ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Principala întrebare adresată Curții are legătură cu modul de finanțare a compensației supracosturilor impuse distribuitorilor de electricitate de origine eoliană în Franța din cauza obligației de achiziționare a acestei electricități la un preț superior prețului pieței. Distribuitorii sunt supuși obligației menționate în temeiul Legii nr. 2000-108 din 10 februarie 2000 referitoare la modernizarea și la dezvoltarea serviciului public de electricitate (loi no 2000-108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité) ( 3 ). În conformitate cu această lege, supracosturile rezultate din obligația de achiziționare făceau obiectul unei compensații dintr‑un fond al serviciului public de producție de electricitate, administrat de Caisse des dépôts et des consignations (denumită în continuare „CDC”) și alimentat prin contribuții datorate de producătorii, de furnizorii și de distribuitorii menționați în legea amintită.
9.

Articolul 4 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede: „În măsura în care legea aplicabilă contractului nu a fost aleasă în conformitate cu articolul 3 și fără a aduce atingere articolelor 5-8, legea aplicabilă contractului se determină după cum urmează: (a) contractul de vânzare‑cumpărare de bunuri este reglementat de legea țării în care își are reședința obișnuită vânzătorul; (b) contractul de prestări servicii este reglementat de legea țării în care își are reședința obișnuită prestatorul de servicii; [...] (f) contractul de distribuție este reglementat de legea țării în care își are reședința obișnuită distribuitorul; [...]”
19.

Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate ( 4 ).
16.

Având în vedere cele de mai sus, Rechtbank a adresat următoarele întrebări preliminare. „1) O încărcătură de carburant diesel trebuie calificată drept deșeu în sensul [Regulamentelor nr. 259/93 și nr. 1013/2006] în următoarele împrejurări: a) încărcătura este constituită din carburant diesel cu conținut foarte scăzut de sulf, care a fost amestecat neintenționat cu metil‑terț‑butil‑eter; b) după livrarea acestuia către cumpărător, s‑a constatat că – din cauza amestecului – încărcătura nu mai îndeplinea specificațiile convenite între cumpărător și vânzător (fiind astfel un «produs care nu corespunde specificațiilor»); c) în conformitate cu contractul de vânzare, vânzătorul – ca urmare a unei obiecții din partea cumpărătorului – a preluat încărcătura și i‑a rambursat prețul de vânzare acestuia din urmă; d) vânzătorul are intenția de a plasa din nou încărcătura pe piață – după ce a amestecat‑o eventual cu un alt produs? 2) În cazul în care răspunsul la prima întrebare este afirmativ: Se poate indica un moment, în împrejurările de fapt menționate mai sus, de la care este valabilă această calificare? Statutul de încărcătură se schimbă și aceasta încetează să mai fie un deșeu la un anumit moment între livrarea către cumpărător și un nou amestec efectuat de vânzător sau în numele acestuia și, în caz afirmativ, care este acest moment? 3) Răspunsul la prima întrebare este influențat de următoarele împrejurări: a) încărcătura putea fi utilizată în calitate de carburant în același mod ca și ULSD pur, dar nu mai îndeplinea cerințele (în materie de siguranță) ca urmare a punctului său de aprindere mai scăzut; b) din cauza noii sale compoziții, încărcătura nu mai putea fi stocată de cumpărător, având în vedere autorizația sa de mediu; c) încărcătura nu putea fi utilizată de cumpărător în scopul pentru care o cumpărase, și anume vânzarea drept carburant diesel la o stație de alimentare cu carburant; d) cumpărătorul avea intenția de a restitui încărcătura vânzătorului în temeiul contractului de vânzare; e) vânzătorul avea efectiv intenția de a prelua încărcătura pentru a efectua un amestec și pentru a o plasa din nou pe piață; f) încărcătura poate să fie readusă în starea avută în vedere inițial sau să fie transformată într‑un produs susceptibil să fie comercializat la un preț care se apropie de valoarea comercială a încărcăturii originale de ULSD; g) această operațiune de readucere în starea inițială/prelucrare este un proces de producție obișnuit; h) valoarea comercială a încărcăturii în starea în care se află în momentul în care este preluată de vânzător corespunde (aproximativ) prețului unui produs care îndeplinește specificațiile convenite; i) încărcătura preluată poate fi vândută pe piață fără tratare, în starea în care se află în momentul preluării; j) produsele precum cele care formează încărcătura sunt de obicei comercializate, iar, în cadrul schimburilor comerciale, acest comerț nu este considerat comerț de deșeuri?”
45.

