Keywords

Summary



Keywords

1. Concurență — Înțelegeri — Acorduri între întreprinderi — Noțiune — Concurs de voințe în privința comportamentului care urmează să fie adoptat pe piață

[art. 81 alin. (1) CE]

2. Concurență — Înțelegeri — Practică concertată — Noțiune — Contact incompatibil cu obligația fiecărei întreprinderi de a‑și stabili în mod autonom comportamentul pe piață — Schimb de informații — Prezumție — Condiții

[art. 81 alin. (1) CE]

3. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Mijloc de probă — Recurgere la o serie de indicii

[art. 81 alin. (1) CE]

4. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Mijloc de probă — Mijloace de probă scrise

[art. 81 alin. (1) CE]

5. Drept comunitar — Principii — Drepturi fundamentale — Prezumția de nevinovăție — Procedură în materie de concurență — Aplicabilitate

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Utilizarea ca mijloace de probă a declarațiilor date în cadrul Comunicării privind cooperarea de alte întreprinderi care au participat la încălcare — Admisibilitate — Condiții

(art. 81 CE și 82 CE)

7. Concurență — Înțelegeri — Acorduri între întreprinderi — Obligația Comisiei de a dovedi încălcarea — Limite

[art. 81 alin. (1) CE]

8. Concurență — Înțelegeri — Practică concertată — Atingere adusă concurenței — Criterii de apreciere — Obiect anticoncurențial — Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE]

9. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia — Forța probantă a mărturiilor voluntare depuse în acuzare împotriva unei întreprinderi de principalii participanți la o înțelegere pentru a beneficia de aplicarea Comunicării privind cooperarea

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 96/C 207/04 a Comisiei]

10. Concurență — Înțelegeri — Încălcare complexă care prezintă elementele unui acord și elementele unei practici concertate — Calificare unică drept „acord și/sau practică concertată” — Admisibilitate

[art. 81 alin. (1) CE]

11. Concurență — Înțelegeri — Participare la reuniuni având un obiect anticoncurențial

[art. 81 alin. (1) CE]

12. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Acces la dosar — Întindere — Refuz de a comunica un document — Consecințe — Necesitatea de a distinge, la nivelul sarcinii probei care îi incumbă întreprinderii în cauză, între documentele incriminatoare și documentele dezincriminatoare

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]

13. Concurență — Procedură administrativă — Acces la dosar — Documente care nu se află în dosarul de investigare și care nu sunt reținute de Comisie pentru a fi utilizate în acuzare — Documente care pot servi părților în apărare

[art. 81 alin. (1) CE și art. 82 CE; Acordul privind SEE, art. 53, 54 și 57; Regulamentul nr. 139/2004 al Consiliului, Comunicarea 2005/C 325/07 a Comisiei, pct. 27]

14. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Document incriminator — Noțiune

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]

15. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Obligația Comisiei de a examina, cu atenție și cu imparțialitate, toate elementele pertinente ale cauzei

16. Concurență — Procedură administrativă — Manifestare prematură din partea Comisiei a convingerii sale cu privire la existența încălcării

17. Concurență — Procedură administrativă — Obligațiile Comisiei — Respectarea unui termen rezonabil — Criterii de apreciere — Încălcare — Consecințe

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului)

18. Concurență — Procedură administrativă — Solicitare de informații — Obligație generală de prudență care revine întreprinderilor sau asocierilor de întreprinderi

(Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 11)

19. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Marjă de apreciere rezervată Comisiei — Limite — Respectarea liniilor directoare adoptate de Comisie — Control jurisdicțional

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

20. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Luarea în considerare a impactului real asupra pieței — Întindere

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

21. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Luarea în considerare a producerii unor efecte într‑o zonă geografică determinată — Întindere

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

22. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Puterea de apreciere a Comisiei

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

23. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Repartizarea întreprinderilor în cauză în diferite categorii — Condiții

(Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A al șaselea paragraf)

24. Concurență — Amenzi — Decizie de aplicare a unor amenzi — Obligația de motivare — Conținut — Indicarea elementelor de apreciere care au permis Comisiei să măsoare gravitatea încălcării — Indicare suficientă

[art. 253 CE, Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) și (3)]

25. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator — Criterii de evaluare a factorului descurajator

(Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A, al patrulea paragraf)

26. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator — Puterea de apreciere a Comisiei

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) și (3); Comunicarea 98/C 9/03, a Comisiei, punctul 1 A al patrulea paragraf]

27. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante — Încetarea încălcării de îndată ce intervine Comisia — Conținut

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 3]

28. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante — Neaplicarea în practică a acordurilor ilicite

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 3]

29. Concurență — Norme comunitare — Încălcări — Amenzi — Stabilire — Criterii — Creșterea nivelului general al amenzilor — Admisibilitate — Condiții

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului)

30. Concurență — Procedură administrativă — Obligațiile Comisiei — Respectarea unui termen rezonabil — Încălcare — Consecințe — Reducerea cuantumului amenzii în temeiul principiului echității

[art. 81 CE și art. 288 al doilea paragraf CE]

Summary

1. Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod. Se poate considera că un acord în sensul articolului menționat este încheiat din momentul în care există o concordanță de voințe cu privire la însuși principiul restrângerii concurenței, chiar dacă elementele specifice ale restrângerii avute în vedere fac încă obiectul unor negocieri.

Existența unui acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE nu este contestată nici de împrejurarea că respectivul acord de voințe ale întreprinderilor în cauză nu se extinde la mijloacele concrete de punere în aplicare a unei majorări a prețurilor, nici de faptul că, în realitate, aceasta nu s‑a produs niciodată pe piață.

(a se vedea punctele 44-45 și 183)

2. Noțiunea de practică concertată se referă la o formă de coordonare între întreprinderi, care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între acestea

În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune oricărui contact direct sau indirect între operatorii economici, de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care o întreprindere a decis să îl adopte sau pe care intenționează să îl adopte ea însăși pe piață, în cazul în care aceste contacte au ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței.

Trebuie să se prezume, sub rezerva probei contrare, care este în sarcina operatorilor interesați, că întreprinderile care participă la concertare și care rămân active pe piață țin seama de schimbul de informații cu concurenții lor pentru a‑și stabili comportamentul pe această piață. Această afirmație este și mai adevărată atunci când concertarea are loc în mod periodic și pe o durată îndelungată.

(a se vedea punctele 46-47 și 186)

3. În ceea ce privește administrarea dovezii unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisiei îi revine obligația de a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări. Astfel, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante pentru a dovedi existența încălcării.

Cu toate acestea, nu este necesar ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocate de Comisie, privite în ansamblu, să răspundă acestei cerințe.

Având în vedere caracterul notoriu al interzicerii acordurilor anticoncurențiale, nu se poate pretinde Comisiei să prezinte elemente care atestă în mod explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și disparate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice caz, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor relevante. Prin urmare, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi dedusă dintr‑o serie de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență.

(a se vedea punctele 48-51)

4. În cazul în care Comisia a invocat probe scrise în susținerea constatării sale cu privire la existența unui acord sau a unei practici anticoncurențiale, părților care contestă această constatare în fața Tribunalului le revine nu doar obligația de a prezenta o alternativă plauzibilă la teza Comisiei, ci și aceea de a invoca insuficiența probelor reținute în decizia atacată pentru stabilirea existenței încălcării.

(a se vedea punctul 52)

5. Cu privire la întinderea controlului jurisdicțional, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când este sesi zat cu o acțiune în anularea unei decizii de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, Tribunalul trebuie să exercite în general un control deplin în ceea ce privește problema dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile aplicării articolului 81 alineatul (1) CE.

Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii destinatare a deciziei de constatare a unei încălcări, potrivit principiului prezumției de nevinovăție, care, fiind un principiu general de drept al Uniunii, se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și care ar putea duce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu.

(a se vedea punctele 53 și 54)

6. Nicio dispoziție și niciun principiu general de drept al Uniunii nu interzice Comisiei să se prevaleze, împotriva unei întreprinderi, de declarațiile altor întreprinderi acuzate. Dacă nu ar fi astfel, sarcina probei cu privire la comportamente contrare articolelor 81 CE și 82 CE, care revine Comisiei, ar fi imposibil de îndeplinit și incompatibilă cu misiunea de supraveghere a bunei aplicări a acestor dispoziții, care îi este atribuită Comisiei prin Tratatul CE.

