ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Articolul 16 din BAföG, intitulat „Durata de acordare a ajutorului pentru formare în străinătate”, are următorul cuprins: „(1) Pentru o formare în străinătate în sensul articolului 5 alineatul (2) punctul 1 sau alineatul (5), ajutorul pentru formare se acordă pentru o perioadă de maximum un an [...] [...] (3) În cazurile prevăzute la articolul 5 alineatul (2) punctele 2 și 3, ajutorul pentru formare se acordă fără a se ține seama de restricția temporală prevăzută la alineatele (1) și (2); totuși, în cazurile prevăzute la articolul 5 alineatul (2) punctul 3, ajutorul pentru formare este acordat pentru o perioadă mai mare de un an numai atunci când, la începutul unei șederi în străinătate după 31 decembrie 2007, studentul are domiciliul permanent pe teritoriul german de cel puțin trei ani.”
25

Preocupările exprimate de guvernele maghiar și polonez cu privire la pretinsele consecințe negative ale unei asemenea interpretări asupra ordinii publice frontaliere nu pot convinge, din moment ce dreptul astfel conferit titularilor unui permis de trecere locală a frontierei nu este nici necondiționat și nici absolut. Astfel, obținerea acestui permis este supusă unei condiții privind o reședință minimă de un an în zona de frontieră a țării vecine, durată care poate fi prelungită printr-un acord bilateral. În plus, nimic nu se opune ca un astfel de acord să prevadă o durată maximă de ședere neîntreruptă mai scurtă decât cele trei luni prevăzute de Regulamentul nr. 1931/2006, care reprezintă doar o limită maximă. În plus, facilitarea trecerii frontierei are în vedere, astfel cum rezultă din însuși textul considerentului (4) și al articolului 9 litera (b) din regulamentul menționat, persoanele de bună-credință cu reședința în zonele de frontieră, care au motive legitime, justificate corespunzător, de a trece frecvent o frontieră externă terestră. În această privință, autoritățile competente sunt libere să aplice sancțiunile la care face referire articolul 7 din Regulamentul nr. 1931/2006 acelor persoane cu reședința în zonele de frontieră care ar utiliza în mod abuziv sau fraudulos permisul lor de trecere locală a frontierei.
19

În aceste condiții, Supreme Court of the United Kingdom a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) În situația în care, precum în prezenta cauză, un lucrător are un drept contractual împotriva cedentului, conform căruia lucrătorul poate beneficia de termenii și de condițiile negociate și stabilite periodic de către un organism terț de negociere colectivă, iar legislația națională prevede că acest drept are o natură dinamică, iar nu statică, atât în raport cu lucrătorul, cât și cu angajatorul cedent, articolul 3 din Directiva [2001/23] coroborat cu Hotărârea […] Werhof [citată anterior]: a) impune ca acest drept să fie protejat și opozabil cesionarului în cazul în care are loc un transfer relevant care intră în domeniul de aplicare al directivei [menționate] sau b) acordă instanțelor naționale competența de a hotărî că acest drept este protejat și este opozabil cesionarului în cazul în care are loc un transfer relevant care intră în domeniul de aplicare al directivei [menționate] sau c) interzice instanțelor naționale să considere că acest drept este protejat și este opozabil cesionarului în cazul în care are loc un transfer relevant care intră în domeniul de aplicare al [aceleiași directive]? 2) În cazul în care un stat membru și-a îndeplinit obligațiile privind transpunerea cerințelor minime prevăzute la articolul 3 din Directiva 2001/23, dar se ridică problema dacă măsurile de punere în aplicare ar trebui interpretate în sensul că depășesc aceste cerințe într-un mod favorabil lucrătorilor protejați deoarece stabilesc anumite drepturi contractuale dinamice împotriva cesionarului, instanțele din statul membru respectiv au dreptul să aplice legislația națională atunci când interpretează măsurile de punere în aplicare, cu condiția însă ca această interpretare să nu fie niciodată contrară legislației comunitare, sau trebuie adoptat un mod diferit de interpretare și, în cazul unui răspuns afirmativ, care este acest mod? 3) Instanța națională are dreptul de a adopta în prezenta cauză modul de interpretare a TUPE susținut de lucrători, având în vedere că angajatorul nu susține că dreptul dinamic al lucrătorilor prevăzut în legislația națională cu privire la termenii și condițiile stabilite în mod colectiv ar constitui o încălcare a drepturilor angajatorului prevăzute la articolul 11 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale [semnată la Roma la 4 noiembrie 1950]?”
30

