Cauza T‑340/03

France Télécom SA

împotriva

Comisiei Comunităților Europene

„Concurență — Abuz de poziție dominantă — Piața serviciilor de acces la internet de mare viteză — Prețuri de ruinare”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Procedură administrativă – Comunicarea obiecțiunilor – Conținut necesar

2. Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă

[Statutul Curții de Justiție, art. 21 alin. (1); Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1)]

3. Concurență – Procedură administrativă – Decizie de constatare a unei încălcări – Obligație de motivare – Domeniu de aplicare

(art. 82 CE)

4. Concurență – Amenzi – Principiul individualizării sancțiunilor

5. Concurență – Poziție dominantă – Piață relevantă – Delimitare

(art. 82 CE)

6. Concurență – Poziție dominantă – Calificare ca urmare a deținerii unei cote de piață foarte mari

(art. 82 CE)

7. Concurență – Poziție dominantă – Abuz – Practicarea unor prețuri inferioare costurilor în scopul eliminării unui concurent

(art. 82 CE)

8. Concurență – Poziție dominantă – Abuz – Practicarea unor prețuri inferioare costurilor în scopul eliminării unui concurent

(art. 82 CE)

9. Concurență – Poziție dominantă– Obligații care revin întreprinderii dominante

(art. 82 CE)

10. Concurență – Amenzi

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2)]

11. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Impact concret asupra pieței

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15, alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03]

12. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Reducerea amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 11 alin. (4) și (5) și art. 14 alin. (2) și (3); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03]

1. Comunicarea obiecțiunilor trebuie să conțină o expunere a obiecțiunilor formulate în termeni suficient de clari, chiar dacă sumari, pentru a permite persoanelor interesate să ia cunoștință în mod efectiv de comportamentele care le sunt reproșate de către Comisie. Într‑adevăr, doar cu această condiție comunicarea obiecțiunilor poate îndeplini funcția care îi este atribuită de regulamentele comunitare și care constă în furnizarea către întreprinderi și asociațiile de întreprinderi a tuturor elementelor necesare pentru ca acestea să se poată apăra în mod efectiv, înainte de adoptarea unei decizii definitive de către Comisie. Această cerință este respectată atunci când decizia nu reține în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în expunerea obiecțiunilor și cuprinde doar fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere. Cu toate acestea, decizia finală a Comisiei nu trebuie să fie neapărat o copie a expunerii obiecțiunilor. Astfel, sunt admisibile acele adăugări la comunicarea obiecțiunilor care sunt efectuate în urma răspunsului părților, ale căror argumente demonstrează că acestea au putut să își exercite în mod efectiv dreptul la apărare. Comisia poate de asemenea, în lumina procedurii administrative, să modifice sau să adauge argumente de fapt sau de drept în sprijinul obiecțiunilor pe care le‑a formulat.

Așadar, o astfel de cerință este îndeplinită atunci când din compararea primei comunicări a obiecțiunilor cu decizia rezultă că societatea, piața și produsele vizate sunt identice, la fel și încălcarea reproșată, adică practicarea unor prețuri de ruinare contrară articolului 82 CE, și, dacă decizia este mult mai precisă cu privire la acoperirea costurilor, această precizare a fost introdusă în comunicarea suplimentară a obiecțiunilor.

(a se vedea punctele 18, 25-27, 36)

2. Nu Tribunalul este cel care trebuie să caute și să identifice în aceste anexe elementele pe care s‑ar putea întemeia acțiunea.

În temeiul articolului 21 din Statutul Curții de Justiție și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, orice cerere introductivă trebuie să indice obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate. Această indicare trebuie să fie suficient de clară și precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea și Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii, dacă este cazul, fără a avea alte informații pe care să se bazeze.

Dacă textul cererii introductive poate fi susținut și completat, în anumite puncte, prin trimiteri la extrase din documente anexate, o trimitere globală la alte înscrisuri, chiar anexate cererii introductive, nu poate suplini lipsa elementelor esențiale din aceasta, anexele având un rol pur probatoriu și instrumental. Anexele nu ar putea, prin urmare, să servească la dezvoltarea unui motiv expus sumar în cererea introductivă, prezentându‑se obiecțiuni sau argumente care nu figurează în aceasta. Reclamanta trebuie să indice în cererea introductivă obiecțiunile precise asupra cărora Tribunalul trebuie să se pronunțe, precum și, cel puțin în mod sumar, elementele de drept și de fapt pe care se bazează aceste obiecțiuni.

Ar fi contrar funcției pur probatorii și instrumentale a anexelor faptul că acestea pot servi la demonstrarea detaliată a unei susțineri care nu este prezentată într‑un mod destul de clar și precis în cererea introductivă.

(a se vedea punctele 30, 166, 167, 204)

3. Atunci când adoptă o decizie privitoare la aplicarea articolului 82 CE, Comisia își îndeplinește obligația de motivare dacă indică elementele de fapt de care depind justificarea legală a măsurii și motivele care au determinat‑o să ia decizia.

(a se vedea punctul 57)

4. În virtutea principiului caracterului personal al răspunderii, o întreprindere nu trebuie să fie sancționată decât pentru faptele care îi sunt imputate în mod individual, principiu aplicabil în orice procedură administrativă care poate conduce la sancțiuni în temeiul unor reguli comunitare din domeniul concurenței.

Faptul că o decizie care constată încălcarea articolului 82 CE de o întreprindere și care aplică o sancțiune acestei întreprinderi face referire la comportamentul altei întreprinderi nu încalcă acest principiu atât timp cât acest comportament nu este reținut ca obiecțiune împotriva întreprinderii sancționate, ci este luat în considerare numai pentru a descrie contextul pieței relevante.

(a se vedea punctele 66, 68, 70, 71)

5. În scopul analizării poziției, eventual dominantă, a unei întreprinderi pe o piață sectorială determinată, posibilitățile de exercitare a concurenței trebuie evaluate în cadrul pieței care grupează ansamblul produselor sau al serviciilor care, în funcție de caracteristicile lor, sunt apte să satisfacă nevoi constante și sunt greu substituibile altor produse sau servicii. Mai mult, având în vedere că determinarea pieței relevante servește la evaluarea faptului dacă întreprinderea vizată are posibilitatea de a împiedica menținerea unei concurențe efective și de a avea un comportament într‑o măsură apreciabilă independent de cel al concurenților săi și de cel al furnizorilor săi de servicii, nu este posibilă limitarea, în acest scop, numai la analiza caracteristicilor obiective ale serviciilor în cauză, ci este de asemenea necesar să se ia în considerare condițiile de concurență și structura cererii și a ofertei de pe piață.

Atunci când un produs este susceptibil de a fi utilizat în scopuri diverse și atunci când aceste diferite utilizări răspund unor nevoi economice, diferite și ele, trebuie admis că acest produs poate aparține, după caz, unor piețe diferite, care prezintă eventual, atât din punct de vedere al structurii, cât și din punct de vedere al condițiilor de concurență, caracteristici diferite. Această constatare nu justifică totuși concluzia că un astfel de produs constituie o singură piață, aceeași cu toate celelalte produse care, în diferitele utilizări pe care acesta le poate avea, pot să îi fie substituite și cu care intră, după caz, în concurență.

Noțiunea de piață relevantă (relevant market) implică, într‑adevăr, faptul că o concurență efectivă poate să existe între produsele care fac parte din această piață, ceea ce presupune un grad suficient de substituibilitate, în vederea aceleiași utilizări, între toate produsele care fac parte din aceeași piață.

Reiese de asemenea din Comunicarea Comisiei cu privire la definirea pieței relevante în scopul aplicării dreptului comunitar al concurenței că „[o] piață relevantă a produselor cuprinde toate produsele și/sau serviciile pe care consumatorul le consideră ca putând fi schimbate între ele sau substituibile, datorită caracteristicilor, prețului și utilizării căreia îi sunt afectate”. Conform acestei comunicări, aprecierea substituibilității cererii determină stabilirea evantaiului de produse percepute ca substituibile de către consumator.

Așadar, în ceea ce privește sectorul accesului la internet, întrucât nu există doar o simplă diferență de confort sau de calitate între internetul de mare viteză și cel de viteză redusă, la aceste diferențe de utilizare, de specificități și de performanță adăugându‑se o diferență importantă de preț între cele două, și chiar dacă internetul de mare viteză și cel de viteză redusă prezintă un anumit grad de substituibilitate, aceasta funcționează în mod profund asimetric, migrarea clienților dinspre ofertele de internet de mare viteză spre ofertele de internet de viteză redusă fiind infimă în comparație cu migrarea în sens opus, în mod corect Comisia poate ajunge la concluzia lipsei unui grad suficient de substituibilitate între internetul de mare viteză și cel de viteză redusă și poate considera că piața relevantă este cea a accesului la internet de mare viteză pentru clientela rezidențială.

(a se vedea punctele 78-82, 85-88, 91)

6. O poziție dominantă există atunci când întreprinderea în cauză se află într‑o situație de putere economică ce îi permite să împiedice menținerea unei concurențe efective pe piața relevantă, dându‑i posibilitatea de a avea un comportament în mare măsură independent față de concurenții săi, de clienții săi și, în sfârșit, de consumatori, iar Comisia nu este nevoită să demonstreze excluderea de pe piață, nici chiar într‑un termen mai îndepărtat, a concurenților unei întreprinderi.

De altfel, dacă importanța cotelor de piață poate varia de la o piață la alta, cote foarte importante constituie, prin ele însele și în afara unor situații excepționale, dovada existenței unei poziții dominante. Aceasta era situația în cazul unei cote de piață de 50 %.

Existența unei concurențe, chiar active, pe o anumită piață, nu exclude existența unei poziții dominante pe aceeași piață, respectiva poziție fiind caracterizată în mod predominant prin capacitatea de a se comporta fără a fi necesar să țină cont, în strategia sa de piață, de această concurență și fără a suporta, din această cauză, vreun prejudiciu datorat acestei atitudini. Așadar, eventuala existență a unei concurențe pe piață este, fără îndoială, un factor relevant, mai ales în scopul de a stabili dacă există o poziție dominantă, dar ea nu reprezintă, în sine, un factor decisiv în această privință.

Scăderea cotelor de piață, în cursul perioadei vizate, nu exclude nici existența unei poziții dominante, reducerea unor cote de piață încă foarte mari neputând constitui, în sine, dovada lipsei poziției dominante.

Faptul că este vorba despre o piață în plină expansiune nu ar putea să împiedice aplicarea regulilor de concurență, și în special a celor din articolul 82 CE, mai ales atunci când întreprinderea respectivă a deținut întotdeauna o cotă de piață de mult superioară celei a primului dintre concurenții săi, ceea ce constituie un indiciu temeinic al poziției dominante, și că ea însăși consideră concurența potențială ca fiind limitată.

Faptul că întreprinderea respectivă beneficiase, prin intermediul „relației” sale cu grupul căruia îi aparține, de avantaje în raport cu concurenții săi poate fi, în schimb, de natură a contribui la poziția sa dominantă.

(a se vedea punctele 99-101, 103, 104, 107, 109, 111, 112, 118)

7. În cadrul calificării, prin intermediul nivelului de acoperire a costurilor întreprinderii respective, drept abuz de poziție dominantă rezultat dintr‑o practică a prețurilor de ruinare, trebuie să se distingă între aplicarea metodei de stabilire a nivelului de acoperire a costurilor și calculele propriu‑zise, care se limitează la simple operațiuni matematice.

Spre deosebire de calculele în sine, aplicarea metodei de stabilire a nivelului de acoperire a costurilor implică, din partea Comisiei, o evaluare economică complexă și trebuie, prin urmare, să îi fie recunoscută o largă putere de apreciere. Controlul judecătoresc trebuie să se limiteze la verificarea respectării normelor de procedură și a celor privind motivarea, precum și la verificarea exactității materiale a faptelor și a lipsei unor erori vădite de apreciere sau a abuzului de putere.