Desigur, declarația unei întreprinderi acuzate de participarea la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de multe alte întreprinderi acuzate, nu poate fi considerată o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă dacă nu este susținută de alte elemente de probă. Prin urmare, numai o astfel de declarație nu ar fi suficientă pentru a se stabili existența unei încălcări, aceasta trebuind să fie coroborată cu alte elemente de probă. Cu toate acestea, trebuie să se considere că nivelul de confirmare necesar este mai redus, atât în ceea ce privește precizia, cât și intensitatea, în cazul unei declarații ce prezintă o credibilitate ridicată, în raport cu o declarație care nu este credibilă în mod special.

Astfel, dacă s‑ar stabili că o serie de indicii concordante permiteau confirmarea existenței și a anumitor aspecte specifice ale practicilor amintite într‑o astfel de declarație credibilă în mod special, în acest caz, ea ar putea fi suficientă în sine pentru a atesta alte aspecte ale deciziei Comisiei.

În plus, atât timp cât un înscris nu este în contradicție evidentă cu declarația în ceea ce privește existența sau conținutul esențial al practicilor în cauză, este suficient ca aceasta să ateste elemente semnificative ale practicilor pe care le‑a descris pentru a avea o anumită valoare ca element de confirmare în cadrul seriei de probe incriminatoare.

(a se vedea punctele 70 și 92-94)

7. Comisia este obligată să dovedească existența unei încălcări în condiții puțin propice acestei sarcini, în măsura în care este posibil să fi trecut mai mulți ani de la momentul săvârșirii faptelor care constituie încălcarea, iar mai multe întreprinderi care făceau obiectul investigației nu au cooperat în mod activ cu aceasta.

Deși incumbă în mod necesar Comisiei să stabilească faptul că a fost încheiat un acord ilicit de împărțire a piețelor, ar fi excesiv să i se impună, în plus, să facă proba mecanismului specific prin care acest scop trebuia atins. Într‑adevăr, ar fi prea ușor pentru o întreprindere vinovată de săvârșirea unei încălcări să evite orice sancțiune dacă și‑ar putea întemeia argumentația pe caracterul vag al informațiilor prezentate în legătură cu funcționarea unui acord ilicit, într‑o situație în care existența acordului și scopul anticoncurențial al acestuia sunt, cu toate acestea, dovedite în mod suficient. Întreprinderile se pot apăra în mod eficient într‑o astfel de situație în măsura în care au posibilitatea de a comenta toate elementele de probă invocate de Comisie împotriva lor.

(a se vedea punctul 78)

8. Din textul articolului 81 CE rezultă că acordurile și practicile concertate între întreprinderi sunt interzise, independent de orice efect asupra pieței, atunci când acestea au un scop anticoncurențial. Astfel, din moment ce Comisia a constatat existența acordurilor și a practicilor concertate cu obiect anticoncurențial, această constatare nu poate fi contrazisă de informațiile întemeiate pe neaplicarea aranjamentelor coluzive sau pe lipsa de efect asupra pieței.

(a se vedea punctele 79 și 80)

9. Deși o anumită neîncredere față de depozițiile voluntare ale principalilor participanți la o înțelegere ilicită este în general necesară, dată fiind posibilitatea ca acești participanți să aibă tendința de a minimiza importanța contribuției lor la încălcare și de a o maximiza pe a celorlalți, solicitarea de a beneficia de aplicarea Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei reduceri a amenzii nu generează în mod necesar o incitare la a prezenta elemente de probă deformate în privința celorlalți participanți la înțelegerea în cauză. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea pune sub semnul întrebării sinceritatea și completitudinea cooperării solicitantului și, prin urmare, ar putea pune în pericol posibilitatea acestuia de a beneficia pe deplin de Comunicarea privind cooperarea.

(a se vedea punctul 91)

10. În fața unei situații de fapt complexe, dubla calificare a comportamentelor anticoncurențiale drept „ansamblu de acorduri și/sau de practici concertate”, în măsura în care aceste comportamente presupun în același timp elemente care trebuie calificate drept „acorduri” și elemente care trebuie calificate drept „practici concertate”, nu trebuie înțeleasă ca fiind o calificare ce necesită în mod simultan și cumulativ dovada că fiecare dintre aceste elemente de fapt prezintă elementele constitutive ale unui acord și ale unei practici concertate, ci în sensul că desemnează un întreg complex de elemente de fapt, dintre care unele au fost calificate drept acorduri, iar altele drept practici concertate în sensul articolului 81 CE, care nu prevede o calificare specială pentru acest tip de încălcare complexă.