Dorim să observăm că jurisprudența privind noțiunea „remunerație” în sensul articolului 157 TFUE confirmă acest punct de vedere. Potrivit acestei jurisprudențe, indemnizația acordată de un angajator unui angajat la încetarea raportului de muncă reprezintă o formă de „remunerație” amânată, la care lucrătorul are dreptul în temeiul încadrării sale în muncă, dar care îi este plătită la încetarea raportului de muncă, pentru ca acesta să se poată adapta la noile circumstanțe rezultate din această încetare ( 30 ). În plus, indemnizația acordată unui angajat pentru concediere abuzivă, care cuprinde o indemnizație de bază și o indemnizație compensatorie, are în special rolul de a acorda angajatului remunerația pe care ar fi primit‑o dacă angajatorul nu ar fi încetat în mod nelegal raportul de muncă ( 31 ). Această jurisprudență este relevantă deoarece unul dintre obiectivele acordului‑cadru este de a contribui la îmbunătățirea egalității șanselor dintre femei și bărbați, în lumina faptului că mai mult de jumătate din lucrătorii cu contracte de muncă pe durată determinată din Uniunea Europeană sunt femei ( 32 ).
14.

În ceea ce privește Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território (Ministerul Agriculturii, Mării, Mediului și Amenajării Teritoriului, denumit în continuare „ministerul”), pârât în litigiul principal, acesta a susținut în fața instanței de trimitere că Directiva 93/38 se adresează nu numai statelor membre, ci și tuturor entităților contractante, astfel cum sunt definite de această directivă. Potrivit acestui minister, în calitate de concesionar al unui serviciu public exclusiv în zona acoperită de concesiune, Portgás era supusă obligațiilor directivei menționate.
44.

Or, nu ne aflăm într‑o astfel de situație. Litigiul dintre Spedition Welter și Avanssur, deși le opune pe una celeilalte, în ceea ce privește reprezentarea pasivă în vederea notificării sau comunicării actelor judiciare, corespunde mai degrabă unei „situații triunghiulare”, în care, desigur, sunt implicați doi particulari, dar și autoritatea publică. Astfel, atunci când un particular solicită instanței germane să notifice un act judiciar unui alt particular, reclamantul se adresează statului membru. Pârâtul este un destinatar indirect al solicitării reclamantului, însă cererea are un destinatar clar: instanța.
11.

Articolul 18 alineatul 2 din Regulamentul privind imigrarea prevede că Secretary of State for the Home Department (denumit în continuare „Secretary of State”) trebuie să elibereze o carte de rezidență permanentă în termen de șase luni de la data la care persoana în cauză i‑a adresat o cerere și a furnizat dovada că beneficiază de un astfel de drept.
46.

În „De Legibus” („Despre legi”), oratorul roman Marcus Tullius Cicero scrie: „salus populi suprema lex esto” („bunăstarea poporului trebuie să fie legea supremă”) ( 20 ). Într‑adevăr, și noi considerăm că unul dintre principalele obiective ale oricărei forme de guvernare este de a asigura bunăstarea cetățenilor săi. În acest scop, este important ca o țară să asigure un acces larg la serviciile de îngrijire medicală pentru toți cetățenii, în pofida diferențelor care ar putea exista între veniturile și averile acestora. În fond, punctul comun al majorității societăților dezvoltate este că accesul universal la o gamă largă de servicii medicale și de sănătate publice este obligatoriu prin lege ( 21 ). Având în vedere acest context, putem reaminti că în Declarația Universală a Drepturilor Omului a Organizației Națiunilor Unite se prevede că „[o]rice persoană, în calitatea sa de membru al societății, are dreptul la securitatea socială” (articolul 22) și că „[o]rice om are dreptul la un nivel de trai care să‑i asigure sănătatea și bunăstarea lui și a familiei sale, cuprinzând hrana, îmbrăcămintea, locuința, îngrijirea medicală, precum și serviciile sociale necesare; el are dreptul la asigurare în caz de șomaj, boală, invaliditate, văduvie, bătrânețe sau în celelalte cazuri de pierdere a mijloacelor de subzistență, în urma unor împrejurări independente de voința sa” [articolul 25 alineatul (1)]. Și articolul 35 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, sub titlul „Protecția sănătății”, prevede: „[…] Orice persoană are dreptul de acces la asistența medicală preventivă și de a beneficia de îngrijiri medicale în condițiile stabilite de legislațiile și practicile naționale.”
21.

