10

Tribunalul a apreciat în această privință, după cum urmează: „36 […] jurisprudența privind principiul protecției jurisprudențiale efective în lumina articolului 47 din cartă (Hotărârea Otis și alții, C‑199/11, EU:C:2012:684, punctele 54-63, și Hotărârea Koninklijke Grolsch/Comisia, T‑234/07, EU:T:2011:476, punctele 39 și 40), a cunoscut o evoluție care justifică o reexaminare a oportunității de a aplica regula concordanței atunci când o excepție de nelegalitate a fost ridicată pentru prima dată în cadrul acțiunii (Hotărârea din 12 martie 2014, CR/Parlamentul, F‑128/12, RepFP, EU:F:2014:38, punctul 29). 37 În special, în Hotărârea Koninklijke Grolsch/Comisia (EU:T:2011:476, punctele 37, 39 și 40), Tribunalul Uniunii Europene, după ce a constatat că nicio dispoziție a dreptului Uniunii nu îi impune destinatarului unei comunicări privind obiecțiunile pentru încălcarea normelor în domeniul concurenței să conteste diferitele elemente de fapt sau de drept ale acesteia în cursul procedurii administrative, fără a mai putea să facă acest lucru ulterior, în etapa procedurii jurisdicționale, a respins argumentul Comisiei Europene care contesta admisibilitatea unui motiv ca urmare a faptului că nu fusese invocat în termeni clari și exacți în cursul etapei administrative. Astfel, Tribunalul Uniunii Europene a considerat că, în împrejurările descrise, un astfel de argument implica limitarea accesului reclamantei la justiție și în special a dreptului acesteia la un proces în fața unei instanțe. Or, astfel cum a amintit Tribunalul Uniunii Europene, dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil este garantat la articolul 47 din cartă. 38 Deși este adevărat că jurisprudența menționată mai sus a fost dezvoltată într‑un domeniu diferit de cel al contenciosului dintre instituțiile Uniunii Europene și agenții acestora, Hotărârea Koninklijke Grolsch/Comisia (EU:T:2011:476) privește compatibilitatea cu articolul 47 din cartă a unei limitări a accesului la justiție care nu a fost prevăzută în mod expres de legiuitor. În domeniul contenciosului funcției publice, regula concordanței dintre motivele invocate în cursul procedurii precontencioase și cele invocate în cererea introductivă, deși își găsește temeiul în articolul 91 alineatul (1) din statut și, în ceea ce privește personalul BCE, în articolul 41 din condițiile de angajare și în articolul 8.1 din normele aplicabile personalului, este o regulă de origine jurisprudențială. 39 Or, [Tribunalul Funcției Publice] apreciază că o serie de trei considerente se opun declarării inadmisibilității unei excepții de nelegalitate invocate pentru prima dată în cadrul acțiunii pentru simplul motiv că ea nu a fost invocată în reclamația care a precedat acțiunea. Aceste considerente privesc, în primul rând, finalitatea procedurii precontencioase, în al doilea rând, natura excepției de nelegalitate și, în al treilea rând, principiul protecției jurisdicționale efective. 40 În primul rând, în ceea ce privește finalitatea procedurii precontencioase, care este aceeași în contextul articolului 91 din statut și în cel al contenciosului personalului BCE, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că procedura menționată nu are sens atunci când criticile sunt îndreptate împotriva unei decizii pe care administrația nu o poate reforma. De asemenea, în contextul articolului 91 din statut, jurisprudența a exclus necesitatea de a introduce o reclamație împotriva deciziilor adoptate de comisii de evaluare din cadrul unui concurs sau a unui raport de evaluare (Hotărârea CR/Parlamentul, EU:F:2014:38, punctul 33 și jurisprudența citată). 41 De asemenea, obligația de a invoca o excepție de nelegalitate în reclamație, cu riscul inadmisibilității, nu poate corespunde finalității procedurii precontencioase […] 42 Astfel, ținând seama de principiul prezumției de legalitate a actelor instituțiilor Uniunii Europene, potrivit căruia reglementarea Uniunii Europene rămâne pe deplin eficace atât timp cât nelegalitatea sa nu a fost constatată de o instanță competentă, administrația nu poate alege să înlăture aplicarea unui act general în vigoare, care ar încălca, în opinia sa, o normă de drept de rang superior, doar în scopul de a permite soluționarea extrajudiciară a diferendului (Hotărârea CR/Parlamentul, EU:F:2014:38, punctul 35 și jurisprudența citată). 