(a se vedea punctul 191)

11. Atunci când o întreprindere a asistat, chiar fără a avea un rol activ, la o reuniune în cadrul căreia a fost menționată o concertare ilicită, se presupune că aceasta a participat la concertarea respectivă, cu excepția situației în care dovedește că s‑a distanțat în mod explicit de aceasta sau că i‑a informat pe ceilalți participanți că intenționează să ia parte la reuniunea în cauză având o optică diferită de a acestora.

(a se vedea punctul 195)

12. Dreptul de acces la dosar constituie corolarul principiului dreptului la apărare și presupune ca întreprinderii interesate să i se acorde de către Comisie posibilitatea de a examina toate înscrisurile care figurează în dosarul de investigare și care sunt susceptibile să fie pertinente pentru apărarea sa. Acestea cuprind atât înscrisurile incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale.

În privința înscrisurilor incriminatoare, necomunicarea unui document constituie o încălcare a dreptului la apărare doar dacă întreprinderea vizată demonstrează că, pe de o parte, Comisia s‑a întemeiat pe acest document pentru a‑și susține obiecțiunea privind existența încălcării și că, pe de altă parte, obiecțiunea putea fi dovedită doar prin referire la documentul respectiv. Astfel, revine întreprinderii în cauză sarcina să demonstreze că rezultatul la care a ajuns Comisia în cadrul deciziei sale ar fi fost diferit dacă respectivul document necomunicat trebuia să fie înlăturat ca mijloc de probă.

În schimb, în ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul acesteia din urmă, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza respectivele înscrisuri dezincriminatoare în apărarea sa, demonstrând în special că ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau cu concluziile formulate de Comisie în etapa comunicării obiecțiunilor, și ar fi putut, așadar, influența în orice mod aprecierile formulate în decizie.

(a se vedea punctele 235-238)

13. Comunicarea privind obiecțiunile este un act al cărui rol este să delimiteze obiectul procedurii declanșate împotriva unei întreprinderi și să asigure exercitarea eficientă a dreptului la apărare. În această perspectivă, comunicarea privind obiecțiunile este însoțită de garanții procedurale de aplicare a principiului respectării dreptului la apărare, printre care se numără dreptul de acces la documentele din dosarul Comisiei.

Răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile nu fac parte din dosarul de investigare propriu‑zis. În ceea ce privește documentele care nu fac parte din dosarul întocmit la data notificării comunicării privind obiecțiunile, Comisia nu are obligația de a divulga altor părți în cauză răspunsurile menționate decât în cazul în care se dovedește că acestea conțin elemente incriminatoare sau dezincriminatoare noi. În mod similar, potrivit punctului 27 din Comunicarea Comisiei privind regulile de acces la dosarul Comisiei în cauzele în temeiul articolelor 81 și 82 CE, al articolelor 53, 54 și 57 din Acordul privind SEE și al Regulamentului nr. 139/2004, de regulă, părțile nu au acces la răspunsurile date la comunicarea privind obiecțiunile de celelalte părți vizate de investigație. O parte are acces la documentele menționate numai în cazul în care acestea pot constitui elemente de probă noi, incriminatoare sau dezincriminatoare, referitoare la susținerile formulate cu privire la partea respectivă în comunicarea Comisiei privind obiecțiunile.

În acest sens, cu privire, pe de o parte, la noile elemente incriminatoare, în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un element extras dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile pentru stabilirea existenței unei încălcări, trebuie să se permită celorlalte întreprinderi implicate în această procedură să se pronunțe cu privire la un astfel de element de probă nou.

În ceea ce privește, pe de o parte, noile elemente dezincriminatoare, nu există o obligație a Comisiei de a le pune la dispoziție din proprie inițiativă. În ipoteza în care Comisia a respins în cursul procedurii administrative o cerere a unui reclamant privind accesul la documente care nu se regăsesc în dosarul de investigare, se poate constata o încălcare a dreptului la apărare numai în cazul în care se stabilește că procedura administrativă ar fi putut conduce la un rezultat diferit dacă reclamantul ar fi avut acces la documentele în cauză în cursul procedurii respective.

(a se vedea punctele 239-244 și 253)

14. Un document nu poate fi considerat incriminator decât atunci când este utilizat de Comisie în susținerea constatării unei încălcări săvârșite de o întreprindere.