În plus, situații precum cele în discuție în litigiile principale nu pot fi comparate, contrar a ceea ce susține guvernul belgian, cu situația de fapt în discuție în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Astra Zeneca UK, citată anterior. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctelor 29-31 din aceasta, s-a dovedit că în acea cauză exista o legătură directă între furnizarea de către Astra Zeneca Ltd a respectivelor tichetelor valorice către angajații săi și partea precisă de remunerație în bani la care aceștia din urmă trebuiau să renunțe expres în schimbul acestei furnizări. Or, în cauzele principale nu pare să fie dovedit că administratorii suferă o reducere a salariului într-un cuantum care corespunde punerii la dispoziție a imobilului în discuție și nici nu este sigur că o parte a activității efectuate de respectivii administratori poate fi considerată drept constituind o contrapartidă a punerii la dispoziție a imobilului (a se vedea prin analogie Hotărârea din 16 octombrie 1997, Fillibeck, C-258/95, Rec., p. I-5577, punctele 15 și 16).
1

Prin recursul formulat, New Yorker SHK Jeans GmbH & Co. KG, fostă New Yorker SHK Jeans GmbH (denumită în continuare „New Yorker Jeans”), solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 29 septembrie 2011, New Yorker SHK Jeans/OAPI – Vallis K.-Vallis A. (FISHBONE) (T-415/09, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta i-a respins acțiunea în anulare a Deciziei Camerei întâi de recurs a Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 30 iulie 2009 (cauza R 1051/2008-1) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), privind o procedură de opoziție formulată de Vallis K.-Vallis A. & Co OE (denumită în continuare „Vallis K.-Vallis A.”) împotriva cererii New Yorker Jeans privind obținerea înregistrării mărcii verbale FISHBONE.
1

Prin recursul formulat, The Dow Chemical Company (denumită în continuare „Dow Chemical”), Dow Deutschland Inc. (denumită în continuare „Dow Deutschland”), Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (denumită în continuare „Dow Deutschland Anlagengesellschaft”) și Dow Europe GmbH (denumită în continuare „Dow Europe”, iar toate aceste societăți, împreună, denumite în continuare „Dow”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 13 iulie 2011, Dow Chemical și alții/Comisia, (T-42/07, Rep., p. II-4531, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta a respins în parte acțiunea lor având ca obiect anularea Deciziei C(2006) 5700 final a Comisiei din 29 noiembrie 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38 638 – Cauciuc butadienic și cauciuc stiren-butadienic fabricat prin polimerizare în emulsie) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), anularea deciziei în litigiu în măsura în care privește Dow Chemical și reducerea cuantumului amenzii care a fost aplicată societății Dow.
4

Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 (JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările privind calcularea amenzilor”) prevăd, sub titlul „Cuantumul de bază al amenzii”: „[...] A. Determinarea valorii vânzărilor 13. Pentru a determina cuantumul de bază al amenzii care urmează să fie aplicată, Comisia utilizează valoarea vânzărilor de bunuri sau servicii, realizate de întreprindere, care au legătură directă sau indirectă [...] cu încălcarea, în sectorul geografic relevant din teritoriul [Spațiului Economic European (SEE)]. Comisia utilizează în mod normal vânzările realizate de întreprindere în cursul ultimului an complet de participare a sa la încălcare (denumite în continuare «valoarea vânzărilor»). [...] B. Determinarea cuantumului de bază al amenzii 19. Cuantumul de bază al amenzii este legat de o proporție din valoarea vânzărilor, determinată în funcție de gradul de gravitate al încălcării, multiplicată cu numărul de ani în cursul cărora a avut loc încălcarea. [...] 21. Ca regulă generală, proporția din valoarea vânzărilor luată în calcul se fixează la un nivel de maximum 30 %. 22. Pentru a decide dacă proporția din valoarea vânzărilor care trebuie luată în calcul într-un anumit caz ar trebui să se situeze la limita inferioară sau la cea superioară a intervalului menționat anterior, Comisia ține seama de un anumit număr de factori, precum natura încălcării, cota de piață cumulată a tuturor părților în cauză, sfera geografică a încălcării și punerea în aplicare sau nu a încălcării. 23. Acordurile[2] orizontale de stabilire a prețurilor, de împărțire a piețelor și de limitare a producției, care sunt în general secrete, se numără, prin însăși natura lor, printre restrângerile cele mai grave ale concurenței. În temeiul politicii din domeniul concurenței, acestea trebuie să fie sever sancționate. În consecință, proporția din vânzări luată în calcul pentru astfel de încălcări se situează, în general, la limita superioară a intervalului. [...] 25. În afară de aceasta, independent de durata participării unei întreprinderi la încălcare, Comisia include în cuantumul de bază o sumă între 15 % și 25 % din valoarea vânzărilor [...] pentru a descuraja întreprinderile chiar și să participe la acorduri orizontale de fixare a prețului [...]. Pentru a decide proporția din valoarea vânzărilor care trebuie luată în calcul într-un anumit caz, Comisia ține seama de un anumit număr de factori, în special de factorii identificați la punctul 22. [...]”
27