Apreciind că soluția litigiului cu care este sesizată depinde în special de interpretarea articolelor 3 și 14 din Regulamentul CSP, Rechtbank ’s‑Gravenhage a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții, prin decizia din 12 octombrie 2012 și primită la grefa Curții la 31 octombrie 2012, următoarele întrebări preliminare: „1) [Regulamentul CSP] și în special articolul 3 initio și litera (c) se opune eliberării către titularul brevetului de bază a câte un [CSP] pentru fiecare dintre produsele protejate, în cazul în care există deja un brevet de bază în vigoare care protejează mai multe produse? 2) În măsura în care răspunsul la prima întrebare este afirmativ, cum trebuie interpretat articolul 3 initio și litera (c) din [Regulamentul CSP] în ipoteza în care un brevet de bază în vigoare protejează mai multe produse și la data prezentării cererii de eliberare a [CSP] pentru unul dintre produsele protejate de brevetul de bază (A) nu fusese eliberat niciun [CSP] pentru alte produse protejate de același brevet de bază (B și C), dar au fost eliberate [CSP] pentru produsele (B și C) înainte de a se soluționa cererea de [CSP] pentru primul dintre produsele menționate (A)? 3) Pentru a răspunde la întrebarea precedentă, este relevant aspectul dacă cererea de [CSP] pentru unul dintre produsele protejate de brevetul de bază (A) a fost prezentată în aceeași zi în care au fost prezentate și cererile pentru alte produse protejate prin același brevet de bază (B și C)? 4) În cazul în care la prima întrebare trebuie să se răspundă afirmativ: poate fi eliberat un [CSP] pentru un produs protejat printr‑un brevet de bază în vigoare, în cazul în care anterior fusese eliberat deja un [CSP] pentru un alt produs protejat prin același brevet de bază, dacă solicitantul a renunțat la primul [CSP] pentru ca pe baza aceluiași brevet de bază să poată solicita un nou [CSP]? 5) În măsura în care pentru răspunsul la întrebarea precedentă este relevant aspectul dacă renunțarea are sau nu are efect retroactiv: problema privind efectul retroactiv al unei renunțări trebuie apreciată din perspectiva articolului 14 initio și litera (b) din [Regulamentul CSP] sau din perspectiva dreptului național? În cazul în care problema efectului retroactiv al unei renunțări trebuie apreciată din perspectiva articolului 14 initio și litera (b) din [Regulamentul CSP], această dispoziție trebuie interpretată în sensul că o eventuală renunțare are efect retroactiv?”
40.

Astfel, atunci când revizuirea arată că dispozițiile care reglementează regimul vamal în cauză au fost aplicate pe baza unor informații incomplete sau incorecte, autoritățile vamale trebuie, conform articolului 78 alineatul (3) din Codul vamal, să ia măsurile necesare pentru reglementarea situației, ținând seama de orice informație nouă de care dispun. Or, potrivit jurisprudenței, în special atunci când o cerere de revizuire este solicitată de declarant, în cazul în care această revizuire dovedește că taxele la import plătite inițial le‑au depășit pe cele care erau datorate în mod legal, măsura necesară pentru restabilirea situației nu poate consta decât în rambursarea sumei percepute în plus sau în remiterea acestor taxe ( 16 ). Prin urmare, în cazul în care, în cadrul aplicării articolului 78 din Codul vamal, s‑ar fi interzis autorităților vamale să extindă rezultatele controalelor ulterioare cu privire la anumite declarații la alte declarații, o asemenea interdicție ar putea determina o îmbogățire fără justă cauză a acestor autorități în situația în care rezultatele menționate ar demonstra o sumă percepută în plus de administrație. Aceste autorități ar fi, așadar, determinate, în opinia noastră, să nu își îndeplinească pe deplin obligația lor de restabilire a situației declarantului, având în vedere informațiile noi de care ar dispune acestea, cu încălcarea articolului 78 alineatul (3) din Codul vamal.
10.

Îndoielile exprimate de instanța de trimitere privind interpretarea corectă a articolului 7 din Directiva 2003/88 în situația în care există o remunerație constituită dintr‑o parte fixă și o parte variabilă par să provină în special din hotărârea Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) din 27 noiembrie 2002, Evans împotriva Malley Organisation Ltd (T/A First Business Support) ( 4 ). Astfel, într‑o situație similară celei din prezenta cauză, lucrătorul salariat a susținut că indemnizația de concediu ar fi trebuit să se bazeze pe venitul său mediu, și anume să includă atât salariul de bază, cât și câștigurile medii obținute din comisioane. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) a respins cererea lucrătorului salariat. Aceasta a statuat că remunerația lucrătorului salariat nu variază în funcție de volumul de muncă prestat și că, în consecință, se aplică articolul 221 alineatul (2) din Legea din 1996 privind drepturile lucrătorilor (Employment Rights Act 1996) ( 5 ). În consecință, această instanță a hotărât că lucrătorul salariat nu avea dreptul să primească decât salariul de bază pentru perioada de concediu anual, neavând, așadar, dreptul la plata unei sume echivalente cu venitul său mediu în temeiul comisioanelor pentru perioade în care se afla în concediu anual plătit.
14.