În scopul stabilirii unei încălcări a dreptului său la apărare, nu este suficient ca întreprinderea în cauză să demonstreze că nu s‑a putut pronunța în cursul procedurii administrative cu privire la un document utilizat undeva în cuprinsul deciziei atacate. Trebuie ca aceasta să demonstreze că, în decizia atacată, acest document a fost utilizat de Comisie drept element de probă suplimentar pentru a reține o încălcare la care întreprinderea ar fi participat.

(a se vedea punctul 245)

15. Printre garanțiile conferite de ordinea juridică a Uniunii în procedurile administrative se numără în special obligația instituției competente de a examina cu atenție și cu imparțialitate toate elementele pertinente ale cauzei.

(a se vedea punctul 268)

16. Existența unei încălcări trebuie să fie apreciată exclusiv în funcție de elementele de probă prezentate de Comisie. În cazul în care la sfârșitul procedurii administrative se stabilește în mod efectiv existența unei încălcări, proba unei manifestări premature de către Comisie, în cursul procedurii menționate, a convingerii acesteia că încălcarea în cauză există nu este de natură să afecteze existența probei propriu‑zise a încălcării.

(a se vedea punctul 278)

17. Respectarea unui termen rezonabil în desfășurarea procedurilor administrative în domeniul politicii concurenței constituie un principiu general de drept al Uniunii, a cărui respectare este asigurată de instanțele Uniunii.

În scopul aplicării acestui principiu, este necesar să se opereze o distincție între cele două etape ale procedurii administrative, respectiv etapa de investigare, anterioară comunicării privind obiecțiunile, și cea corespunzătoare restului procedurii. Prima perioadă, care durează până la comunicarea privind obiecțiunile, are ca punct de plecare data la care Comisia, făcând uz de competențele care i‑au fost acordate de legiuitor, adoptă măsuri care implică acuzația de a fi săvârșit o încălcare și trebuie să îi permită acesteia să adopte o poziție cu privire la orientarea procedurii. În ceea ce privește a doua perioadă, aceasta este cuprinsă între comunicarea privind obiecțiunile și adoptarea deciziei finale. Ea trebuie să îi permită Comisiei să se pronunțe definitiv cu privire la încălcarea imputată.

O durată de 65 de luni a primei etape a procedurii trebuie considerată excesivă, în lipsa unei informații sau a unei justificări suplimentare din partea Comisiei cu privire la actele de investigare desfășurate pe parcursul acestei perioade. Totuși, numai în cazul în care durata procedurii a avut un efect asupra rezultatului acesteia, constatarea unei încălcări a principiului termenului rezonabil poate conduce la anularea unei decizii prin care se constată o încălcare.

(a se vedea punctele 286-288, 290, 292 și 295)

18. În temeiul obligației generale de prudență care revine oricărei întreprinderi sau asocieri de întreprinderi, reclamantele au obligația de a asigura păstrarea corespunzătoare, în registrele sau în arhivele lor, a elementelor care permit reconstituirea activității lor, printre altele, pentru a dispune de probele necesare în cazul unor acțiuni judiciare sau administrative.

Atunci când o întreprindere face obiectul unor cereri de informații din partea Comisiei în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17, aceasta este obligată, a fortiori , să acționeze cu o diligență sporită și să ia toate măsurile necesare pentru a păstra probele de care poate să dispună în mod rezonabil.

(a se vedea punctul 301)

19. Comisia beneficiază de o largă putere de apreciere în ceea ce privește metoda de calcul al amenzilor. Această metodă, definită de Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, cuprinde diferite elemente de flexibilitate care permit Comisiei să își exercite puterea de apreciere în conformitate cu dispozițiile Regulamentului nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din Tratat.

În plus, în domenii precum stabilirea cuantumului unei amenzi în temeiul Regulamentului nr. 1/2003, în care Comisia dispune de această marjă de apreciere, controlul legalității acestor aprecieri se limitează la controlul absenței unei erori vădite de apreciere. Marja de apreciere a Comisiei și limitările aduse acesteia nu aduc atingere exercitării de către instanța comunitară a competenței sale de fond, care o abilitează să elimine, să reducă sau să majoreze cuantumul amenzii aplicate de Comisie.

(a se vedea punctele 308-310)

20. Gravitatea unei încălcări se stabilește în funcție de numeroase elemente, precum împrejurările specifice cauzei, contextul acesteia și caracterul descurajator al amenzilor, cu privire la care Comisia dispune de o marjă de apreciere.