(a se vedea punctele 129, 162, 163)

8. În vederea aplicării articolului 82 CE, demonstrarea existenței unui obiect și a unui efect anticoncurențial poate, după caz, să reprezinte unul și același lucru. Într‑adevăr, dacă se demonstrează că obiectul comportamentului unei întreprinderi aflate în poziție dominantă este de a restrânge concurența, acest comportament va fi de asemenea susceptibil să aibă un asemenea efect. Astfel, în ceea ce privește practicile în materie de prețuri, există două metode diferite de analiză atunci când este necesar să se verifice dacă o întreprindere a practicat prețuri de ruinare. Prețurile inferioare mediei costurilor variabile practicate de o întreprindere care deține o poziție dominantă sunt considerate per se abuzive, deoarece singurul interes pe care îl poate avea întreprinderea atunci când practică asemenea prețuri este de a‑și elimina concurenții, iar prețurile inferioare mediei costurilor totale, dar superioare mediei costurilor variabile sunt abuzive atunci când sunt stabilite în cadrul unui plan având ca scop eliminarea unui concurent. Nu s‑a cerut nicio demonstrare a efectelor concrete ale practicilor în cauză.

Într‑adevăr, atunci când o întreprindere aflată în poziție dominantă pune efectiv în aplicare o practică al cărei obiect este de a elimina un concurent, împrejurarea că rezultatul scontat nu este atins nu ar fi suficientă pentru a îndepărta calificarea drept abuz de poziție dominantă, în sensul articolului 82 CE.

Rezultă în mod clar că, în ceea ce privește prețurile de ruinare, neacoperirea costurilor constituie primul element al practicii abuzive puse în aplicare de întreprinderea dominantă. În cazul neacoperirii costurilor variabile, al doilea element, adică intenția de ruinare, este prezumat, în timp ce, pentru prețurile inferioare mediei costurilor totale, trebuie dovedită existența unui plan de eliminare a concurenței. Această intenție de eliminare trebuie dovedită pe baza unor indicii serioase și coerente.

În această privință, veniturile și costurile ulterioare încălcării nu ar putea fi luate în considerare la evaluarea nivelului de acoperire a costurilor în perioada vizată. Într‑adevăr, articolul 82 CE vizează poziția deținută pe piața comună de întreprinderea respectivă în momentul în care aceasta a săvârșit încălcarea pretins abuzivă.

În plus, nici atunci când prețurile sunt inferioare mediei costurilor variabile, nici când prețurile sunt inferioare mediei costurilor totale, dar superioare mediei costurilor variabile, nu este necesar să se stabilească, ca dovadă suplimentară, că întreprinderea respectivă avea o șansă reală de a‑și recupera pierderile.

În concluzie, întreprinderea care practică prețuri de ruinare poate beneficia de economii de scară și de efecte de învățare datorită unei producții sporite tocmai grație acestei practici. Economiile de scară și efectele de învățare obținute nu ar putea, prin urmare, exonera întreprinderea de răspunderea pe care o are din perspectiva articolului 82 CE.

(a se vedea punctele 130, 152, 195-197, 217, 224, 227, 229)

9. Nu s‑ar putea afirma că dreptul unei întreprinderi dominante de a se alinia la prețurile concurenței este absolut și că a fost recunoscut ca atare de către Comisie în practica sa decizională și de către jurisprudență, mai ales atunci când acest drept ar conduce la justificarea aplicării unor prețuri de ruinare interzise, de altfel, de tratat. Dacă o poziție dominantă nu ar putea priva o întreprindere care se află într‑o astfel de poziție de dreptul de a‑și prezerva propriile interese comerciale, atunci când acestea sunt amenințate, și dacă trebuie să i se acorde, într‑o măsură rezonabilă, posibilitatea de a îndeplini actele pe care le consideră potrivite în vederea protejării acelor interese, asemenea comportamente nu pot fi admise atunci când au ca obiect tocmai să întărească această poziție dominantă și să abuzeze de ea.

Din natura obligațiilor impuse de articolul 82 CE rezultă că, în împrejurări specifice, întreprinderile în poziție dominantă pot fi private de dreptul de a adopta comportamente sau de a îndeplini acte care nu sunt abuzive în sine și care nici nu ar fi condamnabile dacă ar fi adoptate sau îndeplinite de întreprinderi nedominante.

(a se vedea punctele 182, 185, 186)

10. Decizia Comisiei de a nu aplica o amendă într‑un caz particular, din cauza caracterului relativ nou al încălcărilor constatate, nu ar conferi imunitate întreprinderilor care săvârșesc încălcări care nu au fost sancționate anterior de către Comisie. Într‑adevăr, în contextul specific al fiecărei cauze, Comisia decide, în exercitarea puterii sale de apreciere, asupra oportunității de a aplica o amendă pentru a sancționa încălcarea constatată și pentru a menține eficiența dreptului concurenței.

(a se vedea punctul 251)

11. Conform liniilor directoare pentru calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3), la evaluarea gravității încălcării trebuie să se țină seama de natura încălcării, de impactul său concret asupra pieței și de întinderea pieței geografice relevante.

În ceea ce privește acest ultim factor, întreprinderea avută în vedere nu ar putea contesta că încălcarea care îi este reproșată a avut un impact concret asupra pieței, întrucât cota sa de piață a crescut încă de la începutul încălcării, fără a scădea din nou la nivelul său inițial, că această cotă de piață rămâne mult superioară celei a concurentului său cel mai apropiat, că unul dintre concurenții săi marginali care practica tarife inferioare costurilor sale, dar ușor mai ridicate decât prețurile practicate de aceasta a dispărut de pe piață, că concurenții săi erau menținuți la niveluri de pătrundere foarte scăzute și, în cele din urmă, că practicile acesteia au avut un efect disuasiv asupra intrării sau dezvoltării concurenților.

(a se vedea punctele 259-264)

12. O cooperare la anchetă care nu depășește nivelul care rezultă din obligațiile ce revin întreprinderilor în temeiul articolului 11 alineatele (4) și (5) din Regulamentul nr. 17 nu justifică o reducere a amenzii.

Faptul că tocmai o întreprindere incriminată a invitat Comisia să efectueze o vizită în spațiile sale, fără să aștepte ca aceasta din urmă să ordone printr‑o decizie efectuarea de investigații, nu ar putea fi suficient pentru a stabili o cooperare atât de strânsă încât să poată justifica luarea sa în considerare sub formă de circumstanță atenuantă. Articolul 14 din Regulamentul nr. 17 prevede că, în îndeplinirea atribuțiilor care îi sunt conferite de articolul 81 CE, Comisia poate efectua toate investigațiile necesare în cadrul întreprinderilor. Agenții săi mandatați pot în special să pătrundă în orice spații și să facă copii după documente de serviciu. Investigațiile Comisiei pot fi efectuate pe baza unui simplu mandat [articolul 14 alineatul (2)] sau pot fi ordonate printr‑o decizie [articolul 14 alineatul (3)]. Numai faptul că, în prezenta cauză, Comisia nu a acționat pe calea unei decizii nu ar putea implica o „colaborare efectivă a întreprinderii la procedură”, în sensul liniilor directoare pentru calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO.

(a se vedea punctele 277, 281)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea extinsă)

30 ianuarie 2007( )

„Concurență − Abuz de poziție dominantă − Piața serviciilor de acces la internet de mare viteză – Prețuri de ruinare”

În cauza T‑340/03,

France Télécom SA, fostă Wanadoo Interactive SA, cu sediul în Paris (Franța), reprezentată de O. Brouwer, H. Calvet, M. Pittie, J. Philippe și T. Janssens, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Comunităților Europene, reprezentată inițial de domnii S. Rating și É. Gippini Fournier, în calitate de agenți, și ulterior de domnul Gippini Fournier,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare a deciziei Comisiei din 16 iulie 2003 privind o procedură de aplicare a articolului [82 CE] (cauza COMP/38.233 – Wanadoo Interactive) sau, în subsidiar, o cerere de anulare sau de reducere a amenzii aplicate reclamantei,

TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ

AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a cincea extinsă),

compus din domnul M. Vilaras, președinte, doamna M. E. Martins Ribeiro, domnii F. Dehousse, D. Šváby și doamna K. Jürimäe, judecători,

grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 aprilie 2005,

pronunță prezenta

Hotărâre

Situația de fapt și procedura

1 În contextul dezvoltării accesului la internet de mare viteză, Comisia a decis, în iulie 1999, în temeiul atribuțiilor care îi sunt conferite de articolul 12 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81] și [82] din tratat (JO 1962, 13, p. 204), deschiderea, la nivelul Uniunii Europene, a unei investigații sectoriale privind în special furnizarea de servicii de acces la bucla locală și de utilizare a buclei locale rezidențiale. În acest context, informațiile acumulate au determinat Comisia să analizeze în detaliu condițiile tarifare de furnizare de către Wanadoo Interactive SA (denumită în continuare „WIN”) a serviciilor de acces la internet de mare viteză pentru clientela rezidențială din Franța. În acest scop, în septembrie 2001, Comisia a deschis din oficiu o procedură de investigație.

2 În perioada care face obiectul litigiului, WIN era o societate aparținând grupului France Télécom. Capitalul său era deținut în proporție de 99,9 % de Wanadoo SA. În perioada vizată, participarea France Télécom la capitalul Wanadoo a oscilat între 70 și 72,2 %. Grupul format din Wanadoo și filialele sale (denumit în continuare „grupul Wanadoo”) reunea toate activitățile legate de internet ale grupului France Télécom, precum și activitățile de editare a cărților de telefon. În cadrul grupului Wanadoo, WIN asigura partea operațională și tehnică a serviciilor de acces la internet pe teritoriul francez, inclusiv serviciile ADSL (Asymmetric Digital Subscriber Line, linie de abonat digitală asimetrică).

3 La 19 decembrie 2001, Comisia a adresat WIN o primă comunicare a obiecţiunilor (denumită în continuare „prima comunicare a obiecțiunilor”), iar la 9 august 2002, o comunicare suplimentară a obiecțiunilor (denumită în continuare „comunicare suplimentară a obiecţiunilor”), la care WIN a răspuns la 4 martie și, respectiv, 23 octombrie 2002.

4 La 16 ianuarie 2003, Comisia a transmis WIN o adresă calificată drept „scrisoare privind situația de fapt” (denumită în continuare „scrisoarea privind situația de fapt”), dându‑i acces la dosarul care a servit la redactarea respectivei scrisori. WIN a avut acces efectiv la dosar la 23 și 27 ianuarie 2003. Printr‑o scrisoare din 26 februarie 2003, WIN a solicitat Comisiei să îi furnizeze clarificări cu privire la mai multe aspecte ale scrisorii privind situația de fapt. Comisia a răspuns printr‑o scrisoare din 28 februarie 2003, astfel încât WIN a prezentat un memoriu de răspuns la scrisoarea privind situația de fapt la 4 martie 2003.

5 Prin decizia din 16 iulie 2003 privind o procedură de aplicare a articolului [82 CE] (cauza COMP/38.233 – Wanadoo Interactive) (denumită în continuare „decizia”), Comisia a constatat că „WIN a încălcat articolul 82 [CE], deoarece a practicat, pentru serviciile eXtense și Wanadoo ADSL, prețuri de ruinare care nu i‑au permis să‑și acopere costurile variabile până în august 2001 și costurile totale începând din august 2001, în cadrul unui plan ce viza acapararea pieței accesului la internet de mare viteză, într‑o etapă importantă din dezvoltarea sa” (articolul 1). Comisia i‑a ordonat să înceteze această încălcare (articolul 2) și i‑a aplicat o amendă de 10,35 de milioane de euro (articolul 4).

6 Decizia definește piața relevantă ca fiind piața franceză a accesului la internet de mare viteză pentru clientela rezidențială. Produsele care fac obiectul încălcării sunt serviciile de acces la internet de mare viteză cu ajutorul tehnologiei ADSL (Wanadoo ADSL și eXtense).

7 După cum se arată în decizie, în cazul Wanadoo ADSL, abonatul trebuia, în perioada care face obiectul litigiului, să plătească lunar un abonament la France Télécom pentru prestarea serviciului, să plătească închirierea modemului ADSL de la France Télécom, precum și un abonament la WIN, în calitatea sa de furnizor de acces la internet (denumit în continuare „FAI”). În cadrul serviciului eXtense, utilizatorul cumpăra modemul și plătea un singur abonament lunar la WIN pentru serviciul furnizat de France Télécom și pentru accesul nelimitat la internet cu abonament fix.

8 După analiza diverselor elemente, printre care cotele de piață (considerentele 211-222 ale deciziei) și efectele „relației” cu France Télécom (considerentele 223-228), Comisia decide că există o poziție dominantă a WIN pe piața relevantă. Ea încearcă apoi să demonstreze că practica stabilirii de tarife mai scăzute decât costurile pusă în aplicare de către WIN s‑a înscris în cadrul unei strategii deliberate de ruinare în vederea „acaparării” pieței și, în consecință, constituie un abuz de poziție dominantă în sensul articolului 82 CE (considerentul 254).

