa la înțelegere (a se vedea în acest sens Ordonanța Adriatica di Navigazione/Comisia, punctul 96 de mai sus, punctul 30; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și T‑271/02, Rec., p. II‑5169, punctul 172). În particular, nimic nu permite să se considere că, prin definirea pieței relevante, Comisia ar fi imputat în mod eronat o încălcare societății Polimeri. Trebuie să se sublinieze în această privință că decizia atacată reține cu claritate răspunderea Polimeri atât pentru CB, cât și pentru CSB. În aceste condiții, faptul că Comisia a reținut existența unei încălcări unice pentru aceste două produse nu poate avea drept consecință imputarea în sarcina Polimeri a unei încălcări pentru care aceasta nu trebuia să răspundă. Acest fapt nu împiedică totuși Polimeri să conteste definiția pieței relevante în cadrul celui de al zecelea motiv, privind aprecierea gravității încălcării.

102 Având în vedere aceste elemente, al patrulea motiv invocat de Polimeri trebuie să fie respins ca nefondat.

2. Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe evoluția prețurilor în perioada luată în considerare

a) Argumentele părților

103 Polimeri arată că, în prima comunicare privind obiecțiunile, Comisia dezvoltase o analiză a evoluției prețurilor pe piețele CB și CSB. Or, în a doua comunicare privind obiecțiunile, și apoi în decizia atacată, Comisia ar fi retras partea privind „dovezile economice” ale încălcării. Astfel, ar fi existat o recunoaștere implicită a faptului că încălcarea prezumată nu a produs niciun efect concret. Polimeri subliniază că retragerea realizată urma unei analize detaliate, furnizată de Syndial în cursul procedurii administrative, pe care o anexează la cererea introductivă. Această analiză ar demonstra că prețurile practicate nu respectau o logică de control și de aliniere și că pretinsa coordonare a prețurilor, în cazul în care ar apărea, ar constitui în realitate reacția producătorilor în fața costurilor materiilor prime și a evoluției pieței.

104 Explicația dată de Comisie, în considerentele (275)-(280) ale deciziei atacate, ca răspuns la analiza furnizată de Syndial, nu ar fi convingătoare. Polimeri, detaliind calculul evoluției prețurilor de vânzare pe piața relevantă, consideră că diferențele dintre nivelurile prețurilor între întreprinderi erau prea importante pentru a fi calificate drept „grad de corelare ridicată”. Polimeri indică, de exemplu, că majorarea prețurilor EniChem SpA a fost cu mai mult de 30 % superioară celei a prețurilor Shell între primul trimestru al anului 1992 și al treilea trimestru al anului 1995. În ceea ce privește critica Comisiei potrivit căreia analiza ar atribui în mod arbitrar tuturor produselor o valoare inițială a prețurilor efectiv identică, Polimeri precizează că această analiză prezintă, dimpotrivă, efectul variațiilor asupra prețului inițial al fiecărui producător, independent de valoarea absolută inițială. Polimeri recunoaște totuși că, pentru producătorii a căror serie completă de variații de prețuri nu era disponibilă (și anume Bayer, Dwory și Kaučuk), punctul de plecare al seriei a fost stabilit în raport cu o variație cumulativă a prețurilor egală cu cea a EniChem SpA. Totuși, nu ar fi vorba în niciun caz de atribuirea către producător a unui preț efectiv și orice altă alegere ar fi determinat același rezultat. În sfârșit, Polimeri subliniază că nu a afirmat niciodată că costul butadienei ar fi unicul factor care determină prețul final al CB și al CSB, deși acest factor are un impact preponderent.