În special, potrivit punctului 1 litera A primul paragraf din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, la evaluarea gravității încălcării, trebuie să se țină seama de natura sa, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante. În cadrul controlului de fond pe care îl exercită, revine Tribunalului obligația de a aprecia în ce măsură cuantumul amenzii aplicate este proporțional cu gravitatea încălcării și de a pune în balanță gravitatea încălcării și împrejurările invocate de întreprindere.

Potrivit punctului 1 litera A al doilea paragraf a treia liniuță din liniile directoare, încălcările foarte grave corespund în esență, printre altele, „restricțiilor orizontale, precum «cartelurile de fixare a prețurilor» și cotele de împărțire a piețelor”. Înțelegerile de acest fel fac parte dintre cele mai grave forme de denaturare a concurenței, în măsura în care urmăresc, prin obiectul lor, pur și simplu eliminarea concurenței dintre întreprinderile care le pun în aplicare, și contravin astfel obiectivelor fundamentale ale Uniunii. Înțelegerile orizontale cu privire la prețuri sau la repartizări de piețe pot fi calificate drept încălcări foarte grave numai în temeiul naturii lor, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței.

Dacă existența unui impact real al încălcării asupra pieței este un element care trebuie luat în considerare pentru evaluarea gravității încălcării, este vorba despre un criteriu printre altele, precum natura încălcării și mărimea pieței geografice. De asemenea, din cuprinsul punctului 1 litera A primul paragraf din liniile directoare rezultă că acest impact trebuie luat în considerare numai atunci când poate fi măsurat.

(a se vedea punctele 314-316, 319, 320, 324 și 325)

21. Întregul teritoriu al unui stat membru constituie o parte substanțială a pieței comune. Încălcări precum acordurile sau practicile concertate care urmăresc în special stabilirea prețurilor și repartizarea clienților pot determina, exclusiv în temeiul naturii lor, calificarea încălcării ca fiind foarte gravă, fără a fi necesar ca astfel de comportamente să se caracterizeze printr‑o întindere geografică deosebită.

În plus, această concluzie este întărită de faptul că, deși descrierea indicativă a încălcărilor grave din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO menționează că „cel mai adesea sunt restricții orizontale sau verticale […] care se aplică într‑o manieră mai riguroasă, care au un impact mai mare asupra pieței și care își produc efectele pe arii extinse ale pieței comune”, în schimb, cea a încălcărilor foarte grave nu menționează nicio cerință nici cu privire la un impact concret asupra pieței, nici cu privire la producerea unor efecte într‑o zonă geografică determinată.

De aici rezultă că faptul că suprafața pieței geografice relevante este de dimensiune națională nu se opune, în orice caz, calificării încălcării săvârșite în speță ca fiind foarte gravă. În principiu, dimensiunea pieței relevante a produsului nu este un element de care trebuie să se țină seama în mod obligatoriu, ci doar un element pertinent printre altele pentru a aprecia gravitatea încălcării și pentru a stabili cuantumul amenzii.

(a se vedea punctele 337 și 339-342)

22. În cadrul Regulamentului nr.17 și al Regulamentului nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE, Comisia dispune de o marjă de apreciere în stabilirea cuantumului amenzilor în vederea orientării comportamentului întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență și de posibilitatea adaptării în orice moment a nivelului amenzilor la nevoile acestei politici.

Practica decizională anterioară a Comisiei nu servește drept cadru juridic pentru aplicarea amenzilor în materie de concurență. Deciziile privind alte cauze au numai un caracter indicativ în ceea ce privește existența eventuală a unei discriminări, dat fiind faptul că este puțin probabil ca împrejurările specifice acestora, cum ar fi piețele, produsele, întreprinderile și perioadele în cauză, să fie identice.

Gravitatea încălcărilor este apreciată de Comisie în funcție de numeroase elemente, care nu se regăsesc într‑o listă obligatorie sau exhaustivă de criterii care trebuie luate în considerare. În plus, Comisia nu are obligația de a aplica o formulă matematică exactă, indiferent dacă este vorba despre cuantumul total al amenzii aplicate sau despre descompunerea acesteia în diferite elemente. În aceste condiții, compararea directă a amenzilor aplicate destinatarilor celor două decizii referitoare la încălcări diferite riscă să denatureze rolurile specifice pe care le îndeplinesc diferitele etape ale calculării unei amenzi. Astfel, cuantumurile finale ale amenzilor reflectă împrejurări speciale caracteristice fiecărei înțelegeri.