Cu titlu introductiv, trebuie arătat că BEST solicită Curții să se pronunțe din oficiu, pe de o parte, cu privire la problema dacă articolul 3 alineatul (1) literele (b) și (c) din Prima directivă 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92) se opune înregistrării unei mărci percepute ca fiind promoțională sau sugestivă. Pe de altă parte, BEST solicită Curții să răspundă la întrebarea dacă protecția acordată denumirii comerciale prin articolul 8 din Convenția de la Paris privind protecția proprietății industriale, încheiată la Paris la 20 martie 1883, revizuită ultima dată la Stockholm la 14 iulie 1967 și modificată la 28 septembrie 1979 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 828, nr. 11851, p. 305), coroborat cu articolele 1 și 2 din Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, care constituie Anexa 1 C la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), semnat la Marrakech la 15 aprilie 1994 și care a fost aprobat prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994) (JO L 336, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3), este condiționată de posibilitatea de a se constata că denumirea comercială respectivă prezintă caracter distinctiv.
38

În ceea ce privește problema de a stabili în ce împrejurări o persoană juridică ce nu este autorul încălcării poate totuși să fie sancționată, rezultă dintr-o jurisprudență constantă a Curții că comportamentul unei filiale poate fi imputat societății-mamă atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea-mamă, având în vedere mai ales legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc cele două entități juridice (Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, punctul 58 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 19 iulie 2012, Alliance One International și Standard Commercial Tobacco/Comisia și Comisia/Alliance One International și alții, C-628/10 P și C-14/11 P, punctul 43).
14

Pe cale legislativă, guvernul italian a adoptat Decretul ministerial nr. 180 din 18 octombrie 2010, astfel cum a fost modificat prin Decretul ministerial nr. 145 din 6 iulie 2011 (denumit în continuare „Decretul ministerial nr. 180/2010”). În ceea ce privește prezenta cauză, articolul 16 din Decretul ministerial nr. 180/2010 prevede: „1. Indemnizația cuprinde cheltuielile de deschidere a procedurii și cheltuielile de mediere. 2. În ceea ce privește cheltuielile de deschidere a procedurii, incluse în indemnizația totală, fiecare parte datorează o sumă de 40,00 euro, care este plătită de solicitant în momentul depunerii cererii de mediere și de partea chemată la mediere în momentul în care se constituie parte la procedură. 3. În ceea ce privește cheltuielile de mediere, fiecare parte datorează suma indicată în tabelul A anexat la prezentul decret. 4. Cuantumul maxim al cheltuielilor de mediere pentru fiecare tranșă de referință, stabilit conform tabelului A: a) poate fi majorat cu maximum o cincime, având în vedere importanța specială, complexitatea sau dificultatea cauzei; b) trebuie să fie majorat cu maximum un sfert în cazul în care medierea se încheie cu succes; c) trebuie să fie majorat cu o cincime în cazul formulării propunerii în temeiul articolului 11 din Decretul legislativ [nr. 28/2010]; d) în domeniile prevăzute la articolul 5 alineatul 1 din Decretul legislativ [nr. 28/2010], trebuie să fie redus cu o treime pentru primele șase tranșe și cu o jumătate pentru celelalte, sub rezerva reducerii prevăzute la litera e) a prezentului alineat, și nu se aplică nicio altă majorare dintre cele prevăzute la acest articol, cu excepția celei prevăzute la litera b) a prezentului alineat; e) trebuie să fie redus la 40 de euro pentru prima tranșă și la 50 de euro pentru toate celelalte tranșe, sub rezerva aplicării literei c) a prezentului alineat, atunci când niciuna dintre părțile adverse celei care a solicitat medierea nu participă la procedură. […] 14. Se poate deroga de la cuantumurile minime ale indemnizațiilor pentru fiecare tranșă de referință, astfel cum au fost stabilite conform tabelului A anexat la prezentul decret.”
27

Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, utilizând o formulare deosebit de largă, articolul 2 litera (d) din Directiva privind practicile comerciale neloiale definește noțiunea „practici comerciale” ca „orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori” (a se vedea printre altele Hotărârea din 23 aprilie 2009, VTB‑VAB și Galatea, C-261/07 și C-299/07, Rep., p. I-2949, punctul 49, Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C-304/08, Rep., p. I-217, punctul 36, precum și Hotărârea din 9 noiembrie 2010, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C-540/08, Rep., p. I-10909, punctul 17). În plus, conform articolului 2 litera (c) din aceeași directivă, noțiunea „produs” în sensul acesteia include și serviciile.
11

Doamna Kuso era angajată de NÖ-LLWK de la 1 martie 1967 în cadrul unui raport de muncă pe durată nedeterminată. La 1 ianuarie 1980, aceasta a consimțit printr‑un contract tip care integra DO să obțină statutul de lucrător care nu poate fi concediat, statut care are drept consecință limitarea duratei contractului prevăzute la articolul 25 alineatul (2) din DO.
7

Articolul 17 din această directivă prevede: „(1) Dreptul de deducere ia naștere în momentul în care taxa deductibilă devine exigibilă. (2) În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul de a deduce din valoarea TVA pe care are obligația de a o plăti: (a) [TVA‑ul] datorat sau achitat pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate și pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă; (b) [TVA‑ul] datorat sau achitat pentru bunurile importate; (c) [TVA‑ul] datorat în temeiul articolului 5 alineatul (7) litera (a) și al articolului 6 alineatul (3). (3) Statele membre pot de asemenea acorda oricărei persoane plătitoare de impozit dreptul la deducerea sau restituirea [TVA‑ului] menționat la alineatul (2), în măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în cadrul: (a) unor operațiuni legate de activitățile economice menționate la articolul 4 alineatul (2), desfășurate în altă țară, care ar îndeplini condițiile pentru deducerea impozitului dacă s‑ar desfășura pe teritoriul țării; (b) operațiunilor scutite în temeiul articolului 14 alineatul (1) litera (i) și în temeiul articolului 15 și al articolului 16 alineatul (1) punctele B, C și D și al alineatului (2); (c) oricăreia dintre operațiunile scutite în temeiul articolului 13 secțiunea B litera (a) și litera (d) punctele 1-5, dacă clientul este stabilit în afara Comunității sau dacă aceste operațiuni sunt direct legate de bunuri destinate exportului într‑o țară din afara Comunității. [...] 5. În cazul bunurilor și serviciilor utilizate de o persoană impozabilă atât pentru operațiunile care dau drept de deducere în conformitate cu alineatele (2) și (3), cât și pentru operațiuni care nu dau drept de deducere, deducerea este permisă numai pentru partea din [TVA] care poate fi atribuită primelor operațiuni. Prorata de deducere se stabilește, pentru toate operațiunile desfășurate de persoana impozabilă, conform articolului 19. Totuși, statele membre pot: (a) să autorizeze persoana impozabilă să stabilească o prorata pentru fiecare sector al activității sale, cu condiția să țină evidențe contabile distincte pentru fiecare sector; (b) să oblige persoana impozabilă să stabilească o prorata pentru fiecare sector al activității sale și să țină evidențe contabile distincte pentru fiecare sector; (c) să autorizeze sau să oblige persoana impozabilă să efectueze deducerea pe baza utilizării tuturor bunurilor și serviciilor sau a unei părți a acestora; (d) să autorizeze sau să oblige persoana impozabilă să efectueze deducerea în conformitate cu norma stabilită la primul paragraf, pentru toate bunurile și serviciile utilizate pentru toate operațiunile prevăzute la paragraful menționat anterior; (e) să prevadă ca, atunci când [TVA‑ul] care nu poate fi dedus de persoana impozabilă este nesemnificativ, acesta să fie considerat nul. [...]” [traducere neoficială]
3