9 Decizia stabilește începutul perioadei de încălcare la 1 martie 2001 și sfârșitul acesteia la 15 octombrie 2002, data intrării în vigoare a măsurii corective prezentate de France Télécom. Costurile variabile nu ar fi fost acoperite de tarifele practicate în perioada martie-august 2001, iar costurile totale nu ar fi fost acoperite începând cu această din urmă dată (articolul 1 din decizie, a se vedea punctul 5 de mai sus).

10 La 23 iulie 2003, decizia a fost notificată societății WIN, care a cerut anularea acesteia printr‑o cerere introductivă depusă la grefa Tribunalului la 2 octombrie 2003.

11 În urma unei operațiuni de fuziune intervenite la 1 septembrie 2004, France Télécom SA succede în drepturi societății WIN.

Concluziile părților

12 Reclamanta a solicitat Tribunalului:

– anularea deciziei;

– în subsidiar, anularea amenzii sau reducerea cuantumului acesteia;

– obligarea pârâtei la plata cheltuielilor de judecată.

13 Comisia a solicitat Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

I – Cu privire la concluzia de anulare a deciziei

14 În sprijinul concluziei sale privind anularea, reclamanta a invocat mai multe motive de ordin procedural, încălcarea principiului caracterului personal al răspunderii și încălcarea articolului 82 CE.

A – Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare și a normelor fundamentale de procedură

1. Argumentele părților

15 În opinia WIN, într‑o cauză privind prețurile de ruinare, calcularea costurilor trebuie considerată ca fiind un element central al obiecţiunii formulate. Or, după părerea sa, nu numai că a întâmpinat dificultăți în ceea ce privește accesul la dosar, ci, mai mult, elemente importante din decizie, referitoare la calcularea costurilor variabile și totale, nu au fost niciodată incluse într‑o comunicare a obiecţiunilor și nu i‑au fost comunicate decât prin scrisoarea privind situația de fapt. Ar fi vorba, prin urmare, de o încălcare a dreptului la apărare al acesteia și de o încălcare a normelor fundamentale de procedură. Într‑adevăr, WIN susține că nu putea ști ce importanță și ce loc aveau să ocupe aceste elemente în raționamentul și în obiecţiunile Comisiei și, în consecință, nu putea să‑și exercite în mod efectiv dreptul la apărare în această privință.

16 Mai mult, în decizie, Comisia ar fi utilizat un mod de calcul care, atât din punct de vedere al metodei utilizate, cât și în ceea ce privește rezultatele, ar fi diferit de cel utilizat în comunicarea suplimentară a obiecţiunilor. Prin modificarea testului de acoperire a costurilor, Comisia ar fi modificat obiecţiunea. În plus, decizia reținea o durată a încălcării superioară celei menționate în comunicarea obiecţiunilor, fără ca părțile să fi putut să‑și expună punctul de vedere în această privință.

17 Comisia consideră că argumentele WIN sunt greșite în fapt și nefondate în drept. Ea afirmă că, în scrisoarea privind situația de fapt, nu a făcut decât să corecteze erori de calcul pe care WIN le‑a subliniat în răspunsul său la comunicarea suplimentară a obiecţiunilor, fără să modifice testul sau obiecţiunile. Mai mult, ea subliniază că WIN a fost ascultată referitor la conținutul scrisorii privind situația de fapt. Obiectul acesteia ar fi constat tocmai în a da întreprinderii posibilitatea de a‑și face efectiv cunoscut punctul de vedere cu privire la realitatea și pertinența faptelor invocate, ceea ce WIN a și făcut. Astfel, printr‑o scrisoare din 26 februarie 2003, WIN ar fi solicitat Comisiei să‑i furnizeze câteva clarificări asupra mai multor aspecte din scrisoarea privind situația de fapt. Comisia susține că a răspuns printr‑o scrisoare din 28 februarie 2003, permițând astfel WIN să răspundă, la rândul său, la 4 martie 2003, la scrisoarea privind situația de fapt. Cu ocazia trimiterii scrisorii privind situația de fapt, Comisia afirmă că a permis accesul WIN la întregul dosar care a stat la baza redactării acestei scrisori. Într‑adevăr, WIN ar fi avut acces la dosar la 23 și la 27 ianuarie 2003. În ceea ce privește durata încălcării, faptul că aceasta din urmă este încă în derulare la momentul trimiterii comunicării obiecţiunilor nu ar da posibilitatea Comisiei de a face mai mult decât să stabilească punctul de pornire a încălcării.

2. Aprecierea Tribunalului

18 Trebuie amintit încă de la început că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, comunicarea obiecţiunilor trebuie să conțină o expunere a obiecțiunilor formulate în termeni suficient de clari, chiar dacă sumari, pentru a permite persoanelor interesate să ia cunoștință în mod efectiv de comportamentele care le sunt reproșate de către Comisie. Într‑adevăr, doar cu această condiție comunicarea obiecţiunilor poate îndeplini funcția care îi este atribuită de regulamentele comunitare și care constă în furnizarea către întreprinderi și asociațiile de întreprinderi a tuturor elementelor necesare pentru ca acestea să se poată apăra în mod efectiv, înainte de adoptarea unei decizii definitive de către Comisie. De altfel, conform unei jurisprudențe constante, se consideră că această cerință este respectată atunci când decizia nu reține în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în expunerea obiecţiunilor și cuprinde doar fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere. Cu toate acestea, decizia finală a Comisiei nu trebuie să fie neapărat o copie a expunerii obiecţiunilor (hotărârea Tribunalului din 28 februarie 2002, Compagnie générale maritime și alții/Comisia, T‑86/95, Rec., p. II‑1011, punctul 442 și jurisprudența citată). Astfel, sunt admisibile acele adăugări la comunicarea obiecţiunilor care sunt efectuate în urma răspunsului părților, ale căror argumente demonstrează că acestea au putut să își exercite în mod efectiv dreptul la apărare. Comisia poate de asemenea, în lumina procedurii administrative, să modifice sau să adauge argumente de fapt sau de drept în sprijinul obiecțiunilor pe care le‑a formulat (hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia, T‑310/01, Rec., p. II‑4071, punctul 438).

19 Prezentul motiv trebuie, prin urmare, analizat în lumina celor arătate mai sus.

20 Trebuie constatat că, la încheierea fazei de investigare, Comisia a adresat, la 19 decembrie 2001, prima comunicare a obiecţiunilor către WIN. Aceasta din urmă și‑a prezentat observațiile în răspunsul din 4 martie 2002 și cu ocazia unei audieri care a avut loc la 18 martie 2002 (considerentul 153 al deciziei). La 9 august 2002, Comisia a adresat WIN comunicarea suplimentară a obiecţiunilor. WIN și‑a depus observațiile cu privire la aceasta la 23 octombrie 2002 și nu a solicitat organizarea unei audieri (considerentul 157 al deciziei). În consecință, WIN a putut să își exercite dreptul la apărare cu privire la obiecțiunile invocate de Comisie în aceste comunicări, atât în cadrul răspunsurilor sale la acestea din urmă, cât și în cadrul audierii sale.

21 Or, obiecțiunile reținute de Comisie în decizia sa nu diferă de cele expuse în comunicarea obiecţiunilor.

22 Într‑adevăr, în comunicarea obiecţiunilor din 19 decembrie 2001, Comisia arată, în introducere, cele ce urmează:

„Prezenta comunicare a obiecţiunilor privește practicile de stabilire a tarifelor [WIN], una dintre societățile grupului France Télécom, pentru serviciile sale de acces la internet de mare viteză Wanadoo ADSL și Pack [eXtense], în cursul anului 2001.

[…]

În cursul investigațiilor, a reieșit că, de la începutul anului 2001, [WIN] folosește practici de stabilire, pentru serviciile în cauză, a unor tarife mai scăzute decât costurile, susceptibile de a fi calificate drept comportamente de ruinare și de a constitui o încălcare a articolului 82 [CE].”

23 În aceeași comunicare a obiecţiunilor, la sfârșitul analizei sale, Comisia stabilește următoarele:

„[În acest stadiu], politica prețurilor de ruinare dusă de către [WIN] de la începutul anului 2001 constituie un abuz de poziție dominantă [în sensul] articolului 82 [literele] (a) și (b) [CE]. Practicile în cauză au intervenit într‑o fază critică a dezvoltării pieței accesului la internet de mare viteză pentru clientela rezidențială, în același timp cu introducerea ADSL în Franța. Ele i‑au conferit [WIN] un avans considerabil față de concurenții săi ori au împiedicat intrarea sau menținerea lor pe această piață.”

24 Or, articolul 1 din decizie are următorul cuprins:

„Din martie 2001 până în octombrie 2002, [WIN] a încălcat articolul 82 [CE], deoarece a practicat, pentru serviciile sale eXtense și Wanadoo ADSL, prețuri de ruinare care nu i‑au permis să își acopere costurile variabile până în august 2001 și costurile totale începând din august 2001, în cadrul unui plan ce viza acapararea pieței accesului la internet de mare viteză într‑o etapă importantă din dezvoltarea sa.”

25 Din compararea primei comunicări a obiecţiunilor cu decizia rezultă că societatea, piața și produsele vizate sunt identice, la fel și încălcarea reproșată, adică practicarea unor prețuri de ruinare contrară articolului 82 CE.

26 Desigur că decizia este mult mai precisă cu privire la acoperirea costurilor. Spre deosebire de prima comunicare a obiecţiunilor, decizia prezintă costurile variabile și costurile totale și distinge perioadele luate în considerare în acest scop.

27 Totuși, această precizare a fost introdusă în comunicarea suplimentară a obiecţiunilor, al cărei punct 5.4 este intitulat „Concretizarea abuzului: neacoperirea costurilor variabile și a costurilor totale în cadrul unei strategii de acaparare a pieței”. În cele două note de subsol la care face trimitere acest titlu, Comisia precizează că, „[în] această privință, prezenta comunicare a obiecţiunilor completează [punctul] 3.4 al primei comunicări a obiecţiunilor” și că „[a]naliza acoperirii costurilor totale este un element nou în raport cu prima comunicare a obiecţiunilor”. În acest stadiu, metoda utilizată era, prin urmare, deja cunoscută de către WIN, care a putut să își prezinte punctul de vedere.

28 Referitor la scrisoarea privind situația de fapt, obiectul acesteia este, conform propriilor termeni, de „a indica anumite elemente de fapt ce nu au fost menționate în mod explicit în comunicările obiecţiunilor, la care Comisia ar putea face referire în textul unei astfel de decizii[, a]ceste elemente const[ând], parțial, în fapte menționate în documentele din dosarul Comisiei, la care avocații au avut deja acces, și parțial din elemente dobândite în cursul investigațiilor care s‑au desfășurat după 9 august 2002”.

29 În opinia WIN, această scrisoare modifică testul privind acoperirea costurilor și, prin urmare, obiecţiunea corespunzătoare, astfel încât ea ar fi trebuit să facă obiectul unei comunicări a obiecţiunilor.

30 Trebuie subliniat încă de la început că, în afară de simpla menționare a împărțirii diferite a perioadelor de analiză, WIN nu a precizat în cererea introductivă în ce constau diferențele de metodă sau de rezultate și nici care ar fi noile elemente introduse prin scrisoarea privind situația de fapt. WIN s‑a mulțumit să facă trimitere la prima comunicare a obiecţiunilor, la comunicarea suplimentară a obiecţiunilor și la scrisoarea privind situația de fapt, pe care le‑a anexat. Or, nu Tribunalul este cel care trebuie să caute și să identifice în aceste anexe elementele pe care s‑ar putea întemeia acțiunea. Dacă textul cererii introductive poate fi susținut și completat în anumite puncte specifice prin trimiteri la anumite pasaje din documentele anexate, o trimitere globală la alte înscrisuri, chiar anexate la cererea introductivă, nu ar putea compensa lipsa elementelor esențiale din aceasta (hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, ABB Asea Brown Boveri/Comisia, T‑31/99, Rec., p. II‑1881, punctul 113). În consecință, nu este cazul să se facă o comparație detaliată între comunicările obiecțiunilor și scrisoarea privind situația de fapt, anexate cererii introductive, în scopul de a căuta diferențe de metodă sau elemente noi în scrisoarea privind situația de fapt. Cu titlu suplimentar, trebuie totuși arătat că această scrisoare privind situația de fapt nu conține nicio obiecţiune, nu anunță și nu introduce nicio schimbare de metodă pentru calcularea nivelului de acoperire a costurilor. Deseori, ca răspuns la anumite remarci ale WIN, ea actualizează, detaliază sau corectează elemente deja prezente în comunicările obiecţiunilor. Ea nu modifică, prin urmare, obiecţiunile prevăzute în aceste comunicări.