(a se vedea punctele 345, 347, 350 și 351)

23. Astfel, potrivit punctului 1 litera A al șaselea paragraf din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, pentru o încălcare de o anumită gravitate, poate fi necesar, în cazul în care o încălcare implică mai multe întreprinderi, de exemplu carteluri, să se aplice o ponderare la cuantumul de plecare general pentru a stabili un cuantum de plecare specific, ținându‑se seama de ponderea specifică și, prin urmare, de impactul real al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței, în special atunci când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care săvârșesc o încălcare de același tip.

Luarea în considerare a ponderii specifice și, prin urmare, a impactului real al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței vizează împărțirea membrilor unei înțelegeri pe categorii, în raport cu dimensiunea lor pe piață într‑o perioadă de referință, și nu implică luarea în considerare a impactului încălcării, considerată în totalitatea sa, asupra pieței.

Aplicarea tratamentului diferențiat pe baza acestei dispoziții nu necesită luarea în considerare a unui impact real al încălcării asupra pieței.

(a se vedea punctele 356-358)

24. Exigențele condiției esențiale de formă pe care o reprezintă obligația de motivare a modului de calcul al amenzii sunt îndeplinite atunci când Comisia arată, în cuprinsul deciziei sale, elementele de apreciere care i‑au permis să măsoare gravitatea și durata încălcării.

În cadrul prezentării motivelor care justifică nivelul amenzii, Comisia nu este obligată să indice datele cifrice care au stat la baza exercitării puterii sale de apreciere, în special în ceea ce privește efectul descurajator urmărit.

(a se vedea punctele 360 și 375)

25. În vederea stabilirii cuantumului amenzii, Comisia trebuie să asigure efectul descurajator al acesteia.

În această privință, Comisia poate lua în considerare în mod special dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză.

În mod similar, punctul 1 litera A al patrulea paragraf din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO prevede că este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor, și să se fixeze amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator.

Având în vedere marja de apreciere la stabilirea cuantumului amenzilor de care Comisia dispune pentru a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență, faptul că în trecut Comisia a aplicat amenzi de un anumit nivel pentru diferite tipuri de încălcări nu o poate priva de posibilitatea de a ridica, în orice moment, acest nivel pentru a asigura punerea în aplicare a politicii comunitare privind concurența și pentru a consolida caracterul descurajator al amenzilor.

(a se vedea punctele 367-369 și 372)

26. Securitatea juridică constituie un principiu general al dreptului Uniunii care impune în special ca o reglementare care produce consecințe defavorabile față de particulari să fie clară și precisă, iar aplicarea acesteia să fie previzibilă pentru justițiabili.

Acest principiu are drept corolar principiul legalității incriminării și a pedepsei, care impune ca legea să definească în mod clar încălcările și pedepsele pe care acestea le atrag.

Deși articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE lasă Comisiei o marjă largă de apreciere, acesta limitează totuși exercitarea de către Comisie a acestei marje instituind criterii obiective pe care ea este obligată să le respecte.

Astfel, pe de o parte, cuantumul amenzii care poate fi aplicată are un plafon exprimat în cifre și absolut, astfel încât cuantumul maxim al amenzii care poate fi aplicată unei anumite întreprinderi este determinabil dinainte.

Pe de altă parte, exercitarea acestei puteri de apreciere este limitată de asemenea de regulile pe care Comisia și le‑a impus în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, practica administrativă a Comisiei fiind, de altfel, supusă în întregime controlului instanței Uniunii.

Un operator diligent poate, așadar, apelând, dacă este nevoie, la serviciile unui consilier juridic, să prevadă în mod suficient de precis metoda de calcul și nivelul amenzilor pe care le‑ar putea primi pentru un comportament dat, iar faptul că acest operator nu poate să cunoască dinainte cu precizie nivelul amenzilor pe care Comisia le va aplica în fiecare caz nu poate să constituie o încălcare a principiului legalității pedepselor. În plus, întreprinderile implicate într‑o procedură administrativă care poate avea ca efect aplicarea unei amenzi trebuie să ia în considerare posibilitatea ca, în orice moment, Comisia să decidă majorarea nivelului cuantumului amenzilor în raport cu cel aplicat în trecut. Faptul că, în orice moment, Comisia poate revizui nivelul general al amenzilor în contextul punerii în aplicare a unei alte politici privind concurența este, prin urmare, previzibil în mod rezonabil pentru întreprinderile în cauză.