Cu alte cuvinte, transportatori aerieni precum Vueling, Ryanair Ltd, easyJet Airline Co. Ltd sau HOP! și Germanwings ar acționa în mod contrar dreptului Uniunii prin facturarea drept prestație opțională a înregistrării bagajelor pasagerilor?
1.

Prezenta cauză are drept obiect recursurile formulate de Société nationale maritime Corse‑Méditerranée (SNCM) SA (denumită în continuare „SNCM”) și de Republica Franceză împotriva Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene Corsica Ferries France/Comisia (denumită în continuare „hotărârea atacată”) ( 2 ), în măsura în care acesta a anulat articolul 1 al doilea și al treilea paragraf din Decizia 2009/611/UE a Comisiei din 8 iulie 2008 privind măsurile C 58/02 (ex N 118/02) pe care Franța le‑a pus în aplicare în favoarea SNCM (denumită în continuare „decizia în litigiu”) ( 3 ).
57.

Suntem de acord că punctul de vedere la care am ajuns – și anume că livrarea de medicamente poate fi supusă TVA‑ului sau scutită de TVA în funcție de contextul în care acestea sunt administrate – poate părea paradoxal. Cu toate acestea, a afirma că articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (c) este destinat, ca și articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (b), să includă activitățile conexe îngrijirii medicale descrise ar însemna să i se atribuie primei dispoziții un sens pe care aceasta nu îl are. Desigur, din aceasta poate să reiasă că legislația este lacunară. Dacă este adevărat, legiuitorul este cel care trebuie să ia măsuri. Totuși, în opinia noastră, nu este adecvată extinderea interpretării pe care Curtea a dat‑o în cauza Comisia/Franța ( 29 ) la toate situațiile în care poate avea loc o creștere a prețurilor ca urmare a aplicării TV‑ului, în cazul în care nu există o intenție clară a legiuitorului în acest sens.
69.

Or, în măsura în care, după cum am amintit mai sus, Directiva 93/13 impune, în litigiile dintre un vânzător sau un furnizor și un consumator, o intervenție pozitivă, exterioară părților la contract, a instanței sesizate cu aceste litigii, ni se pare dificil să afirmăm că refuzul de a admite cererea de intervenție a unei asociații în susținerea unui consumator într‑un litigiu între acesta și un vânzător sau un furnizor constituie o încălcare a dreptului la o cale de atac jurisdicțională efectivă a acestui consumator astfel cum este garantat prin articolul 47 menționat. În plus, cererea de intervenție a unei asociații pentru protecția consumatorilor nu ar putea fi asimilată asistenței juridice gratuite care trebuie acordată, în anumite situații, celor care nu dispun de resurse suficiente, în temeiul celui de al treilea paragraf al articolului 47 menționat.
10.

Articolul 15 alineatul (1) ( 14 ) prevedea că: „(a) Cu excepția cazurilor de reducere a capitalului subscris, nu se poate repartiza acționarilor dacă, la data încheierii ultimului exercițiu financiar, activul net rezultat din conturile anuale ale societății este sau, după o astfel de repartizare, ar scădea sub cuantumul capitalului subscris plus rezervele care nu pot fi repartizate conform legii sau statutului. […] (c) Cuantumul repartizării către acționari nu poate depăși cuantumul profiturilor de la sfârșitul ultimului exercițiu financiar plus eventualele profituri reportate și sume retrase din rezerve disponibile în acest scop, minus orice pierderi reportate și sume depuse în rezerve în conformitate cu legea sau statutul. (d) Noțiunea de «repartizare» utilizată la literele (a) și (c) include, în special, plata dividendelor și a dobânzilor pentru acțiuni.”
7.