105 Polimeri adaugă – această remarcă fiind valabilă și pentru al șaselea motiv – că nedemonstrarea efectelor înțelegerii presupuse ar constitui o lipsă de investigare și ar contribui la diminuarea valorii probelor provenite din alte surse. Polimeri subliniază de asemenea că, în Hotărârea din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, cunoscută sub numele „Ciment” (T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctul 245), Tribunalul, făcând trimitere la Hotărârea din 29 iunie 1995, Solvay/Comisia (T‑30/91, Rec., p. II‑1775), și la Hotărârea ICI/Comisia (T‑36/91, Rec., p. II‑1847), a constatat că, în aceste hotărâri, „din cauza caracterului puțin relevant al mijloacelor de probă scrise […], Tribunalul consider[ase] că, pentru a stabili corespunzător cerințelor legale practica concertată a ICI și a Solvay, Comisia ar fi trebuit să aibă în vedere, din stadiul [comunicării privind obiecțiunile], o apreciere economică globală și aprofundată, în special a pieței relevante, precum și a importanței și a comportamentului întreprinderilor care acționează pe această piață”.

106 Comisia solicită respingerea motivului. Aceasta amintește că nu este necesar să fie luate în considerare efectele concrete ale unui acord în scopul aplicării articolului 81 alineatul (1) CE, atunci când acesta are ca obiect restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței. Comisia adaugă, această remarcă fiind valabilă și pentru cel de al șaselea motiv, că existența înțelegerii rezultă în mod irefutabil dintr‑o serie de elemente precise și concordante expuse pe larg în decizia atacată.

b) Aprecierea Tribunalului

107 Cu titlu prealabil, trebuie să se arate că, prin argumentele sale, Polimeri pune sub semnul întrebării constatarea de către Comisie a existenței unei înțelegeri între întreprinderile în cauză. Polimeri consideră, în esență, că prețurile practicate nu erau supuse unei coordonări, ci rezultau în special din evoluția costului materiilor prime și din evoluția pieței.

108 Or, potrivit unei jurisprudențe constante, în scopul aplicării articolului 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor concrete ale unui acord este inutilă, din moment ce rezultă că are ca obiect restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței (Hotărârea Curții Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 50 de mai sus, punctele 122 și 123, Hotărârea Curții din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctul 491, și Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C‑407/04 P, Rec., p. I‑829, punctul 84). Fiind vorba în special despre acorduri de natură anticoncurențială care se manifestă, precum în speță, cu ocazia reuniunilor întreprinderilor concurente, Curtea a statuat deja că se realizează o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE atunci când aceste reuniuni au drept obiect restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței și urmăresc, în acest fel, să organizeze în mod artificial funcționarea pieței (Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, citată anterior, punctele 508 și 509, Hotărârea Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia, punctul 51 de mai sus, punctul 47, și Hotărârea Dalmine/Comisia, citată anterior, punctul 84). Într‑un asemenea caz, este suficient ca, pentru a dovedi participarea întreprinderii menționate la înțelegere, Comisia să demonstreze că întreprinderea respectivă a participat la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri de natură anticoncurențială. Atunci când participarea la asemenea reuniuni a fost dovedită, această întreprindere are obligația să prezinte indicii de natură să demonstreze că participarea sa la acele reuniuni era lipsită de orice spirit anticoncurențial, dovedind că le comunicase concurenților săi că participa la reuniuni având o optică diferită de a acestora (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctul 155, Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 51 de mai sus, punctul 81, și Hotărârea Sumitomo Metal Industries și Nippon Steel/Comisia, punctul 51 de mai sus, punctul 47).

109 În speță, din decizia atacată reiese că dovada concertării între întreprinderi nu rezultă din simpla constatare a unui paralelism al comportamentelor pe piață, ci din înscrisuri din care reiese că practicile în cauză erau rezultatul unei concertări. În aceste condiții, explicația alternativă dată de Polimeri în ceea ce privește prețurile practicate nu este de natură să pună sub semnul întrebării constatarea de către Comisie a existenței unei înțelegeri între întreprinderile în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea PVC II, punctul 52 de mai sus, punctele 727 și 728).