(a se vedea punctele 383-386)

27. În conformitate cu punctul 3 din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, cuantumul de bază al amenzii stabilit de Comisie va fi redus în special în cazul în care întreprinderea acuzată încetează încălcarea de îndată ce intervine Comisia.

Acordarea unei astfel de reduceri a cuantumului de bază al amenzii este legată de împrejurările cauzei, care pot determina Comisia să nu o acorde unei întreprinderi parte la un acord ilicit. În special, a recunoaște beneficiul unei circumstanțe atenuante în situații în care o întreprindere este parte la un acord vădit nelegal, cu privire la care aceasta cunoștea sau nu putea ignora că reprezintă o încălcare, ar putea încuraja întreprinderile să continue un acord secret cât mai mult timp posibil, în speranța că nu s‑ar descoperi niciodată comportamentul lor, cunoscând în același timp că, dacă acest lucru s‑ar întâmpla, ar putea beneficia de reducerea amenzii prin întreruperea încălcării în acel moment.

O asemenea recunoaștere ar înlătura orice efect descurajator al amenzii aplicate și ar aduce atingere efectului util al articolului 81 alineatul (1) CE. Astfel, este vorba despre o circumstanță atenuantă care, având în vedere efectul util al articolului 81 alineatul (1) CE, trebuie interpretată restrictiv, numai împrejurările speciale ale cazului respectiv putând justifica luarea în considerare a acesteia.

În special, încetarea unei încălcări săvârșite în mod intenționat nu poate fi considerată o circumstanță atenuantă atunci când a fost determinată de intervenția Comisiei.

Numai faptul că, în practica sa decizională anterioară, Comisia a considerat că unele elemente constituiau circumstanțe atenuante în scopul stabilirii cuantumului amenzii nu înseamnă că aceasta este obligată să adopte aceeași apreciere într‑o decizie ulterioară.

(a se vedea punctele 394-397 și 401)

28. Astfel, deși numai împrejurarea că o întreprindere nu dă curs acordurilor ilicite nu este de natură să înlăture răspunderea acesteia, este totuși vorba despre o împrejurare care trebuie luată în considerare ca circumstanță atenuantă în cadrul stabilirii cuantumului amenzii.

(a se vedea punctul 409)

29. Faptul că în trecut Comisia a aplicat amenzi de un anumit nivel pentru anumite tipuri de încălcări nu o poate priva de posibilitatea de ridica acest nivel în limitele indicate în Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE, dacă acest lucru este necesar pentru a asigura punerea în aplicare a politicii privind concurența. Dimpotrivă, aplicarea eficace a normelor de concurență impune posibilitatea adaptării de către Comisie în orice moment a nivelului amenzilor la nevoile acestei politici.

O întreprindere nu poate susține în mod valabil că sancțiunea care i‑a fost aplicată ar fi putut fi mai redusă în cazul în care Comisia ar fi încheiat procedura administrativă mai devreme, dat fiind faptul că aceasta a majorat nivelul general al sancțiunilor în cursul procedurii administrative.

Având în vedere aceste considerații, nu se poate considera că durata procedurii administrative, chiar dacă a fost excesivă, are un impact asupra conținutului deciziei atacate numai pentru faptul că între timp Comisia a majorat nivelul amenzilor.

(a se vedea punctele 418-420)

30. O neregularitate procedurală, chiar dacă nu poate conduce la anularea unei decizii adoptate de Comisie în privința unei societăți pentru încălcarea normelor de concurență, poate justifica o reducere a amenzii. Depășirea termenului rezonabil poate constitui temeiul deciziei Comisiei de a reduce în temeiul principiului echității cuantumul unei amenzi, posibilitatea de a acorda o astfel de reducere înscriindu‑se în cadrul exercitării prerogativelor acesteia. Exercitarea acestei prerogative de către Comisie nu împiedică Tribunalul, în exercitarea competenței sale de fond, să acorde o reducere suplimentară a cuantumului amenzii.

Astfel, întrucât reducerea sancțiunii are ca obiect compensarea încălcării principiului termenului rezonabil, trebuie să fie stabilită la un nivel adecvat în raport cu sancțiunea aplicată întreprinderii. Nu este mai puțin adevărat că această reducere este acordată în temeiul principiului echității și nu trebuie să fie precedată de o examinare a condițiilor referitoare la angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii, în sensul articolului 288 al doilea paragraf CE.

(a se vedea punctele 425-426, 428 și 432)