ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1

Prin recursul formulat, Pilkington Group Ltd, Pilkington Automotive Ltd, Pilkington Automotive Deutschland GmbH, Pilkington Holding GmbH și Pilkington Italia SpA solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 17 decembrie 2014, Pilkington Group și alții/Comisia (T‑72/09, nepublicată, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2014:1094), prin care acesta din urmă le‑a respins acțiunea având ca obiect, cu titlu principal, anularea Deciziei C(2008) 6815 final a Comisiei din 12 noiembrie 2008 privind o procedură de aplicare a articolului [81 CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39.125 – Sticlă auto), astfel cum a fost modificată prin Decizia C(2009) 863 final a Comisiei din 11 februarie 2009 și prin Decizia C(2013) 1119 final a Comisiei din 28 februarie 2013 (denumită în continuare „decizia în litigiu”), în măsura în care le privește pe recurente, și, cu titlu subsidiar, anularea articolului 2 din această decizie, în măsura în care aplică o amendă recurentelor, sau, cu titlu încă mai subsidiar, reducerea cuantumului amenzii respective.
20

Rezultă că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul factual și normativ pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri adresate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (a se vedea printre altele Hotărârea din 6 octombrie 2015, Capoda Import‑Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, punctul 25 și jurisprudența citată).
9

Directiva 2001/42 a fost transpusă în dreptul francez printr‑o serie de instrumente juridice și anume printre altele ordonnance no 2004-489, du 3 juin 2004, portant transposition de la directive 2001/42/CE du Parlement européen et du Conseil du 27 juin 2001 relative à l’évaluation des incidences de certains plans et programmes sur l’environnement (Ordonanța nr. 2004‑489 din 3 iunie 2004 de transpunere a Directivei 2001/42/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 iunie 2001 privind evaluarea efectelor anumitor planuri și programe asupra mediului) (JORF din 5 iunie 2004, p. 9979), două decrete din 27 mai 2005, unul, Decretul nr. 2005‑613, prin care se modifică code de l’environnement (Codul mediului), iar celălalt, Decretul nr. 2005‑608, prin care se modifică code de l’urbanisme (Codul de urbanism), precum și loi no 2010-788, du 12 juillet 2010, portant engagement national pour l’environnement (Legea nr. 2010‑788 din 12 iulie 2010 privind angajamentul național pentru mediu) (JORF din 13 iulie 2010, p. 12905). Articolele L. 122‑4-L. 122‑11 din Codul mediului au fost modificate prin articolele 232 și 233 din această din urmă lege.
4

Articolul 1 din anexa C la Convenția de la Istanbul are următorul cuprins: „În sensul prezentei anexe, se definesc următorii termeni: (a) mijloace de transport: orice navă (inclusiv șlepuri și barje, transportate sau netransportate la bordul unei nave, și hidroglisoare), aeroglisor, aeronavă, vehicul rutier cu motor (inclusiv ciclurile cu motor, remorci, semiremorci și combinații de vehicule) și material feroviar rulant, precum și piesele lor de schimb, accesoriile și materialele care se găsesc în mod normal pe mijloacele de transport respective, inclusiv materialele speciale de încărcare, descărcare, întreținere și protecție a mărfurilor; (b) utilizare comercială: transportul persoanelor cu titlu oneros sau transportul industrial sau comercial al mărfurilor, indiferent că este cu titlu oneros sau nu; (c) utilizare personală: utilizarea de către persoana interesată exclusiv pentru uzul său personal, cu excluderea oricărui uz comercial; […]”
13