110 Având în vedere aceste elemente, al cincilea motiv invocat de Polimeri trebuie să fie respins ca nefondat.

3. Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe aprovizionarea principalilor clienți

a) Argumentele părților

111 Potrivit Polimeri, ar fi dificil de înțeles întinderea și impactul intervenției Michelin. Aceasta nici măcar nu ar fi încercat să demonstreze că paralelismul prețurilor observat în 1995 s‑ar fi continuat în anii următori. Pe de altă parte, Polimeri arată că Michelin se aproviziona de la patru producători pentru CB și de la șase producători pentru CSB. Dintr‑o analiză adresată Comisiei în cursul procedurii administrative ar rezulta că livrările efectuate de EniChem SpA nu puteau face parte dintr‑un plan de repartizare sau de „înțelegere”. Aceasta ar rezulta în particular din variațiile volumelor atribuite fiecărui producător de anvelope în perioada 1997-2003.

112 Comisia solicită respingerea motivului. Aceasta amintește că nu era necesar să ia în considerare efectele concrete ale acordului, întrucât obiectul acestuia era restrângerea concurenței.

b) Aprecierea Tribunalului

113 Cu titlu prealabil, trebuie să se arate că, prin argumentele sale, Polimeri pune sub semnul întrebării constatarea de către Comisie a existenței unei înțelegeri între întreprinderile în cauză. Polimeri consideră, în esență, că aprovizionarea principalilor clienți nu respecta o coordonare, după cum ar demonstra variațiile volumelor vândute.

114 Or, din motive identice cu cele prezentate în cadrul celui de al cincilea motiv, la punctele 107-109 de mai sus, argumentele invocate de Polimeri nu sunt de natură să pună sub semnul întrebării constatarea de către Comisie a existenței unei înțelegeri între întreprinderile în cauză.

115 Având în vedere aceste elemente, al șaselea motiv invocat de Polimeri trebuie să fie respins ca nefondat.

4. Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe stabilirea ilegală a răspunderii pentru încălcare în sarcina Polimeri

a) Argumentele părților

116 Polimeri susține că, dacă se reține participarea sa la înțelegere, ceea ce ea contestă, Comisia ar fi trebuit să distingă răspunderea Syndial și răspunderea sa potrivit perioadelor respective în care acestea au gestionat activitățile privind CB și CSB (și anume de la 20 mai 1996 la 31 decembrie 2001 pentru Syndial și de la 1 ianuarie 2002 la 28 noiembrie 2002 pentru Polimeri). Polimeri face trimitere în această privință la principiul care reiese din jurisprudență și potrivit căruia, în mod normal, i‑ar reveni persoanei fizice sau juridice care conducea întreprinderea în cauză la momentul săvârșirii încălcării normelor comunitare de concurență răspunderea pentru aceasta, chiar dacă, la momentul adoptării deciziei de constatare a încălcării, desfășurarea activității întreprinderii a fost plasată în responsabilitatea altei persoane (Hotărârile Curții din 16 noiembrie 2000, Cascades/Comisia, C‑279/98 P, Rec., p. I‑9693, punctele 77-82, și Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925, punctul 38). Comisia ar recunoaște acest principiu în considerentul (337) al deciziei atacate. Polimeri subliniază totuși că, în considerentul următor, Comisia ar fi decis să îi atribuie întreaga răspundere pentru încălcare, inclusiv pentru perioada în care Syndial era activă în sectoarele în cauză, și să o exonereze pe aceasta de orice răspundere.

117 Comisia și‑ar justifica alegerea, în considerentele (367)-(369) ale deciziei atacate, prin invocarea criteriului continuității economice și prin referirea la Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 51 de mai sus. Totuși, în această hotărâre, Curtea ar fi constatat de asemenea legăturile structurale existente între cedentă și cesionară, respectiv un control de 50 % al uneia asupra celeilalte. Polimeri adaugă că, în această cauză, societatea cesionară, Aalborg, nu era decât o creație ad‑hoc în scopul încălcării, pentru a primi activitățile societății‑mamă în domeniul cimentului. În speță, Polimeri ar fi existat ca societate din anul 1995 și, în timp ce producătorii de CB și de CSB încheiau (po