31 În ceea ce privește împărțirea diferită a perioadelor de analiză, singurul element invocat în cererea introductivă în sprijinul susținerii privind modificarea testului de acoperire a costurilor, decizia a scurtat într‑adevăr perioada de neacoperire a costurilor variabile și a prelungit‑o pe cea de neacoperire a costurilor totale. Cu toate acestea, obiecţiunea de neacoperire a costurilor se referă, ca și în comunicarea obiecţiunilor, la toată perioada încălcării vizată. De altfel, amânarea momentului de început al încălcării, din ianuarie 2001, în comunicările obiecţiunilor, la martie 2001, în decizie, este favorabilă WIN. Nu s‑ar putea, așadar, reproșa Comisiei faptul că a ținut cont de observațiile făcute de WIN în răspunsul la comunicarea suplimentară a obiecţiunilor. Conform acestor observații, Comisia ar fi ajuns la concluzia unei neacoperiri a costurilor variabile între august și octombrie 2001 numai din cauza unei greșeli de calcul. Drept urmare, în decizie, Comisia a stabilit în mod definitiv perioada de neacoperire a costurilor variabile la luna august 2001.

32 Presupunând că, prin acest argument, reclamanta invocă modificarea împărțirii perioadelor de analiză a costurilor variabile, trebuie arătat că, într‑adevăr, în decizie, a treia perioadă nu se mai încheie la 31 decembrie 2001, ci continuă până la 15 februarie 2002. Conform Comisiei, această modificare s‑a datorat preocupării de a face să coincidă mai bine periodizarea reținută cu evoluția costurilor suportate de WIN. Ea afirmă că această schimbare nu antrenează decât o simplificare a calculelor, fără a modifica concluziile generale la care ajunsese Comisia în comunicarea suplimentară a obiecţiunilor.

33 Trebuie observat că WIN nu a contestat această justificare și nu explică în ce mod prelungirea celei de a treia perioade aduce atingere intereselor sale.

34 De altfel, scrisoarea privind situația de fapt invită WIN să își prezinte observațiile referitoare la aceste elemente de fapt și îi dă posibilitatea de a avea acces la toate documentele din dosar.

35 Trebuie subliniat că WIN se mulțumește să menționeze, în partea introductivă a cererii sale, anumite dificultăți legate de accesul la dosar, pe care însă nu le invocă drept motiv de anulare. În rest, WIN nu pretinde că nu a obținut documentele solicitate, ci doar că a trebuit să formuleze cereri repetate și că datorează „doar vigilenței sale extreme și perseverenței sale [...] faptul că a putut, în măsura mijloacelor de care a dispus, să își valorifice dreptul de acces la dosar”. Trebuie dedus de aici că, în ciuda dificultăților pe care le‑a întâmpinat, WIN a avut acces la dosar.

36 În consecință, conform jurisprudenței citate la punctul 18 de mai sus, reclamanta a fost informată cu privire la elementele de fapt esențiale, acordându‑i‑se posibilitatea de a‑și face cunoscut în mod util punctul de vedere. O audiere avusese deja loc la 18 martie 2002 și nu se mai impunea o nouă audiere. De altfel, WIN nu a solicitat‑o nici după trimiterea comunicării suplimentare a obiecţiunilor, nici după trimiterea scrisorii privind situația de fapt.

37 Din cele arătate mai sus rezultă că argumentația conform căreia o a treia comunicare era necesară nu poate fi reținută. De altfel, WIN a putut să își exercite dreptul la apărare în această privință și chiar a făcut‑o. Într‑adevăr, printr‑o scrisoare din 26 februarie 2003, a solicitat câteva clarificări din partea Comisiei asupra mai multor aspecte din scrisoarea privind situația de fapt. Comisia i‑a răspuns printr‑o scrisoare din 28 februarie 2003. Drept urmare, reclamanta a adresat Comisiei un răspuns la scrisoarea privind situația de fapt. Mai mult, WIN a avut efectiv acces la dosar la 23 și la 27 ianuarie 2003. WIN nu a dovedit, așadar, că trimiterea scrisorii privind situația de fapt a determinat o încălcare a normelor fundamentale de procedură și a dreptului la apărare.

38 Cu titlu suplimentar, dacă ar trebui să se considere că îi revine Tribunalului să facă el însuși o comparație detaliată între scrisoarea privind situația de fapt și comunicările obiecţiunilor, căutând elemente care să poată sprijini acțiunea, trebuie arătat că elementele de fapt detaliate în scrisoarea privind situația de fapt completau sau dezvoltau informații deja conținute în comunicările obiecţiunilor. Într‑adevăr, analiza, în scrisoarea privind situația de fapt, a venitului mediu real și a venitului teoretic la începutul anului 2002 vine în prelungirea calculelor efectuate în comunicarea suplimentară a obiecţiunilor, ținând cont de scrisoarea WIN din 13 decembrie 2002. De altfel, în prima comunicare a obiecţiunilor și în comunicarea suplimentară a obiecţiunilor, fusese deja atinsă problema lărgimii de bandă facturate de către France Télécom în cadrul serviciului de colectare. Scrisoarea privind situația de fapt ia în considerare, în această privință, informațiile furnizate de France Télécom la 3 mai și la 21 noiembrie 2002. De asemenea, chestiunea costului „conectivității” internaționale fusese abordată în prima comunicare a obiecţiunilor. Scrisoarea privind situația de fapt încearcă să țină cont de explicațiile furnizate în această privință de France Télécom într‑o scrisoare din 13 noiembrie 2002. În sfârșit, o primă estimare a costurilor previzibile pentru noii abonați, precum și o estimare a costurilor totale fuseseră deja prezentate în comunicarea suplimentară a obiecţiunilor.

39 De altfel, anumite elemente din scrisoarea privind situația de fapt sunt furnizate în mod clar cu titlu informativ ca răspuns la anumite comentarii ale WIN. Astfel, ca urmare a scrisorii WIN din 27 septembrie 2002, Comisia face referire, în scrisoarea privind situația de fapt, la costurile legate de mutarea abonaților, subliniind că nu intenționează să includă aceste costuri în calculele sale. Referitor la efectul dinamicii vânzărilor, Comisia subliniază, în scrisoarea privind situația de fapt, că acest element nu permite să se ajungă la concluzia ruinării, însă poate fi utilizat în cadrul discuției cu privire la propunerea, formulată de WIN în răspunsul său din 23 octombrie 2002, de a se studia separat fiecare generație nouă de abonați, independent de generațiile anterioare sau următoare. Cele detaliate în scrisoarea privind situația de fapt referitor la cheltuielile efectuate de WIN în scop publicitar sau promoțional au ca obiectiv confirmarea faptului că aceste cheltuieli au fost incluse în costurile variabile, în comunicarea suplimentară a obiecţiunilor, ceea ce WIN a contestat în răspunsul la această comunicare.

40 Singurele elemente care pot fi prezentate ca aducând o schimbare la nivelul aplicării metodei reținute de Comisie sunt, pe de o parte, împărțirea diferită a perioadelor de analiză și, pe de altă parte, calcularea mediilor ponderate de acoperire a costurilor în funcție de veniturile generate de totalitatea abonaților la cele două servicii în cauză.

41 Referitor la împărțirea perioadelor de analiză, trebuie făcută trimitere la punctele 31-33 de mai sus.

42 În ceea ce privește calcularea mediilor ponderate de acoperire a costurilor în funcție de veniturile generate de totalitatea abonaților, Comisia arată că „această schimbare se impune prin ea însăși dintr‑un simplu punct de vedere aritmetic, având în vedere diferența mare între costurile și veniturile serviciului eXtense, pe de o parte, [și] costurile și veniturile serviciului Wanadoo ADSL, pe de altă parte, care sunt de două ori mai mici decât cele ale eXtense”. În nota de subsol 77 din decizie, Comisia adaugă faptul că „apreciază că nu poate să fie ținută de o eroare de calcul săvârșită într‑o fază anterioară a procedurii, din moment ce dă întreprinderii ocazia de a‑și prezenta, în cadrul dreptului la apărare, observațiile cu privire la corectarea erorii, așa cum a făcut în prezentul caz, prin intermediul [scrisorii privind situația de fapt]”.

43 În ceea ce privește corectarea erorilor, trebuie arătat că WIN este de acord cu această corectare în măsura în care îi este favorabilă. În răspunsul la comunicarea suplimentară a obiecţiunilor, WIN atrage atenția Comisiei asupra unor erori pe care aceasta le‑ar fi comis în calculele sale. În scrisoarea privind situația de fapt, Comisia corectează aceste erori, fără să existe vreo contestație din partea WIN sau, atunci când refuză să le corecteze, Comisia explică de ce. În schimb, în opinia WIN, Comisia nu ar putea să corecteze o eroare într‑un mod care nu i‑ar fi favorabil printr‑o scrisoare referitoare la elemente de fapt, întrucât aceasta ar echivala cu modificarea obiecţiunii formulate împotriva sa.

44 În consecință, trebuie verificat dacă această corectare reprezintă o schimbare de metodă care dă naștere unei noi obiecţiuni.

45 Or, trebuie constatat că metoda rămâne cea a calculării nivelului de acoperire a costurilor variabile și totale ajustate, iar corectarea sau modificarea adusă la calcularea mediei ponderate nu schimbă cu nimic obiecţiunea privind practicarea unor prețuri de ruinare de la începutul anului 2001, care figurează în cele două comunicări ale obiecţiunilor. Lipsa calculării mediei din prima comunicare a obiecţiunilor nu împiedică Comisia să ajungă la concluzia neacoperirii costurilor, calculul nivelului de acoperire făcându‑se mai întâi pe produs (eXtense sau Wanadoo ADSL).

46 Mai mult, din răspunsul WIN la scrisoarea privind situația de fapt reiese că, întrucât noile elemente luate în considerare de către Comisie în scrisoarea privind situația de fapt conduc la un nivel de acoperire a costurilor variabile ajustate de peste 100 %, începând cu 1 august 2001, Comisia și‑ar fi modificat metoda de calcul, în scopul de a diminua acest nivel și de a‑și menține obiecţiunea de neacoperire a costurilor variabile pentru perioada cuprinsă între 1 august și 15 octombrie 2001. Un astfel de obiectiv nu pare totuși conciliabil cu faptul că, în decizie, Comisia a considerat, în definitiv, că perioada de neacoperire a costurilor variabile ajustate se încheie la 31 iulie 2001. În consecință, acest argument nu poate fi reținut. În concluzie, WIN nu a dovedit o schimbare de metodă prin intermediul scrisorii privind situația de fapt.

47 De asemenea, WIN a arătat că decizia reține o durată a încălcării superioară celei menționate în comunicarea obiecţiunilor, fără ca părțile să fi avut ocazia să își prezinte punctul de vedere în această privință.

48 Trebuie mai întâi arătat că WIN nu a contestat momentul de început al încălcării și amânarea acestuia de către Comisie, din ianuarie în martie 2001, între comunicarea obiecţiunilor și decizie.

49 În ceea ce privește prelungirea duratei încălcării din luna iulie până la 15 octombrie 2002, trebuie constatat că, deși cele două comunicări ale obiecţiunilor stabileau începutul încălcării în luna ianuarie 2001, nici una, nici cealaltă nu indicau faptul că încălcarea se terminase. Dimpotrivă, atât una, cât și cealaltă anunțau intenția Comisiei de a lua o decizie prin care să invite WIN „să pună capăt încălcării”. Această formulare indica fără echivoc că, în opinia Comisiei, încălcarea în cauză nu luase încă sfârșit. Într‑adevăr, prima comunicare a obiecţiunilor se referea la fapte care acopereau o perioadă de douăsprezece luni, iar comunicarea suplimentară a obiecţiunilor la fapte care acopereau o perioadă de optsprezece luni. Această limitare în timp a elementelor de probă, și nu a duratei încălcării, la o perioadă care s‑a încheiat, nu contrazice concluzia explicită a celor două documente. Cu titlu ilustrativ, comunicarea suplimentară a obiecţiunilor arată:

„În urma analizei sale, Comisia consideră în acest stadiu că politica prețurilor de ruinare dusă de [WIN] de la începutul anului 2001 constituie un abuz de poziție dominantă […] Pentru motivele expuse mai sus, Comisia intenționează să ia o decizie care să oblige […WIN] să pună capăt încălcării […]”

50 Din cele arătate mai sus, rezultă cu claritate faptul că fiecare comunicare a obiecţiunilor indica durata reținută de Comisie pe baza unor informații de care dispunea la momentul elaborării sale (a se vedea în acest sens hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 15), încălcarea nefiind încheiată. În rest, WIN nu a susținut că ar fi luat măsuri specifice care ar fi pus capăt încălcării pretinse. Doar în decizie Comisia arată că „abuzul a luat sfârșit la 15 octombrie 2002, data intrării în vigoare a măsurii corective prezentate de France Télécom în martie 2002”.