Decreto‑legge n. 223 – Disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonché interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale (Decretul‑lege nr. 223 privind dispoziții urgente pentru relansarea economică și socială, pentru limitarea și raționalizarea cheltuielilor publice și intervenții în materie de venituri și de combatere a fraudei fiscale) din 4 iulie 2006 (GURI nr. 153 din 4 iulie 2006, p. 4), transformat, cu modificări, în Legea nr. 248 din 4 august 2006 (supliment ordinar la GURI nr. 186 din 11 august 2006) (denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 223”), cuprinde dispoziții care vizează reducerea cheltuielilor de funcționare a administrațiilor și a organismelor publice neteritoriale. Articolul 22 alineatul 1 din acesta prevede: „Creditele acordate pentru anul 2006 aferente cheltuielilor pentru consumul intermediar din bugetele entităților și organismelor publice neteritoriale […] identificate potrivit articolului 1 alineatele 5 și 6 din [Legea nr. 311], [cu unele excepții], sunt reduse cu 10 % […]”
4

În capitolul 4 din titlul X menționat anterior, intitulat „Norme care reglementează exercitarea dreptului de deducere”, figurează printre altele articolele 178-182 din această directivă, care precizează: „Articolul 178 Pentru exercitarea dreptului de deducere, o persoană impozabilă este necesar să îndeplinească următoarele condiții: (a) pentru deducerile în temeiul articolului 168 litera (a), în ceea ce privește livrarea de bunuri sau prestarea de servicii, aceasta are obligația de a deține o factură emisă în conformitate cu articolele 220-236 și cu articolele 238, 239 și 240; (b) pentru deducerile în temeiul articolului 168 litera (b), în ceea ce privește operațiunile asimilate livrărilor de bunuri sau prestărilor de servicii, aceasta are obligația de a îndeplini formalitățile stabilite de fiecare stat membru; (c) pentru deducerile în temeiul articolului 168 litera (c), în ceea ce privește achiziția intracomunitară de bunuri, aceasta are obligația de a include în declarația privind TVA prevăzută la articolul 250 toate informațiile necesare pentru calcularea valorii TVA datorate pentru achizițiile sale intracomunitare de bunuri și are obligația de a deține o factură emisă în conformitate cu articolele 220-236; (d) pentru deducerile în temeiul articolului 168 litera (d), în ceea ce privește operațiunile asimilate achizițiilor intracomunitare de bunuri, are obligația de a îndeplini formalitățile stabilite de fiecare stat membru; (e) pentru deducerile în temeiul articolului 168 litera (e), în ceea ce privește importul de bunuri, are obligația de a deține un document de import care o desemnează ca destinatar sau importator și care menționează valoarea TVA datorate sau permite calcularea valorii respective; […] Articolul 179 Persoana impozabilă efectuează deducerea scăzând din valoarea totală a TVA datorate pentru o anumită perioadă fiscală valoarea totală a TVA pentru care, în aceeași perioadă, dreptul de deducere a apărut și este exercitat în conformitate cu articolul 178. […] Articolul 180 Statele membre pot autoriza o persoană impozabilă să efectueze o deducere pe care nu a efectuat‑o în conformitate cu articolele 178 și 179. Articolul 181 Statele membre pot autoriza o persoană impozabilă care nu deține o factură emisă în conformitate cu articolele 220-236 să efectueze deducerea prevăzută la articolul 168 litera (c) pentru achizițiile sale intracomunitare de bunuri. Articolul 182 Statele membre stabilesc condițiile și normele de aplicare a articolelor 180 și 181.”
5