43 O astfel de opțiune trebuie exclusă a fortiori atunci când administrația în cauză acționează într‑o situație de competență obligatorie, deoarece, într‑un astfel de caz, administrația nu este în măsură să retragă sau să modifice decizia contestată de agent, chiar dacă aceasta ar considera fondată o excepție de nelegalitate îndreptată împotriva dispoziției în temeiul căreia a fost adoptată decizia atacată (Hotărârea CR/Parlamentul, EU:F:2014:38, punctul 36). 44 Pe de altă parte, faptul de a invoca pentru prima dată în cadrul acțiunii o excepție de nelegalitate nu poate aduce atingere principiului securității juridice, întrucât, chiar dacă persoana interesată ar fi invocat o astfel de excepție încă din stadiul reclamației, administrația nu ar fi putut profita de respectiva împrejurare pentru a soluționa diferendul cu agentul său printr‑o soluționare amiabilă. 45 În al doilea rând, în ceea ce privește natura excepției de nelegalitate, potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 277 TFUE este expresia unui principiu general care asigură oricărei părți dreptul de a contesta pe cale incidentală, în vederea obținerii anulării unui act împotriva căruia poate formula o acțiune, validitatea unui act cu caracter general adoptat de o instituție a Uniunii care constituie temeiul juridic al actului atacat, dacă această parte nu dispunea de dreptul de a introduce o acțiune directă împotriva unui astfel de act, ale cărui consecințe le suportă astfel fără să fi fost în măsură să solicite anularea lui (Hotărârea Simmenthal/Comisia, 92/78, EU:C:1979:53, punctul 39, Hotărârea Andersen și alții/Parlamentul, 262/80, EU:C:1984:18, punctul 6, și Hotărârea Sina Bank/Consiliul, T‑15/11, EU:T:2012:661, punctul 43). Articolul 277 TFUE are astfel drept scop să protejeze justițiabilul împotriva aplicării unui act normativ nelegal, înțelegându‑se că efectele unei hotărâri care constată inaplicabilitatea se limitează doar la părțile din litigiu și că această hotărâre nu pune în discuție actul însuși, devenit inatacabil (Hotărârea Carius/Comisia, T‑173/04, EU:T:2006:333, punctul 45 și jurisprudența citată, și Hotărârea CR/Parlamentul, EU:F:2014:38, punctul 38). 46 Or, presupunând că obligația de a invoca o excepție de nelegalitate în reclamație, sub sancțiunea inadmisibilității, poate corespunde finalității procedurii precontencioase, [Tribunalul Funcției Publice] consideră că natura excepției de nelegalitate însăși este de a concilia principiul legalității cu cel al securității juridice (Hotărârea CR/Parlamentul, EU:F:2014:38, punctul 39). 47 În plus, din modul de redactare a articolului 277 TFUE reiese că posibilitatea de a pune în discuție un act cu caracter general după expirarea termenului de a exercita acțiunea este oferită unei părți doar cu ocazia unui litigiu în fața unei instanțe a Uniunii. O asemenea excepție, așadar, nu își poate produce pe deplin efectele în cadrul procedurii reclamației administrative (Hotărârea CR/Parlamentul, EU:F:2014:38, punctul 40). 48 În al treilea și ultimul rând, [Tribunalul Funcției Publice] amintește că principiul protecției jurisdicționale efective reprezintă un principiu general al dreptului Uniunii care este exprimat în prezent la articolul 47 al doilea paragraf din cartă și potrivit căruia «[o]rice persoană are dreptul la un proces echitabil […] în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită […] prin lege […]». Acest paragraf corespunde articolului 6 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”) (Hotărârea Réexamen Arango Jaramillo și alții/BEI, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctele 40 și 42). 49 Reiese din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului cu privire la interpretarea articolului 6 alineatul (1) din CEDO, la care trebuie să se facă trimitere conform articolului 52 alineatul (3) din cartă, că exercitarea dreptului la un proces este supusă unor restrângeri, în special cu privire la condițiile de admisibilitate a unei căi de atac. Deși persoanele interesate trebuie să se aștepte ca aceste norme care impun condiții de admisibilitate să fie aplicate, punerea lor în aplicare nu trebuie totuși să îi împiedice pe justițiabili să uzeze de o cale de atac disponibilă (a se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Anastasakis împotriva Greciei din 6 decembrie 2011, cererea nr. 41959/08, nepublicată în Recueil des arrêts et décisions, § 24, Hotărârea Réexamen Arango Jaramillo și alții/BEI, EU:C:2013:134, punctul 43, Ordonanța Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Comisia, C‑73/10 P, EU:C:2010:684, punctul 53, Hotărârea CR/Parlamentul, EU:F:2014:38, punctul 42). 