51 Fraza din scrisoarea privind situația de fapt conform căreia „aceste elemente de fapt nu conduc în niciun caz la prelungirea perioadei menționate în comunicările obiecţiunilor” trebuie înțeleasă în lumina considerațiilor de mai sus. Faptul că scrisoarea privind situația de fapt menționează „costurile totale ajustate în 2002” (a se vedea pagina 6) și că mai multe date acoperă primele nouă luni, dacă nu chiar întregul an 2002 (a se vedea în special anexele 15.1 și 15.2, 20, 21 și 22) se înscrie în perspectiva continuării încălcării. Rezultă, de altfel, din răspunsul WIN la scrisoarea privind situația de fapt că societatea a fost în măsură să înțeleagă că încălcarea continua. Într‑adevăr, mai multe din elementele răspunsului său se referă la primele nouă luni și chiar la întregul an 2002. Efectiv, WIN a prezentat un tabel intitulat „Publicitate/Creșterea numărului de abonați ADSL”, acoperind o perioadă care se întinde până în decembrie 2002 și, sub același titlu, un grafic acoperind perioada din ianuarie 2001 până în septembrie 2002. Mai mult, tot în acest răspuns, WIN s‑a exprimat cu privire la nivelul de acoperire a costurilor variabile până la 30 septembrie 2002. În sfârșit, în același răspuns, WIN contestă venitul de 37,03 euro per abonament pe care Comisia l‑a luat în considerare pentru perioada din 15 februarie până în septembrie 2002. În consecință, WIN nu ar putea pretinde că dreptul la apărare a fost încălcat (a se vedea în acest sens hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctul 576).

52 În consecință, argumentul reclamantei referitor la prelungirea duratei încălcării trebuie respins.

53 Având în vedere că nu s‑a stabilit nicio încălcare a dreptului la apărare, prezentul motiv trebuie respins.

B – Cu privire la motivul întemeiat pe lipsa motivării

1. Argumentele părților

54 În cadrul susținerii sale privind încălcarea normelor fundamentale de procedură, WIN mai arată că, fără nicio motivare, Comisia pune sub semnul întrebării dreptul recunoscut fiecărei întreprinderi de a se alinia, cu bună‑credință, la prețurile concurenților săi. Acest drept ar fi consacrat de jurisprudența Curții și de practica decizională anterioară a Comisiei. WIN adaugă că, atunci când decizia merge cu mult dincolo de deciziile precedente, Comisia trebuie să își dezvolte în mod explicit raționamentul.

55 În ceea ce o privește, Comisia apreciază că este suficient să se aibă în vedere considerentele 314-331 ale deciziei pentru a se constata că motivul întemeiat pe lipsa motivării cu privire la acest aspect este, în mod evident, lipsit de fundament.

2. Aprecierea Tribunalului

56 Trebuie constatat că decizia consacră 18 considerente (314-331) argumentului privind alinierea la prețurile concurenților. Comisia analizează alinierea mai întâi la nivel de principiu, apoi poziția efectiv ocupată pe piață de către concurenții vizați și încheie cu elemente de fapt care, în opinia sa, infirmă teza WIN.

57 În concluzie, Comisia și‑a îndeplinit obligația de motivare în cauză. Conform jurisprudenței citate de către WIN, Comisia și‑a motivat decizia indicând elementele de fapt de care depind justificarea legală a măsurii și motivele care au determinat‑o să ia decizia (hotărârea Curții din 26 noiembrie 1975, Fabricants de papiers peints/Comisia, 73/74, Rec., p. 1491, punctul 30).

58 În orice caz, chiar dacă ar trebui să se admită, în cauza de față, existența unei obligații a Comisiei de a‑și dezvolta raționamentul într‑un mod mai explicit, aceasta și‑ar fi îndeplinit această obligație.

59 Într‑adevăr, contrar celor susținute de WIN, Comisia nu se mulțumește cu o motivare sumară, afirmând pur și simplu că un operator dominant nu poate să se alinieze la prețurile concurenților săi atunci când prețul său este mai scăzut decât costurile. Ea își detaliază poziția în considerentul 315 al deciziei, adăugând într‑o notă de subsol mai multe referințe jurisprudențiale. Acest considerent este formulat după cum urmează:

„În primul rând, la nivel de principiu, este adevărat că noile întreprinderi intrate pe piață sau cele care nu exercită o poziție dominantă au dreptul să practice prețuri promoționale pe durate limitate în timp. Singurul lor obiectiv este de a atrage atenția consumatorului asupra existenței înseși a produsului, într‑un mod mai convingător decât printr‑un simplu mesaj publicitar, aceste oferte neexercitând efecte negative pe piață. În schimb, alinierea operatorului dominant la prețurile promoționale ale operatorului nedominant nu este justificată. Deși este adevărat că, strict vorbind, nu îi este interzis operatorului dominant să se alinieze la prețurile concurenților, nu este mai puțin adevărat că această posibilitate trebuie să îi fie refuzată atunci când implică o neacoperire a costurilor serviciului respectiv de către întreprinderea dominantă. Dacă o poziție dominantă nu ar putea priva o întreprindere care se află într‑o astfel de poziție de dreptul de a‑și prezerva propriile interese comerciale atunci când acestea sunt amenințate, astfel de comportamente nu pot fi admise atunci când au ca obiect tocmai să întărească această poziție dominantă și să abuzeze de ea. Întreprinderii dominante îi revine astfel o răspundere specială de a nu aduce atingere, prin comportamentul său, unei concurențe efective și libere pe piața comună.”

60 În consecință, motivul întemeiat pe lipsa motivării în cauză nu poate fi nici el admis, astfel încât toate motivele de ordin procedural trebuie respinse.

C – Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea principiului caracterului personal al răspunderii

1. Argumentele părților

61 Conform celor susținute de WIN, Comisia a încălcat în mod evident principiul caracterului personal al răspunderii, întrucât a reținut în sarcina WIN elemente pe care le impută grupului France Télécom și cu privire la care nici WIN, nici France Télécom nu au avut posibilitatea de a‑și prezenta observațiile. Comisia ar face, prin urmare, o confuzie între practicile reproșate WIN și cele ale France Télécom. Comisia le‑ar descrie ca reprezentând punerea în practică a unei acțiuni concertate sau a unei strategii unice definite de grupul France Télécom. Or, procedura nu vizează decât WIN. În consecință, ar fi vorba de o „gravă anomalie procedurală”.

62 În sprijinul raționamentului său, WIN citează, în cererea introductivă, mai multe pasaje din decizie și din comunicarea suplimentară a obiecţiunilor.

63 Astfel, WIN arată că, în considerentul 145 al deciziei, Comisia a criticat metodele utilizate de către societate și de către acționarul său principal pentru a limita dezvoltarea concurenților și pentru a deturna în interes propriu creșterea pieței internetului de mare viteză. WIN citează de asemenea considerentul 285 al deciziei, care menționează „un plan de ansamblu” și subliniază că „strategia urmată de filială nu poate fi complet disociată de obiectivele societății‑mamă”, precum și considerentul 286, în care Comisia consideră „interesant să se facă referire la comportamentul France Télécom pe piața angro”.

64 De asemenea, în opinia WIN, în comunicarea suplimentară a obiecţiunilor, Comisia susținuse că o parte a faptelor stabilite de aceasta erau „imputabile France Télécom”, afirmând totuși că „intensitatea raporturilor dintre [WIN] și France Télécom [era] de asemenea natură […] încât [era] imposibil să se considere că strategiile celor două entități nu [fuseseră] strâns legate”. Comisia ar fi afirmat de asemenea că politica tarifară a WIN rezulta dintr‑o „acțiune concertată” între aceasta și France Télécom.

65 Comisia răspunde că este suficient să se aibă în vedere dispozitivul deciziei pentru a se constata că singura întreprindere vizată este chiar WIN. Decizia nu a fost adresată către France Télécom, întrucât acesteia nu i se reproșa niciun abuz de poziție dominantă. În schimb, Comisia recunoaște că decizia cuprinde referințe frecvente la France Télécom, din cauza poziției sale centrale ca operator al rețelei telefonice și a calității sale de acționar majoritar al WIN. Aceste elemente ar fi pertinente pentru a înțelege contextul pieței de‑a lungul perioadei cât a durat încălcarea.

2. Aprecierea Tribunalului

66 Trebuie amintit că, în virtutea principiului caracterului personal al răspunderii, o întreprindere nu trebuie să fie sancționată decât pentru faptele care îi sunt imputate în mod individual, principiu aplicabil în orice procedură administrativă care poate conduce la sancțiuni în temeiul unor reguli comunitare din domeniul concurenței (a se vedea în acest sens hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2001, Krupp Thyssen Stainless și Acciai speciali Terni/Comisia, T‑45/98 și T‑47/98, Rec., p. II‑3757, punctul 63).

67 Trebuie constatat că din decizie nu rezultă că WIN ar fi acuzată de către Comisie de încălcări care ar fi fost comise de către France Télécom și care i‑ar fi fost imputate acesteia. Într‑adevăr, toate pasajele din decizie în care, conform WIN, este criticat comportamentul France Télécom se află în două subdiviziuni ale deciziei [partea I, G, punctul 4, și partea II, D, punctul 3, litera c)] care se referă la elemente privind contextul încălcării și care au ca obiect, în mod evident, descrierea cadrului în care se înscrie comportamentul incriminat al WIN.

68 Referirile la France Télécom se justifică, prin urmare, prin descrierea contextului pieței relevante. Într‑adevăr, France Télécom ocupa o poziție specială pe această piață, în calitatea sa de operator de telefonie la ale cărui servicii erau nevoiți să apeleze cei mai mulți dintre furnizorii de servicii internet. France Télécom este operatorul tradițional de telecomunicații în Franța. Societatea exploatează rețelele de lungă distanță aflate pe teritoriul francez utilizate pentru traficul internet. Este proprietară a rețelei de acces local la telecomunicații, racordând la rețeaua sa toți abonații telefonici. Or, în acea perioadă, utilizarea rețelei de acces local a France Télécom era indispensabilă pentru furnizarea unui serviciu ADSL (considerentul 231 al deciziei). France Télécom facturează serviciile oferite clienților săi, din care face parte WIN (considerentele 42-59 ale deciziei). În consecință, diminuarea tarifelor France Télécom are impact asupra costurilor WIN. De altfel, această poziție centrală a France Télécom și calitatea sa de acționar majoritar al WIN au determinat‑o să participe la procedura administrativă.

69 De altfel, Comisia are grijă să precizeze că aceste elemente referitoare la context, „cu toate că nu sunt decât în parte imputabile [WIN] și nu constituie obiecţiuni în ceea ce privește societatea”, sunt importante pentru înțelegerea cauzei (considerentul 145 al deciziei) sau că, „[p]entru a aprecia mai bine întinderea politicii [WIN] și includerea acesteia într‑un plan general, este util să se analizeze comportamentul filialei în contextul problematicii grupului France Télécom” (considerentul 285 al deciziei), adăugând că elementele descrise la considerentele 286-290 „nu constituie obiecţiuni împotriva [WIN]”, dar că „strategia urmată de filială nu este complet disociabilă de obiectivele societății‑mamă”.

70 Rezultă, prin urmare, din decizie, în care Comisia a avut întotdeauna grijă să precizeze că elementele referitoare la context nu constituie obiecţiuni împotriva reclamantei, că aceasta nu a imputat societății WIN comportamente ale France Télécom.

71 În consecință, motivul întemeiat pe încălcarea principiului caracterului personal al răspunderii trebuie respins.