Articolul 4 din acest regulament, intitulat „Legea aplicabilă în absența alegerii”, prevede: „(1) În măsura în care legea aplicabilă contractului nu a fost aleasă în conformitate cu articolul 3, și fără a aduce atingere articolelor 5-8, legea aplicabilă contractului se determină după cum urmează: (a) contractul de vânzare‑cumpărare de bunuri este reglementat de legea țării în care își are reședința obișnuită vânzătorul; (b) contractul de prestări servicii este reglementat de legea țării în care își are reședința obișnuită prestatorul de servicii; (c) contractul privind un drept real imobiliar sau privind dreptul de locațiune asupra unui imobil este reglementat de legea țării în care este situat imobilul; (d) fără a aduce atingere literei (c), contractul de locațiune având drept obiect folosința privată și temporară a unui imobil pe o perioadă de maximum șase luni consecutive este reglementat de legea țării în care își are reședința obișnuită proprietarul, cu condiția ca locatarul să fie o persoană fizică și să își aibă reședința obișnuită în aceeași țară; (e) contractul de franciză este reglementat de legea țării în care își are reședința obișnuită beneficiarul francizei; (f) contractul de distribuție este reglementat de legea țării în care își are reședința obișnuită distribuitorul; (g) contractul de vânzare‑cumpărare de bunuri la licitație este reglementat de legea țării în care are loc licitația, dacă se poate stabili care este acest loc; (h) orice contract încheiat în cadrul unui sistem multilateral, care reunește sau facilitează reunirea de interese multiple de vânzare‑cumpărare de instrumente financiare ale terților, astfel cum sunt definite la articolul 4 alineatul (1) punctul 17 din Directiva 2004/39/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 21 aprilie 2004 privind piețele instrumentelor financiare, de modificare a Directivelor 85/611/CEE și 93/6/CEE ale Consiliului și a Directivei 2000/12/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 93/22/CEE a Consiliului (JO 2004, L 145, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 247)], în conformitate cu normele nediscreționare, și care este reglementat de o lege unică, este reglementat de legea respectivă. (2) În cazul în care contractului nu i se aplică alineatul (1) sau în care elementelor contractului li s‑ar aplica mai multe dintre literele (a)-(h) de la alineatul (1), contractul este reglementat de legea țării în care își are reședința obișnuită partea contractantă care efectuează prestația caracteristică. (3) În cazul în care din ansamblul circumstanțelor cauzei rezultă fără echivoc că respectivul contract are în mod vădit o legătură mai strânsă cu o altă țară decât cea menționată la alineatele (1) sau (2), se aplică legea din acea altă țară. (4) În cazul în care legea aplicabilă nu poate fi determinată în temeiul alineatelor (1) sau (2), contractul este reglementat de legea țării cu care are cele mai strânse legături.”
15

Anexa I la Directiva 2008/98, intitulată „Operațiunile de eliminare”, enumeră următoarele operațiuni: „D 1 Depozitarea în sau pe sol (de ex.: depozite de deșeuri etc.) […] D 3 Injectarea în adâncime (de ex.: injectarea deșeurilor care pot fi pompate în puțuri, saline sau depozite geologice naturale etc.) […] D 12 Stocarea permanentă (de ex.: plasarea de recipiente într‑o mină etc.) […]”
6

Acest contract se prezenta sub forma unui contract de adeziune care conținea o clauză de arbitraj ce atribuia unui tribunal arbitral cu sediul situat la mai mult de 400 de kilometri de domiciliul doamnei Tomášová o competență exclusivă pentru soluționarea litigiilor referitoare la acest contract. Pe de altă parte, potrivit contractului menționat, rata dobânzilor de întârziere era stabilită la 91,25 % pe an. În plus, același contract nu menționa dobânda anuală efectivă globală aplicabilă.
10

Articolul 97 din regulamentul menționat prevede: „(1) […] procedurile care rezultă din acțiunile și cererile prevăzute la articolul 96 sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are o unitate. (2) În cazul în care pârâtul nu are nici domiciliul, nici unitatea pe teritoriul unui stat membru, aceste proceduri sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul reclamantul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are o unitate. […]”
33

În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C‑94/04 și C‑202/04, EU:C:2006:758, punctul 25, precum și Hotărârea din 7 aprilie 2016, KA Finanz, C‑483/14, EU:C:2016:205, punctul 41).
14

În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a statua asupra unei cereri de decizie preliminară adresate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal ori atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 16 iulie 2015, Sommer Antriebs- und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, punctul 32 și jurisprudența citată).
85