50 În special, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a precizat că restrângerile privind dreptul la un proces referitoare la condițiile de admisibilitate a unei acțiuni nu pot restrânge accesul pe care îl are un justițiabil în așa fel sau într‑o asemenea măsură încât să se aducă atingere înseși esenței dreptului său la un proces. Astfel de limitări se conciliază cu articolul 6 alineatul (1) din CEDO numai dacă au în vedere un scop legitim și dacă există un raport rezonabil de proporționalitate între mijloacele utilizate și scopul urmărit (a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Liakopoulou împotriva Greciei din 24 mai 2006, cererea nr. 20627/04, nepublicată în Recueil des arrêts et décisions, § 17, Hotărârea Kemp și alții împotriva Luxemburgului din 24 aprilie 2008, cererea nr. 17140/05, nepublicată în Recueil des arrêts et décisions, § 47, și Hotărârea Viard împotriva Franței din 9 ianuarie 2014, cererea nr. 71658/10, nepublicată în Recueil des arrêts et décisions, § 29). Astfel, se aduce atingere dreptului de acces la o instanță atunci când reglementarea sa încetează să servească scopurile de securitate juridică și de bună administrare a justiției și constituie un fel de obstacol care împiedică justițiabilul să obțină soluționarea pe fond a litigiului de către instanța competentă (Luarea de poziție a avocatului general Mengozzi prezentată în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Réexamen Arango Jaramillo și alții/BEI, EU:C:2013:134, punctele 58-60, și Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea L’Erablière A.S.B.L. împotriva Belgiei din 24 februarie 2009, publicată în extras în Recueil des arrêts et décisions, cererea nr. 49230/07, § 35, Hotărârea CR/Parlamentul, EU:F:2014:38, punctul 43). 51 Or, sancțiunea inadmisibilității unei excepții de nelegalitate invocate pentru prima dată în cererea introductivă constituie o limitare a dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă neproporțională cu scopul urmărit de regula concordanței, și anume să permită o soluționare amiabilă a diferendelor dintre funcționarul în cauză și administrație și să respecte principiul securității juridice (Hotărârea CR/Parlamentul, EU:F:2014:38, punctul 44 și jurisprudența citată). 52 În această privință, [Tribunalul Funcției Publice] amintește că, potrivit jurisprudenței, se consideră că orice funcționar care dă dovadă de o diligență normală cunoaște normele aplicabile personalului (Hotărârea BM/BCE, F‑106/11, EU:F:2013:91, punctul 45; în ceea ce privește statutul, a se vedea Hotărârea CR/Parlamentul European, EU:F:2014:38, punctul 45 și jurisprudența citată). Cu toate acestea, o excepție de nelegalitate poate determina [Tribunalul Funcției Publice] să aprecieze legalitatea normelor respective în lumina principiilor generale sau a normelor de drept de rang superior care pot depăși cadrul normelor direct aplicabile personalului. Dată fiind natura însăși a unei excepții de nelegalitate, precum și raționamentul care determină persoana interesată să identifice și să invoce o astfel de nelegalitate, nu i se poate impune unui membru al personalului BCE care introduce reclamația și care nu dispune neapărat de competențele juridice adecvate să ridice o astfel de excepție în etapa precontencioasă, sub sancțiunea inadmisibilității ulterioare. O astfel de declarare a inadmisibilității constituie, așadar, o sancțiune disproporționată și nejustificată pentru agentul în cauză. 53 În plus, faptul de a condiționa posibilitatea de a invoca o excepție de nelegalitate în stadiul cererii introductive de aplicarea unei reguli de concordanță cu reclamația riscă să favorizeze pe nedrept o categorie de funcționari și de agenți, și anume cei care au cunoștințe juridice, în raport cu toate celelalte categorii de funcționari și de agenți. 54 Având în vedere toate considerațiile de mai sus, excepția de nelegalitate invocată pentru prima dată în cererea introductivă trebuie declarată admisibilă.”