D – Cu privire la încălcarea articolului 82 CE

72 Conform susținerilor WIN, Comisia a săvârșit mai multe încălcări ale articolului 82 CE. Referitor la poziția dominantă, Comisia ar fi reținut o definiție inexactă a pieței și ar fi considerat în mod greșit că WIN deține o poziție dominantă pe această piață. Referitor la abuzul de poziție dominantă, Comisia ar fi aplicat un test de acoperire a costurilor contrar articolului 82 CE atât în privința costurilor luate în considerare, cât și în privința metodei aplicate; mai mult, ea ar fi săvârșit erori majore de calcul. În cadrul testului privind prețurile de ruinare, Comisia ar fi refuzat societății WIN dreptul fundamental de a‑și alinia prețurile la cele ale concurenților săi. Mai mult, ea ar fi săvârșit o eroare de drept dublată de o eroare vădită de apreciere, întrucât a ajuns la concluzia existenței unui plan de ruinare și a susținut că nu este necesar să se demonstreze recuperarea pierderilor.

1. Cu privire la poziția dominantă

a) Cu privire la definirea eronată a pieței

Argumentele părților

73 Conform susținerilor WIN, distincția făcută de Comisie între accesul la internet de viteză redusă și accesul la internet de mare viteză pentru clientela rezidențială se bazează pe o analiză ce conține grave lacune și contradicții. În opinia sa, există o singură piață de acces la internet, care se prezintă ca un continuum de la internetul de viteză redusă până la cel de mare viteză. Aceasta s‑ar fi demonstrat prin apariția ofertelor ADSL de viteză medie.

74 Comisia ar recunoaște existența unor practici comune și a unui anumit grad de substituibilitate între accesul la internet de mare viteză și cel de viteză redusă, dar ar refuza să tragă concluziile care se impun.

75 Mai mult, ar exista o adevărată concurență între internetul de mare viteză și cel de viteză redusă, care se datorează caracterului nelimitat al ofertelor pentru cele două tipuri de acces la internet, utilizatorii arătându‑se relativ indiferenți la caracteristicile lor.

76 În sfârșit, conform practicii decizionale constante a Comisiei, o simplă diferență în gradul de confort sau de calitate nu ar fi suficientă pentru a distinge piețe relevante diferite atunci când utilizarea este asemănătoare. Or, dintr‑un sondaj prezentat de WIN, ar rezulta că, în 80 % din cazuri, abonații folosesc același tip de aplicații și de funcționalități.

77 În ceea ce o privește, Comisia face trimitere la explicațiile pe care le‑a dat în decizie (considerentele 169-204) cu privire la distincția între internet de mare viteză și internet de viteză redusă. Ea afirmă că a scos în evidență diferențe de utilizare, de specificități tehnice și de performanțe, precum și diferențe de preț pentru servicii și de venit per abonat care obligă la o distincție între cele două piețe. În ceea ce privește gradul de substituibilitate, Comisia susține că singura substituire constatată este complet asimetrică, întrucât operează într‑un singur sens, adică dinspre internetul de viteză redusă spre cel de mare viteză. De altfel, Comisia apreciază că distincția între internetul de mare viteză și cel de viteză redusă este general recunoscută în prezent.

Aprecierea Tribunalului

78 Trebuie amintit că, în conformitate cu o jurisprudență constantă (hotărârea Curții din 9 noiembrie 1983, Michelin/Comisia, 322/81, Rec., p. 3461, punctul 37; hotărârea Tribunalului din 30 martie 2000, Kish Glass/Comisia, T‑65/96, Rec., p. II‑1885, punctul 62, și hotărârea din 17 decembrie 2003, British Airways/Comisia, T‑219/99, Rec., p. II‑5917, punctul 91), în scopul analizării poziției, eventual dominante, a unei întreprinderi pe o piață sectorială determinată, posibilitățile de exercitare a concurenței trebuie evaluate în cadrul pieței care grupează ansamblul produselor sau al serviciilor care, în funcție de caracteristicile lor, sunt apte să satisfacă nevoi constante și sunt greu substituibile altor produse sau servicii. Mai mult, având în vedere că determinarea pieței relevante servește la evaluarea faptului dacă întreprinderea vizată are posibilitatea de a împiedica menținerea unei concurențe efective și de a avea un comportament într‑o măsură apreciabilă independent de cel al concurenților săi și, în speță, de cel al furnizorilor săi de servicii, nu este posibilă limitarea, în acest scop, numai la analiza caracteristicilor obiective ale serviciilor în cauză, ci este de asemenea necesar să se ia în considerare condițiile de concurență și structura cererii și a ofertei de pe piață.

79 Atunci când un produs este susceptibil de a fi utilizat în scopuri diverse și atunci când aceste diferite utilizări răspund unor nevoi economice, diferite și ele, trebuie admis că acest produs poate aparține, după caz, unor piețe diferite, care prezintă eventual, atât din punct de vedere al structurii, cât și din punct de vedere al condițiilor de concurență, caracteristici diferite. Această constatare nu justifică totuși concluzia că un astfel de produs constituie o singură piață, aceeași cu toate celelalte produse care, în diferitele utilizări pe care acesta le poate avea, pot să îi fie substituite și cu care intră, după caz, în concurență.

80 Noțiunea de piață relevantă (relevant market) implică, într‑adevăr, faptul că o concurență efectivă poate să existe între produsele care fac parte din această piață, ceea ce presupune un grad suficient de substituibilitate, în vederea aceleiași utilizări, între toate produsele care fac parte din aceeași piață (hotărârea Curții din 13 februarie 1979, Hoffmann‑La Roche/Comisia, 85/76, Rec., p. 461, punctul 28).

81 Reiese de asemenea din Comunicarea Comisiei cu privire la definirea pieței relevante în scopul aplicării dreptului comunitar al concurenței (JO 1997, C 372, p. 5, punctul 7) că „[o] piață relevantă a produselor cuprinde toate produsele și/sau serviciile pe care consumatorul le consideră ca putând fi schimbate între ele sau substituibile, datorită caracteristicilor, prețului și utilizării căreia îi sunt afectate”. [traducere neoficială]

82 Trebuie constatat că nu există doar o simplă diferență de confort sau de calitate între internetul de mare viteză și cel de viteză redusă. Din elementele prezentate de Comisie (considerentul 175 al deciziei), fără a fi contrazisă de WIN, reiese că anumite aplicații disponibile la internetul de mare viteză sunt inutilizabile la cel de viteză redusă, cum ar fi, de exemplu, descărcarea unor fișiere foarte voluminoase și jocurile interactive în rețea. De altfel, WIN a confirmat, în răspunsul său din 4 martie 2002 la comunicarea obiecţiunilor, că există „activități audiovizuale/multimedia specifice mai degrabă ADSL”. Mai mult, studiul realizat de Centre de recherche pour l’étude et l’observation des conditions de vie (Centrul de Cercetare pentru Studierea și Monitorizarea Condițiilor de Viață – Crédoc) pentru WIN și prezentat de aceasta în anexă la cererea introductivă descrie de asemenea noi utilizări dezvoltate pe internet de serviciul eXtense și care sunt specifice internetului de mare viteză, cum ar fi practicarea de jocuri în rețea, ascultarea unui post de radio on‑line, vizionarea unor imagini video on‑line și efectuarea de cumpărături on‑line. De altfel, conform aceluiași studiu, abonatul la internet de mare viteză este conectat mult mai des și, în medie, un timp mai îndelungat decât utilizatorul internetului de viteză redusă.

83 În ceea ce privește diferențele de specificități tehnice și de performanță, din afirmațiile Comisiei (considerentele 181-187 ale deciziei), care nu au fost contrazise de către reclamantă, reiese că o particularitate tehnică importantă a accesului la internet de mare viteză constă în specificitatea modemului utilizat. Un modem de acces la internet de mare viteză nu poate fi utilizat pentru internet de viteză redusă și invers (considerentul 181 al deciziei). În plus, în cazul internetului de mare viteză, conexiunea este permanentă, iar linia telefonică este liberă.

84 De altfel, în cazul pieței franceze, trebuie observat că, pentru perioada analizată, ofertele de internet de mare viteză prevedeau viteze de descărcare de ordinul a 512 kbps (considerentul 185 al deciziei). Ofertele de internet tradițional de viteză redusă (limitat la 56 kbps) și ofertele RNSI (rețea numerică cu servicii integrate) sau ISDN (Integrated Services Digital Network) (64 sau 128 kbps) nu permiteau decât viteze de patru până la zece ori inferioare. Ofertele ADSL cu viteză de descărcare 128 kbps, care, în opinia reclamantei, ar dovedi continuitatea între viteza redusă și viteza mare, nu au apărut decât la sfârșitul perioadei menționate în decizie. De altfel, chiar și în cazul unei oferte de 128 kbps, diferența între viteza redusă și viteza mare rămâne substanțială. Diferența de performanță era, prin urmare, semnificativă în cursul perioadei avute în vedere.

85 La aceste diferențe de utilizare, de specificități și de performanță se adaugă o diferență importantă de preț între internetul de viteză redusă și cel de mare viteză (considerentele 188-192 ale deciziei).

86 În ceea ce privește gradul de substituibilitate, trebuie amintite, în afară de jurisprudența citată la punctul 78 de mai sus, elementele de apreciere prezentate de Comisie în comunicarea sa cu privire la definirea pieței relevante în scopul aplicării dreptului comunitar al concurenței (a se vedea punctul 81 de mai sus).

87 Conform acestei comunicări, aprecierea substituibilității cererii conduce la o identificare a evantaiului de produse percepute ca substituibile de către consumator. O modalitate de a efectua această identificare poate fi gândită ca un exercițiu mental care presupune o variație ușoară, dar de durată a prețurilor relative și care evaluează reacțiile posibile ale clienților. La punctul 17 din această comunicare, Comisia precizează că „[î]ntrebarea care se pune este de a ști dacă clienții părților s‑ar orienta spre produse de substituire ușor accesibile [...] în cazul unei majorări lejere (de 5 până la 10 %), dar permanente a prețurilor relative ale produselor avute în vedere pe teritoriile vizate”.

88 În considerentul 193 al deciziei, Comisia admite, desigur, că internetul de viteză redusă și cel de mare viteză prezintă un anumit grad de substituibilitate. Ea adaugă totuși, în considerentul 194, că aceasta funcționează în mod profund asimetric, migrarea clienților dinspre ofertele de internet de mare viteză spre ofertele de internet de viteză redusă fiind infimă în comparație cu migrarea în sens opus. Or, în opinia Comisiei, dacă produsele ar fi perfect substituibile din punct de vedere al cererii, ratele de migrare ar trebui să fie, dacă nu identice, cel puțin comparabile.

89 În această privință, trebuie constatat în primul rând că din datele obținute de la WIN și reproduse în tabelul 7 din decizie reiese că ratele de migrare a abonaților la internet de mare viteză spre ofertele integrale de internet de viteză redusă erau foarte scăzute în perioada vizată, în ciuda diferenței de preț între aceste servicii, care ar fi trebuit să incite numeroși utilizatori de internet să se reorienteze spre internetul de viteză redusă. Această disproporție importantă dintre ratele de migrare între internetul de mare viteză și cel de viteză redusă și invers nu acreditează teza interșanjabilității acestor servicii în ochii consumatorilor. De altfel, WIN nu a prezentat, în cererea introductivă, niciun element precis care să pună sub semnul întrebării această analiză.

90 În al doilea rând, un sondaj efectuat pentru Comisie și prezentat de WIN în anexa la cererea introductivă arată că, în cazul majorării prețului la internetul de mare viteză cu 5 până la 10 %, 80 % din abonați și‑ar păstra abonamentul. Or, în temeiul punctului 17 din comunicarea Comisiei cu privire la definirea pieței relevante în scopul aplicării dreptului comunitar al concurenței (a se vedea punctul 87 de mai sus), acest procentaj ridicat de abonați care nu ar abandona internetul de mare viteză în cazul majorării prețului cu 5 până la 10 % constituie un indiciu important al lipsei de substituire pe segmentul cererii.

91 În consecință, în temeiul tuturor elementelor de mai sus, trebuie să considerăm că în mod corect Comisia a ajuns la concluzia lipsei unui grad suficient de substituibilitate între internetul de mare viteză și cel de viteză redusă și a definit piața relevantă ca fiind cea a accesului la internet de mare viteză pentru clientela rezidențială.

b) Cu privire la analiza lacunară a poziției dominante

Argumentele părților

92 În opinia WIN, Comisia a considerat în mod greșit poziția sa ca fiind dominantă. Într‑adevăr, analiza Comisiei ar conține carențe grave.