În plus, astfel cum Curtea a arătat la punctul 83 din aceste hotărâri, o interpretare identică rezultă din modul de redactare folosit de Comisia însăși în Comunicarea (2011) C 332/01 către Parlamentul European, Consiliu și Curtea de Conturi referitoare la conturile anuale ale Uniunii Europene – Exercițiul financiar 2010 (JO 2011, C 332, p. 1), în care se precizează, la pagina 63, în legătură cu punerea în aplicare a corecțiilor financiare în temeiul politicii de coeziune că, atunci când statul membru nu este de acord cu corecția cerută sau propusă de Comisie în urma unei proceduri formale în contradictoriu cu acesta, care include suspendarea plăților în favoarea programului, „Comisia are la dispoziție trei luni de la data unei audieri formale cu statul membru (șase luni pentru programele 2007-2013) să adopte o decizie formală de corecție financiară și emite un ordin de recuperare pentru a obține rambursarea din partea statului membru”.
85

În plus, astfel cum Curtea a arătat la punctul 83 din aceste hotărâri, o interpretare identică rezultă din modul de redactare folosit de Comisie însăși în Comunicarea (2011) C 332/01 către Parlamentul European, Consiliu și Curtea de Conturi referitoare la conturile anuale ale Uniunii Europene – Exercițiul financiar 2010 (JO 2011, C 332, p. 1), în care se precizează, la pagina 63, în legătură cu punerea în aplicare a corecțiilor financiare în temeiul politicii de coeziune că, atunci când statul membru nu este de acord cu corecția cerută sau propusă de Comisie în urma unei proceduri formale în contradictoriu cu acesta, care include suspendarea plăților în favoarea programului, „Comisia are la dispoziție trei luni de la data unei audieri formale cu statul membru (șase luni pentru programele 2007-2013) să adopte o decizie formală de corecție financiară și emite un ordin de recuperare pentru a obține rambursarea din partea statului membru”.
11

To peri diasosis me idia mesa tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 103 [Decretul din 2013 privind reorganizarea prin mijloace proprii a Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd, actul administrativ cu caracter normativ nr. 103, EE, anexa III(I), nr. 4645, 29.3.2013, p. 769, denumit în continuare „Decretul nr. 103”] prevede o recapitalizare a Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd (denumită în continuare „Bank of Cyprus”), pe cheltuiala, printre altele, a depunătorilor negarantați, a acționarilor și a creditorilor obligatari ai acesteia, pentru a putea continua să furnizeze servicii bancare. Astfel, depozitele negarantate au fost convertite în acțiuni ale Bank of Cyprus (37,5 % din fiecare depozit negarantat), în titluri convertibile de Bank of Cyprus fie în acțiuni, fie în depozite (22,5 % din fiecare depozit negarantat) și în titluri care pot fi convertite în depozite de BCC (40 % din fiecare depozit negarantat). Decretul respectiv, în conformitate cu punctul 10 din acesta, a intrat în vigoare la 29 martie 2013, la ora 6.
18

În această privință, instanța menționată are îndoieli în ceea ce privește interpretarea, printre altele, a articolelor 1 și 3 din Regulamentul nr. 2201/2003 și dorește să obțină lămuriri cu privire la domeniul de aplicare material al regulamentului respectiv. Ea se întreabă, în primul rând, dacă o acțiune în anularea căsătoriei introdusă după decesul unuia dintre soți intră sub incidența regulamentului respectiv. Remarcă în acest context că acesta din urmă a abrogat Regulamentul (CE) nr. 1347/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești față de copiii comuni (JO 2000, L 160, p. 19), al cărui conținut fusese preluat în mare parte din cel al Convenției privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială, elaborată prin Actul Consiliului din 28 mai 1998 (JO 1998, C 221, p. 2, Ediție specială, 19/vol. 11, p. 243). Or, în raportul explicativ cu privire la această convenție, întocmit de doamna Alegria Borrás și aprobat de Consiliu (JO 1998, C 221, p. 27), se preciza că erau excluse din domeniul de aplicare al acesteia procedurile privind examinarea validității căsătoriei pe baza unei cereri de anulare formulate după decesul unuia sau al ambilor soți.
16

În această privință, trebuie amintit că, în temeiul unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (Hotărârea din 16 aprilie 2016, Polkomtel, C‑397/14, EU:C:2016:256, punctul 37 și jurisprudența citată).
51