Serviço de Utilização Comum dos Hospitais (denumit în continuare „SUCH”), al doilea recurent în cauza pendinte în fața instanței de trimitere, este o asociație fără scop lucrativ înființată prin Decretul nr. 46.668 din 24 noiembrie 1965 și care are un statut propriu ( 7 ). Potrivit articolului 2 din statutul SUCH, aceasta are ca obiect de activitate îndeplinirea unei misiuni de serviciu public, constituie un instrument de autogestiune a necesităților membrilor săi și își asumă ca obiectiv eficiența acestora. SUCH participă de asemenea la realizarea politicii sanitare, contribuind în mod semnificativ la îmbunătățirea eficienței și la sustenabilitatea financiară a sistemului sanitar național.
14.

În acest context, Nejvyšší správní soud (Curtea Administrativă Supremă), care este instanța sesizată cu soluționarea litigiului, a adresat Curții, în conformitate cu articolul 267 TFUE, următoarele întrebări preliminare prin intermediul cărora, potrivit motivării ordonanței sale, solicită Curții să se pronunțe, printre altele, cu privire la interpretarea articolului 41 alineatul (2) litera (a) din cartă: „1) Din dreptul Uniunii rezultă că o persoană impozabilă are dreptul de a fi informată cu privire la o decizie a administrației fiscale de a solicita informații în conformitate cu Directiva 77/799/CEE? Persoana impozabilă are dreptul de a participa la formularea cererii adresate statului membru solicitat? În cazul în care persoana impozabilă nu are aceste drepturi în temeiul dreptului Uniunii, este posibil ca legislația internă să îi acorde drepturi similare? 2) O persoană impozabilă are dreptul să participe la audierea martorilor în statul solicitat în cursul soluționării unei solicitări de informații în temeiul Directivei 77/799/CEE? Statul membru solicitat are obligația de a informa în prealabil persoana impozabilă cu privire la data audierii martorului în cazul în care statul membru solicitant a cerut acest lucru? 3) Administrația fiscală din statul membru solicitat este obligată, atunci când furnizează informații în temeiul Directivei 77/799/CEE, să îndeplinească anumite cerințe minime cu privire la conținutul răspunsului astfel încât să rezulte în mod clar sursele și metoda utilizate pentru a obține informațiile furnizate? Persoana impozabilă poate contesta veridicitatea informațiilor astfel furnizate, de exemplu pentru motive de vicii de procedură în cadrul procedurii desfășurate în statul membru solicitat anterior furnizării informațiilor sau se aplică principiul încrederii reciproce și cooperării, potrivit căruia informațiile furnizate de administrația fiscală solicitată nu pot fi contestate?”
22.

Employment Tribunal Newcastle upon Tyne a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 1 alineatul (1) și/sau articolul 2 litera (c) și/sau articolul 8 alineatul (1) și/sau articolul 11 alineatul (2) litera (b) din Directiva 92/85/CEE privind lucrătoarele gravide prevăd dreptul la concediu de maternitate pentru o mamă care are un copil în urma unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat? 2) Directiva 92/85 privind lucrătoarele gravide prevede dreptul la concediu de maternitate pentru o mamă beneficiară care are un copil în urma unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat, în condițiile în care mama beneficiară: a) poate alăpta după naștere și/sau b) alăptează efectiv după naștere? 3) Refuzul unui angajator de a acorda concediu de maternitate unei mame beneficiare care a avut un copil în urma unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat încalcă articolul 14 coroborat cu articolul 2 alineatul (1) litera (a) și/sau (b) și/sau articolul 2 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2006/54/CE privind egalitatea de tratament? 4) Refuzul de a acorda concediu de maternitate unei mame beneficiare care are un copil în urma unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat pentru motivul raportului mamei beneficiare cu mama surogat a copilului încalcă articolul 14 coroborat cu articolul 2 alineatul (1) litera (a) și/sau litera (b) și/sau cu articolul 2 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2006/54? 5) Faptul de a supune o mamă beneficiară care are un copil în urma unui contract de reproducere umană asistată prin intermediul unei mame surogat unui tratament mai puțin favorabil pentru motivul raportului mamei beneficiare cu mama surogat a copilului încalcă articolul 14 coroborat cu articolul 2 alineatul (1) litera (a) și/sau litera (b) și/sau cu articolul 2 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2006/54? 6) Dacă răspunsul la a patra întrebare este afirmativ, statutul de mamă beneficiară este suficient pentru a i da dreptul la concediu de maternitate pe baza raportului său cu mama surogat a copilului? 7) În cazul în care răspunsul la oricare dintre prima, a doua, a treia și a patra întrebare este afirmativ: 7.1) Directiva 92/85 privind lucrătoarele gravide are efect direct în ceea ce privește aspectele relevante? și 7.2) Directiva 2006/54 privind egalitatea de tratament are efect direct în ceea ce privește aspectele relevante?”