93 Puterea de piață nu poate fi apreciată în niciun caz în raport cu cotele de piață deținute pe o piață emergentă. Pe o asemenea piață, ar trebui să ne plasăm într‑o perspectivă dinamică, să ținem cont nu numai de concurența actuală, ci și de cea potențială. Or, în opinia WIN, numărul de abonați potențiali este foarte important, având în vedere echiparea redusă a locuințelor franceze. WIN consideră că a demonstrat apariția unor noi actori pe această piață și multiplicarea ofertelor, care a fost însoțită de o diminuare a prețurilor.

94 Aceste elemente ar dovedi existența unei concurențe puternice pe o piață fără bariere, pe care WIN nu ar putea, în consecință, să dețină o poziție dominantă.

95 WIN reproșează Comisiei că nu a ținut cont de cele arătate mai sus și că s‑a limitat la analiza cotei sale de piață pe segmentul internetului de mare viteză între 31 decembrie 2000 și 31 august 2002. Or, scăderea cu mai mult de zece puncte a cotei sale de piață între august 2002 și martie 2003 ar face dovada caracterului concurențial și evolutiv al pieței.

96 De altfel, tot în opinia WIN, apartenența la un grup cu resurse financiare importante și cu o rețea de distribuție întinsă nu ar putea fi analizată fără să se ia în considerare situația concurenților. Or, Comisia nu ar fi efectuat nicio analiză aprofundată a situației societăților AOL, T‑Online/Club‑Internet și Tiscali, care sunt susținute de mari grupuri ce se bucură de o putere financiară excepțională și beneficiază de asemenea de o largă rețea de distribuție.

97 În sfârșit, WIN susține că nu s‑ar putea considera că gruparea activităților sale de editare a cărților de telefon și de acces la internet i‑ar conferi o putere financiară de natură a consacra dominanța sa pe piața franceză a accesului la internet de mare viteză. Într‑adevăr, pe de o parte, alți concurenți, precum T‑Online, ar avea și ei această posibilitate și, pe de altă parte, grupul Wanadoo ar putea foarte bine să răspundă nevoilor activității sale de FAI fără să recurgă la lichiditățile generate de editarea paginilor galbene ale cărții de telefon.

98 Comisia contestă caracterul emergent al pieței în cauză în perioada avută în vedere. Cota de piață a WIN, după cum arată Comisia, a crescut în ritm susținut în perioada care face obiectul litigiului. Aceasta apreciază că WIN nu a contestat sub niciun aspect analiza din decizie cu privire la sinergiile și avantajele care au decurs pentru WIN din „relația” sa tehnică, logistică și comercială cu grupul France Télécom.

Aprecierea Tribunalului

99 Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, o poziție dominantă există atunci când întreprinderea în cauză se află într‑o situație de putere economică ce îi permite să împiedice menținerea unei concurențe efective pe piața relevantă, dându‑i posibilitatea de a avea un comportament în mare măsură independent față de concurenții săi, de clienții săi și, în sfârșit, de consumatori (hotărârea Michelin/Comisia, punctul 78 de mai sus, punctul 30, și hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2003, Van den Bergh Foods/Comisia, T‑65/98, Rec., p. II‑4653, punctul 154). Încă de la început, trebuie arătat că, pentru a stabili existența unei poziții dominante, Comisia nu este nevoită să demonstreze excluderea de pe piață, nici chiar într‑un termen mai îndepărtat, a concurenților unei întreprinderi.

100 De altfel, dacă importanța cotelor de piață poate varia de la o piață la alta, cote foarte importante constituie, prin ele însele și în afara unor situații excepționale, dovada existenței unei poziții dominante (hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia, punctul 80 de mai sus, punctul 41, și hotărârea Tribunalului din 28 aprilie 1999, Endemol/Comisia, T‑221/95, Rec., p. II‑1299, punctul 134). Curtea a decis în hotărârea sa din 3 iulie 1991, AKZO/Comisia (C‑62/86, Rec., p. I‑3359, punctul 60), că aceasta era situația în cazul unei cote de piață de 50 %.

101 Existența unei concurențe, chiar active, pe o anumită piață, nu exclude existența unei poziții dominante pe aceeași piață, respectiva poziție fiind caracterizată în mod predominant de capacitatea de a se comporta fără a fi necesar să țină cont, în strategia sa de piață, de această concurență și fără a suporta, din această cauză, vreun prejudiciu datorat acestei atitudini (hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia, punctul 80 de mai sus, punctul 70; a se vedea de asemenea, în acest sens, hotărârea Curții din 14 februarie 1978, United Brands/Comisia, 27/76, Rec., p. 207, punctele 108-129). Așadar, eventuala existență a unei concurențe pe piață este, fără îndoială, un factor relevant, mai ales în scopul de a stabili dacă există o poziție dominantă, dar ea nu reprezintă în sine un factor decisiv în această privință.

102 Trebuie verificat dacă, în conformitate cu aceste criterii, WIN se află într‑o poziție dominantă pe piața în cauză, așa cum afirmă Comisia.

103 În ceea ce privește cotele de piață, trebuie constatat că, așa cum rezultă din tabelul 8 din decizie, cota deținută de WIN pe piața internetului de mare viteză a atins 50 % la 31 martie 2001, a crescut la 72 % la 31 martie 2002 și a rămas stabilă la acest nivel până în august 2002. Din răspunsurile părților la întrebările adresate de Tribunal reiese că această cotă a scăzut apoi, în octombrie 2002, la 63,6 %, conform susținerii WIN, și la o cifră pe care Comisia o situează între 63,4 și 71 %, conform surselor sale. În consecință, WIN a avut în toată această perioadă o cotă de piață extrem de importantă, care, în afara unor situații excepționale, constituie dovada existenței unei poziții dominante în sensul jurisprudenței citate anterior.

104 În ceea ce privește scăderea intervenită între lunile august și octombrie 2002, reducerea unor cote de piață încă foarte mari nu poate constitui, în sine, dovada lipsei poziției dominante (a se vedea în acest sens hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 1996, Compagnie maritime belge transports și alții/Comisia, T‑24/93-T‑26/93 și T‑28/93, Rec., p. II‑1201, punctul 77). Chiar pornind de la cifra avansată de WIN, cota de piață a WIN a rămas într‑adevăr substanțială la sfârșitul perioadei de încălcare.

105 WIN arată că totuși cotele de piață sunt un indice puțin fiabil în contextul unei piețe emergente, caracterizată printr‑o clientelă încă redusă.

106 Tribunalul consideră că, după informațiile referitoare la situația pieței prezentate în considerentul 218 al deciziei și necontestate de WIN, în martie 2001, data începerii încălcării în opinia Comisiei, piața relevantă depășise cu siguranță faza de lansare sau de experimentare. Într‑adevăr, piața internetului de mare viteză s‑a dezvoltat în Franța începând din 1997. Serviciile ADSL ale WIN și primele oferte ale concurenților săi au fost lansate pe bază comercială încă de la sfârșitul anului 1999. La sfârșitul lunii iunie 2000, piața accesului la internet de mare viteză pentru clientela rezidențială număra deja aproximativ 100 000 de abonați, iar la sfîrșitul anului 2000 depășea 180 000 de abonați în Franța. În cursul primului trimestru al anului 2001, piața progresa cu mai mult de 5 000 de noi abonați pe săptămână. Stabilind ca moment de începere a încălcării doar luna martie 2001, după cum arată considerentul 71 al deciziei, deoarece a apreciat că, până atunci, piața „nu [...] atinsese un stadiu de dezvoltare suficient pentru ca un «test privind prețurile de ruinare» să fie semnificativ”, Comisia a exclus în mod justificat din analiza sa faza de demarare.

107 Era vorba, fără îndoială, de o piață în plină expansiune, dar acest element nu ar putea să împiedice aplicarea regulilor de concurență și în special a celor din articolul 82 CE.

108 Această piață în plină expansiune nu s‑a caracterizat printr‑o instabilitate puternică în perioada vizată. Dimpotrivă, rezultă că se instalase o ierarhie destul de stabilă, cu WIN în poziție de lider.

109 În această privință, trebuie arătat că, în considerentele 213-215 ale deciziei, Comisia își completează analiza referitoare la poziția dominantă a WIN prin analiza comparativă a cotelor de piață deținute, în cursul perioadei vizate, de WIN și de concurenții săi. Conform acestei analize, necontestate de reclamantă, rezultă că WIN a avut întotdeauna un număr de abonați ADSL de mai mult de opt ori superior celui al abonaților primului dintre concurenții săi. Or, conform jurisprudenței, cotele de piață deținute de întreprinderea vizată, în raport cu cele ale concurenților săi, constituie indicii temeinice ale poziției dominante (hotărârea Hoffmann‑La Roche/Comisia, punctul 80 de mai sus, punctul 48).

110 WIN a arătat totuși că o astfel de piață ar trebui analizată dintr‑o perspectivă dinamică, luându‑se în considerare nu doar concurența actuală, ci și cea potențială.

111 În această privință, este suficient să constatăm că, în conformitate cu propriile sale analize prospective datând din luna martie 2001, WIN ar avea o cotă de 55 % din ansamblul pieței la sfârșitul lui 2004. În iunie 2001, WIN însăși a reevaluat aceste previziuni de pătrundere pe piață. În acel moment, ea considera că va deține mai mult de trei sferturi din segmentul ADSL la sfârșitul lui 2004 și cel puțin 60 % din piața internetului rezidențial de mare viteză (considerentul 220 și nota de subsol 255 din decizie). Astfel de elemente arată că WIN însăși considera concurența potențială ca fiind limitată. În consecință, situația pieței în cauză nu justifică considerarea cotelor de piață drept un indiciu puțin fiabil.

112 De altfel, în cadrul analizei sale cu privire la poziția WIN pe piață, Comisia a luat de asemenea în considerare, în considerentele 223-246 ale deciziei, faptul că WIN beneficiase, prin intermediul „relației” sale cu grupul France Télécom, de avantaje apreciabile, care au contribuit la poziția sa dominantă.

113 În această privință, trebuie constatat că, în pofida a ceea ce susține WIN, Comisia a analizat într‑adevăr, în considerentele 226-228 ale deciziei, situația concurenților menționați de WIN, adică AOL, T‑Online și Tiscali. Ea a concluzionat în considerentul 228 că, oricare ar fi disponibilitatea grupurilor în cauză de a susține investițiile și inițiativele comerciale ale filialelor lor franceze, niciunul dintre acestea nu putea pretinde acordarea către aceste filiale a unui sprijin tehnic și logistic și a unui sprijin în termeni de rețea comercială în Franța la fel de determinant ca și cel oferit de France Télécom societății WIN.

114 În primul rând, în ceea ce privește rețeaua largă de distribuție de care ar fi dispus, în opinia WIN, și grupurile concurente, trebuie subliniat că, pe teritoriul francez, singurul vizat în decizie, aceasta nu ar putea în niciun caz să atingă, nici pe departe, dimensiunea celei a France Télécom, operatorul tradițional de telecomunicații în Franța.

115 Printre avantajele comerciale de care a beneficiat WIN, fără ca, de altfel, să conteste acest fapt, trebuie amintită mai ales rețeaua de reprezentanțe ale France Télécom, care au asigurat distribuția produselor WIN pe întregul teritoriu francez.

116 În al doilea rând, WIN nu a contestat nici avantajele tehnice care au rezultat, în opinia Comisiei, din „relația” sa cu France Télécom. Comisia a afirmat, fără a fi contrazisă de WIN, că aceasta din urmă a beneficiat de un tratament preferențial de‑a lungul întregului an 2000 și în primele șapte luni ale anului 2001, care a constat într‑o ofertă pe măsură mult mai puțin restrictivă decât cea propusă concurenților săi și într‑un acces în timp real la fișierele liniilor convertibile.

117 Aceste avantaje au fost, de altfel, subliniate de Conseil de la concurrence (Consiliul Concurenței) din Franța în Decizia 02‑MC‑03 din 27 februarie 2002 privind sesizarea și cererea de aplicare a unor măsuri conservatorii introdusă de societatea T‑Online, care figurează în anexa la întâmpinare. Conseil de la concurrence a ordonat France Télécom să pună la dispoziția tuturor FAI un server Extranet care să le permită acestora să aibă acces la aceleași informații ca și cele de care dispunea WIN și să comande de la serviciile specializate ale France Télécom operarea materială a conexiunii ADSL în aceleași condiții de eficiență ca și cele de care dispunea WIN. În așteptarea punerii în funcțiune a acestui sistem, Conseil de la concurrence a obligat France Télécom să suspende comercializarea serviciilor ADSL ale WIN în reprezentanțele sale comerciale. După cum subliniază considerentul 146 al deciziei, decizia Conseil de la concurrence a fost confirmată de către Cour d’appel din Paris (Franța) în hotărârea sa din 9 aprilie 2002.