În plus, ar fi contrar economiei și finalității Directivei 98/79 să se recunoască producătorului unui dispozitiv de diagnostic in vitro dreptul de a fi avertizat anticipat cu privire la o operațiune de import paralel exclusiv în temeiul faptului că dispozitivul în cauză poartă marcajul CE. Astfel, marcajul CE nu conferă producătorului, care îl aplică pe un dispozitiv de diagnostic in vitro după ce a supus dispozitivul respectiv unei evaluări a conformității potrivit articolului 9 din Directiva 98/79, niciun drept exclusiv comparabil cu cel pe care o marcă îl oferă titularului său.
22

Potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri de decizie preliminară formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea Hotărârea din 12 octombrie 2010, Rosenbladt, C‑45/09, EU:C:2010:601, punctul 33 și jurisprudența citată).
11

Articolul 16 din acest regulament prevede: „(1) Un consumator poate introduce o acțiune împotriva celeilalte părți la contract fie înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia partea în cauză își are domiciliul, fie înaintea instanțelor din locul unde consumatorul își are domiciliul. (2) Acțiunea poate fi introdusă împotriva consumatorului de către cealaltă parte la contract numai înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia consumatorul își are domiciliul. (3) Dispozițiile prezentului articol nu aduc atingere dreptului de a introduce o cerere reconvențională la instanța sesizată cu cererea inițială, în conformitate cu prezenta secțiune.”
23

În aceste împrejurări, Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Trei asociații de persoane, compuse din diferiți membri ai unei familii, care se comportă ca atare în mod independent în raporturile cu furnizorii și cu autoritățile publice, care dispun de factori de producție proprii, cu excepția a două bunuri economice, dar comercializează mare parte din produse sub o marcă comună prin intermediul unei societăți de capital ale cărei participații sunt deținute de membrii asociațiilor de persoane, precum și de alți membri de familie constituie trei întreprinderi independente (persoane impozabile)? 2) În cazul în care se consideră că cele trei asociații de persoane nu sunt trei întreprinderi independente (persoane impozabile), se va considera că este o întreprindere independentă: a) societatea de capital care comercializează produsele sau b) o asociație de persoane compusă din membrii celor trei asociații de persoane, care nu are un comportament autonom ca atare pe piață nici în raporturile cu furnizorii și nici față de clienți sau c) o asociație de persoane, compusă din cele trei asociații de persoane și societatea de capitaluri, care nu are un comportament autonom ca atare pe piață nici în raporturile cu furnizorii și nici față de clienți? 3) În cazul în care cele trei asociații de persoane nu trebuie considerate trei întreprinderi independente (persoane impozabile), refuzul acestei calități (persoană impozabilă): a) este posibil, cu efecte retroactive, b) este posibil, cu efecte numai pentru viitor sau c) nu este nicidecum posibil, având în vedere că, inițial, în urma controalelor fiscale, li se confirmase de către [administrația fiscală] calitatea de întreprinderi independente (persoane impozabile)? 4) În cazul în care cele trei asociații de persoane trebuie considerate trei întreprinderi independente (persoane impozabile), reprezintă ele producători agricoli forfetari, în calitate de viticultori și, astfel, de producători agricoli, deși aceste asociații de persoane care cooperează între ele din punct de vedere economic intră fiecare în mod individual sub incidența regimului forfetar pentru producătorii agricoli, însă societatea de capital, o asociație de persoane separată, formată din membrii celor trei asociații de persoane, sau o asociație de persoane separată, formată din societatea de capital și membrii celor trei asociații de persoane, este exclusă de la regimul forfetar în temeiul reglementării naționale ca urmare a dimensiunii exploatației sau a formei juridice? 5) În cazul în care regimul forfetar pentru producătorii agricoli este, în principiu, neaplicabil în cazul celor trei asociații de persoane, această excludere: a) produce efecte retroactiv, b) produce efecte numai pentru viitor sau c) nu produce niciun efect?”