Din articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61 rezultă cu claritate că statul membru este singurul competent, pe de o parte, să elaboreze planul național de alocare prin care propune să atingă obiectivele definite de această directivă în ceea ce privește emisiile de gaze cu efect de seră și pe care îl notifică Comisiei, iar pe de altă parte, să adopte deciziile finale care prevăd cantitatea totală de cote pe care le va aloca pentru fiecare perioadă de cinci ani și repartizarea acestei cantități între operatorii economici. În schimb, din articolul 9 alineatul (3) din această directivă rezultă în mod univoc că rolul Comisiei se limitează la un control al conformității planului național de alocare al statului membru cu criteriile enunțate în anexa III la directiva menționată și cu dispozițiile articolului 10 din aceasta. Comisia este abilitată să verifice această conformitate și să respingă, prin decizie motivată, planul național de alocare pentru incompatibilitate cu aceste criterii sau cu aceste dispoziții. În cazul respingerii planului său de către Comisie, statul membru poate adopta o decizie în temeiul articolului 11 alineatul (2) din directiva menționată numai în cazul în care modificările pe care le propune au fost acceptate de Comisie.

Deși este adevărat că pot exista diferențe semnificative în ceea ce privește tipurile de obligații pe care directivele le impun statelor membre și cu privire la rezultatele care trebuie atinse de acestea și deși nu se contestă nici faptul că prevederile directivelor care nu privesc decât relațiile dintre un stat membru și Comisie pot să nu necesite măsuri de transpunere, nu se poate nega că articolele 9 și 11 din Directiva 2003/87 reglementează atribuțiile Comisiei și pe cele ale statelor membre în cadrul procedurii de adoptare a planurilor naționale de alocare, respectiv repartizarea competențelor între acestea. Dispozițiile menționate permit să se determine dacă statele membre dispun sau nu dispun de o marjă de manevră pentru a-și stabili planul și, dacă este cazul, care este întinderea acesteia.

De asemenea, nu poate fi negat faptul că Directiva 2003/87 nu prevede o metodă specifică pentru elaborarea unui plan național de alocare și pentru stabilirea cantității totale de cote de emisie de gaze cu efect de seră care trebuie alocate. Dimpotrivă, punctul 1 din anexa III la directiva respectivă prevede expres că statele membre trebuie să determine cantitatea totală de cote care trebuie alocate ținând cont, printre altele, de politica energetică națională și de programul național în materie de schimbări climatice.

Astfel, statele membre dispun de o anumită marjă de manevră pentru alegerea măsurilor pe care le consideră cel mai bine adaptate pentru aducerea la îndeplinire, în contextul specific al pieței energetice naționale, a obiectivului stabilit de directiva menționată.

În ceea ce privește faptul că, în conformitate cu articolul 9 din această directivă, planurile naționale de alocare sunt evaluate de Comisie cu ocazia unui control ex ante, o asemenea competență de control diferă, într-adevăr, în multe privințe de controlul ex post prevăzut la articolul 226 CE. Cu toate acestea, o asemenea împrejurare nu poate să implice faptul că controlul ex ante trebuie să depășească un control de legalitate.

(a se vedea punctele 49 și 51-54)