118 În consecință, trebuie constatat că în mod justificat Comisia a considerat că „relația” WIN cu France Télécom i‑a adus avantaje față de concurenții săi, avantaje de natură să contribuie la poziția sa dominantă.

119 Ultimul element avansat de Comisie în analiza poziției WIN pe piața în cauză este avantajul rezultând, pentru grupul Wanadoo, din prezența sa pe piața cărților de telefon. Comisia arată că activitățile foarte profitabile de pe această piață sunt de natură să atenueze în mod considerabil efectul vânzărilor în pierdere practicate de WIN pe piața accesului la internet de mare viteză asupra grupului.

120 Trebuie arătat în această privință că analiza Comisiei se referă la o altă piață decât cea a furnizării internetului de mare viteză. În acest context, după cum susține WIN, prezența grupului Wanadoo pe piața cărților de telefon nu constituie un element care să întărească în mod decisiv poziția dominantă a WIN pe piața în cauză.

121 În consecință, având în vedere totalitatea considerațiilor de mai sus, trebuie reținut că în mod întemeiat Comisia a considerat că WIN deține o poziție dominantă pe piața în cauză, în perioada vizată.

2. Cu privire la abuzul de poziție dominantă

a) Cu privire la obiecţiunile referitoare la testul de acoperire a costurilor

122 Sub acest aspect, litigiul privește metoda de calculare a nivelului de acoperire a costurilor și erorile de calcul pe care le‑ar fi săvârșit Comisia în aplicarea acestei metode.

Cu privire la eroarea în metoda de calculare a nivelului de acoperire a costurilor

– Argumentele părților

123 În opinia WIN, Comisia a săvârșit o eroare de drept, întrucât a utilizat un test static de acoperire a costurilor, care nu reflectă în niciun caz realitatea economică a rentabilității abonaților WIN. Într‑adevăr, în cazul abonamentelor, o parte a costurilor și totalitatea veniturilor sunt împărțite în timp pe o perioadă lungă, iar costurile variază în timp. Or, metoda Comisiei ar consta în adunarea costurilor de achiziție cu de 48 de ori cuantumul costurilor recurente lunare, astfel cum erau la data încheierii abonamentului, și în compararea acestui total cu de 48 de ori veniturile recurente lunare, astfel cum erau la aceeași dată, fără a ține cont de adaptarea costurilor recurente lunare în timp.

124 În ceea ce privește costurile care trebuie luate în considerare, WIN arată că, pentru a stabili dacă acestea sunt efectiv acoperite, Comisia are obligația de a analiza orice informație de care dispune la data adoptării deciziei, dacă recunoaște validitatea acestei informații. Or, Comisia ar fi ignorat toate reducerile demonstrate și recunoscute ale costurilor, între încheierea abonamentului și luna octombrie 2002, sau, mai exact, Comisia ar fi luat în considerare reducerea costurilor pentru toți cei care s‑au abonat după această dată, dar nu pentru a actualiza costurile recurente ale celor care s‑au abonat înainte. Luând exemplul unui client care s‑a abonat la serviciile sale la 1 iunie 2001, WIN susține că acestuia îi este atribuit de către Comisie un cost inițial recurent de 54,39 de euro pe lună până la sfârșitul lunii mai 2005 (adică timp de 48 de luni), în situația în care acest cost nu mai corespunde costului real începând din luna august 2001, deoarece, conform anexei 3 la decizie, începând cu această dată, el nu se mai ridică decât la 34,72 de euro pe lună.

125 În scopul de a calcula valoarea actualizată netă (denumită în continuare „VAN”) a abonaților, WIN a prezentat Comisiei rezultatele bazate pe metoda fluxurilor de numerar actualizate. Această metodă constă în enumerarea, pentru fiecare abonat, a totalității costurilor și veniturilor pe care acesta le generează, în actualizarea lor, prin aplicarea unui indice de actualizare dat de piețele financiare și în adiționarea fluxurilor de numerar astfel obținute. Costul produsului ar fi format din costul de achiziție plătit inițial, la care s‑ar adăuga costurile recurente lunare. WIN afirmă că această metodă, singura fiabilă pe plan economic, este general recunoscută și este conformă calculelor economice ale investițiilor făcute de economiști și de operatorii financiari. Această metodă ar fi fost aplicată de Conseil de la concurrence din Franța, iar validitatea sa ar fi fost recunoscută de raportul efectuat de Oxera pentru Office of Fair Trading (OFT, autoritatea în domeniul concurenței din Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord). Ea ar demonstra că, exceptând costurile din luna martie 2001, care nu sunt acoperite decât în proporție de 98 sau 99 % în funcție de produs, costurile totale și, a fortiori, costurile variabile ale WIN sunt acoperite pentru toată perioada.

126 Comisia este de acord cu WIN în ceea ce privește necesitatea de a împărți anumite costuri, dar nu și în ceea ce privește metoda care trebuie utilizată. Pentru a evalua echilibrul economic al serviciilor WIN, Comisia afirmă că a ales o metodă dinamică, metodă care ține cont de faptul că anumite posturi care cuprind costuri variabile, și în special cele legate de dobândirea unui abonat, vor fi compensate de veniturile pe care întreprinderea contează să le obțină de la acest abonat de‑a lungul raportului comercial. Împărțind aceste costuri variabile nerecurente de‑a lungul a 48 de luni, ea ar fi ținut astfel cont de durata de viață tipică a unui abonament care ar putea servi de referință unei întreprinderi care urmărește recuperarea, într‑un termen rezonabil, a sumei investite.

127 Comisia susține că toate cifrele utilizate la aplicarea metodei sale au fost extrase din informațiile furnizate de WIN. Ar fi vorba, prin urmare, de cifre stabilite ex post. Nu ar exista nicio rubrică de cost care să fie fictivă. Comisia afirmă că a ținut cont, pentru toți abonații, de reducerile costului exact în momentul în care acestea au intervenit.

128 De altfel, Comisia a contestat temeinicia aplicării, în prezenta cauză, a metodei fluxurilor de numerar actualizate, propusă de WIN. În opinia sa, această metodă nu permite să se tragă o concluzie cu privire la ruinare. De fapt, la momentul faptelor, WIN nici nu ar fi folosit calculele VAN pentru produsele în cauză. Mai mult, utilizarea în speță a metodei fluxurilor de numerar actualizate nu ar avea nicio susținere în jurisprudența comunitară sau în practica decizională a Comisiei. În orice caz, metoda propusă de reclamantă nu ar fi cea tradițională, deoarece WIN propune să se decupeze fluxurile de intrare a noilor clienți în „grupuri” („cohorte”) și, pentru fiecare dintre ele, să se analizeze dacă fluxul de numerar actualizat este pozitiv pe o perioadă de cinci ani. De asemenea, WIN ar integra în analiza sa rentabilitatea sporită datorită încheierii încălcării.

– Aprecierea Tribunalului

129 Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în măsura în care alegerea metodei de calculare a nivelului de acoperire a costurilor implică, din partea Comisiei, o evaluare economică complexă, acesteia trebuie să i se recunoască o largă putere de apreciere (a se vedea în acest sens hotărârea Curții din 28 mai 1998, Deere/Comisia, C‑7/95 P, Rec., p. I‑3111, punctul 34 și jurisprudența citată). Prin urmare, controlul judecătoresc trebuie să se limiteze la verificarea respectării normelor de procedură și a celor privind motivarea, precum și la verificarea exactității materiale a faptelor și a lipsei unor erori vădite de apreciere sau a abuzului de putere.

130 Din jurisprudența privind prețurile de ruinare rezultă că, pe de o parte, prețurile inferioare mediei costurilor variabile permit să se prezume caracterul eliminatoriu al unei practici de prețuri și că, pe de altă parte, prețurile inferioare mediei costurilor totale, dar superioare mediei costurilor variabile, trebuie considerate abuzive atunci când sunt stabilite în cadrul unui plan ce are ca scop eliminarea unui concurent (hotărârea AKZO/Comisia, punctul 100 de mai sus, punctele 71 și 72, hotărârea Tribunalului din 6 octombrie 1994, Tetra Pak/Comisia, T‑83/91, Rec., p. II‑755, punctele 148 și 149, confirmată prin hotărârea Curții din 14 noiembrie 1996, Tetra Pak/Comisia, C‑333/94 P, Rec., p. I‑5951, punctul 41).

131 În decizie, Comisia a prezentat trei analize diferite, în scopul de a‑și clarifica abordarea. Prima, prezentată în considerentele 73-75 ale deciziei, este o analiză pe o bază contabilă simplă, care integrează instantaneu veniturile și costurile. Este vorba, după cum susține chiar WIN, de o măsurare brută a intrărilor și ieșirilor înregistrate în contabilitatea sa. Ambele părți sunt de acord că această metodă nu este potrivită. Deși WIN neagă orice valoare a acestei prime analize, ea nu contestă cifrele luate în considerare. În general, ea recunoaște că „cvasitotalitatea datelor referitoare la costuri provin de la WIN, puține date provenind de la France Télécom”.

132 Cea de a doua analiză, descrisă în considerentele 76-86 ale deciziei, privește acoperirea efectivă a costurilor ajustate. Conform principiului amortizării imobilizărilor, Comisia a împărțit costurile de dobândire a clientelei pe o perioadă de 48 de luni. Pe această bază, ea a analizat separat acoperirea costurilor variabile ajustate și cea a costurilor totale ajustate, afirmând că, în jurisprudența Curții, sunt prevăzute două teste de acoperire a costurilor, după cum acțiunile întreprinderii dominante se înscriu sau nu în cadrul unui plan ce vizează îndepărtarea concurenților. Pe această analiză se întemeiază decizia Comisiei.

133 De altfel, în considerentele 97-106 ale deciziei, Comisia a efectuat o a treia analiză, suplimentară, a acoperirii costurilor ajustate previzibile ex ante. Desigur că, după cum afirmă WIN în răspunsul la întrebările adresate de Tribunal, această a treia analiză reflectă o abordare mult diferită, deoarece Comisia nu caută să identifice costurile și veniturile reale. Totuși, conform deciziei, această analiză nu vizează decât să „aducă o clarificare suplimentară”. Într‑adevăr, Comisia arată în mod expres, în considerentul 72 al deciziei, că „doar abordarea bazată pe costurile ajustate permite cu adevărat să se ajungă la o concluzie”. Comisia a recurs, prin urmare, la a doua metodă, cea a costurilor ajustate, pentru a ajunge la concluzia neacoperirii costurilor. În consecință, trebuie să verificăm legalitatea acesteia, fără a fi necesar să ne pronunțăm asupra legalității analizei suplimentare a acoperirii costurilor previzibile ex ante.

134 Din considerentele 73-75 ale deciziei reiese cu claritate că aplicarea metodei contabile folosite în cauzele care au dat naștere hotărârii AKZO/Comisia, punctul 100 de mai sus, și hotărârilor din 6 octombrie 1994 și din 14 noiembrie 1996, Tetra Pak/Comisia, punctul 130 de mai sus, care ia în considerare costurile așa cum rezultă acestea direct din contabilitatea întreprinderii, conduce, în speță, la nivele de acoperire mult scăzute, cum ar fi 30 % pentru perioada cuprinsă între ianuarie și iulie 2001, 60 % pentru cea între august și decembrie 2001 și 83 % pentru cea între ianuarie și iunie 2002 (tabelul 2 din decizie).

135 Totuși, în considerentul 75 al deciziei, Comisia a apreciat că, întrucât, pe o piață în expansiune, costurile de dobândire a clientelei reprezintă o parte însemnată a cheltuielilor, „nivelele de acoperire indicate în tabelul 2 nu [puteau] fi concludente, prin ele însele, pentru calificarea unor prețuri ca fiind de ruinare”.

136 După cum arată în considerentul 76 al deciziei, Comisia a considerat că, în acest context, „obiectivul întreprinderii nu [era] să realizeze imediat un rezultat contabil pozitiv instantaneu”, ci „să atingă un nivel de acoperire a costurilor recurente (costuri de rețea și costuri de producție) suficient pentru ca marja dintre venituri și aceste costuri recurente să acopere, într‑un orizont de timp rezonabil, costurile variabile nerecurente efectuate pentru dezvoltarea comercială