În temeiul articolului 19 al treilea și al patrulea paragraf și al articolului 21 primul paragraf din Protocolul privind Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, aplicabile procedurii în fața Tribunalului în conformitate cu articolul 53 primul paragraf din același statut, precum și în temeiul articolului 73 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, părțile, altele decât statele membre și instituțiile Uniunii Europene, Autoritatea AELS de Supraveghere sau statele părți la Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), trebuie să fie reprezentate de un avocat care îndeplinește condiția să fie autorizat să practice în fața unei instanțe a unui stat membru sau a unui al stat parte la Acordul privind SEE. În plus, cererea trebuie să cuprindă numele și domiciliul reclamantului și calitatea semnatarului. În sfârșit, originalul oricărui act de procedură trebuie să fie semnat de către agentul sau avocatul părții.

Potrivit unei jurisprudențe constante, reiese din dispozițiile menționate mai sus și în special din folosirea termenului „reprezentate” la articolul 19 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene că, pentru a sesiza Tribunalul cu o acțiune, o „parte”, în sensul acestui articol, oricare ar fi calitatea sa, nu este autorizată să acționeze ea însăși, ci trebuie să recurgă la serviciile unui terț care trebuie să fie autorizat să practice în fața unei instanțe a unui stat membru sau a unui stat parte la Acordul privind SEE.

În această privință, trebuie amintit că concepția privind rolul avocatului în ordinea juridică a Uniunii, care emană din tradițiile juridice comune statelor membre și pe care se întemeiază articolul 19 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, este cea potrivit căreia acesta este considerat un colaborator al justiției chemat să acorde, în deplină independență și în interesul superior al acesteia, asistența juridică de care clientul are nevoie. Respectiva asistență este cea furnizată de un avocat care este din punct de vedere structural, ierarhic și funcțional un terț în raport cu persoana care beneficiază de această asistență. Această interpretare a cerinței privind independența avocatului este pertinentă în cadrul reprezentării în fața instanțelor Uniunii.

Astfel, s‑a statuat deja că cerința independenței avocatului implică absența oricărui raport de muncă între acesta din urmă și clientul său. Astfel, noțiunea de independență a avocatului este definită nu numai în mod pozitiv, și anume printr‑o referire la disciplina profesională, ci și în mod negativ, cu alte cuvinte prin absența unui raport de muncă.

Acest raționament se aplică cu aceeași forță într‑o situație în care un avocat este angajat de o entitate legată de partea pe care acesta o reprezintă.

S‑a statuat de asemenea că avocatul unei părți în sensul articolului 19 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene nu trebuie să aibă o legătură personală cu cauza respectivă sau de dependență cu clientul său de o asemenea natură încât să riște să nu fie în măsură să îndeplinească rolul său esențial de auxiliar al justiției în modul cel mai adecvat. În special, Tribunalul a considerat că raporturile economice sau structurale pe care reprezentantul le avea cu clientul său nu trebuiau să fie de natură să creeze o confuzie între interesele proprii ale clientului și interesele personale ale reprezentantului său.

Cerința impusă de dreptul Uniunii părților neprivilegiate de a fi reprezentate în fața Tribunalului de un terț independent nu poate fi percepută, așadar, ca fiind o cerință care privește doar excluderea unei reprezentări de către salariați ai mandantului sau de către cei care sunt dependenți din punct de vedere economic de acesta din urmă.

(a se vedea punctele 51-57)