Conform articolului 1 alineatul (9) al doilea și al treilea paragraf din Directiva 2004/18: „«Organism de drept public» înseamnă orice organism: (a) constituit pentru a îndeplini în mod expres cerințe de interes general, de altă natură decât industrial sau comercial; (b) care are personalitate juridică; (c) a cărui activitate este finanțată în cea mai mare parte de stat, de colectivitățile teritoriale sau de alte organisme de drept public sau a cărui gestionare face obiectul controlului acestora din urmă sau al cărui consiliu de administrare, de conducere sau de supraveghere este alcătuit din membri desemnați în proporție de peste 50 % de către stat, de colectivitățile teritoriale sau de alte organisme de drept public. Liste neexhaustive ale organismelor și ale categoriilor de organisme de drept public care îndeplinesc criteriile enumerate la paragraful al doilea literele (a), (b) și (c) sunt prezentate în anexa III. […]”
54

În această privință, trebuie arătat că o asemenea obiecție nu a fost invocată în primă instanță. Astfel, în fața Tribunalului, FIFA s-a limitat să critice motivarea deciziei în litigiu, susținând că aceasta nu conținea o indicație privind natura și data informațiilor referitoare la peisajul mediatic belgian pe care Comisia le-ar fi luat în considerare. Astfel, FIFA nu a criticat pretinsul caracter deficitar al controlului exercitat de Comisie, o asemenea obiecție privind fondul litigiului. Or, reiese dintr-o jurisprudență constantă că a permite unei părți să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care nu l-a invocat în fața Tribunalului ar echivala cu a-i permite să sesizeze Curtea cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul. În cadrul unui recurs, competența Curții se limitează, în principiu, la analiza aprecierii realizate de Tribunal în privința motivelor dezbătute în fața acestuia (a se vedea Hotărârea din 19 iulie 2012, Alliance One International și Standard Commercial Tobacco/Comisia și Comisia/Alliance One International și alții, C-628/10 P și C-14/11 P, punctul 111 și jurisprudența citată). În consecință, obiecția sus-menționată trebuie înlăturată ca inadmisibilă.
44

Or, astfel cum a subliniat Comisia în memoriul său în răspuns, al doilea motiv este formulat în mod abstract și nu indică punctele criticate din hotărârea atacată. Singurul element de identificare este referirea la cel de al patrulea motiv al acțiunii formulate în primă instanță, care se întemeia pe nelegalitatea Comunicării privind cooperarea din 2002 ca urmare a încălcării principiilor nemo tenetur se ipsum accusare, nemo tenetur se ipsum prodere, in dubio pro reo și a principiului proporționalității. Or, se constată că acest motiv nu are legătură cu cel de al doilea motiv invocat în cadrul recursului.
26

Cel de al treilea motiv a fost respins de Tribunal pentru următoarele rațiuni: „61 În primul rând, trebuie amintit că examinarea de către OAPI a problemei utilizării serioase a mărcii comunitare, astfel cum s‑a constatat la punctele 51-54 de mai sus, este supusă aplicării articolului 76 alineatul (1) in fine din Regulamentul nr. 207/2009. Dispoziția menționată prevede că examinarea de către OAPI este limitată la faptele invocate de părți. Rezultă că afirmația reclamantei potrivit căreia OAPI are obligația de a completa din oficiu dosarul trebuie respinsă. 62 În al doilea rând, posibilitatea părților de a prezenta, în procedura în fața OAPI, fapte și dovezi după expirarea termenelor acordate în acest scop nu este necondiționată, ci depinde de inexistența unei dispoziții contrare, astfel cum rezultă din jurisprudență. Numai dacă această condiție este îndeplinită, OAPI dispune de o putere de apreciere în ceea ce privește luarea în considerare a faptelor și a dovezilor prezentate tardiv […]. 63 Or, în speță, există o dispoziție care se opune luării în considerare a elementelor prezentate în fața camerei de recurs, și anume norma 40 alineatul (5) din Regulamentul nr. 2868/95.”
Sub rezerva verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, articolele 49 TFUE și 54 TFUE, principiile protecției jurisdicționale efective și respectării dreptului la apărare, precum și articolul 12 din A unsprezecea directivă 89/666/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1989 privind publicitatea sucursalelor înființate într‑un stat membru de anumite forme de societăți comerciale care intră sub incidența legislației unui alt stat trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia, în cazul depășirii termenului de nouă luni prevăzut pentru publicitatea documentelor contabile, se aplică imediat o amendă minimă de 700 de euro societății de capitaluri care are o sucursală situată în statul membru în cauză, fără a i se adresa în prealabil o punere în întârziere și fără a i se acorda posibilitatea exprimării punctului de vedere cu privire la neîndeplinirea imputată.