CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

PAOLO MENGOZZI

prezentate la 28 iunie 2011( )

Cauza C‑548/09 P

Bank Melli Iran

împotriva

Consiliului Uniunii Europene

„Recurs – Măsuri restrictive luate împotriva Republicii Islamice Iran în scopul prevenirii proliferării nucleare – Lista persoanelor și entităților cărora li se aplică înghețarea fondurilor impusă de legislația comunitară – Regim de sancțiuni economice și financiare adoptat pentru a lupta împotriva unei politici desfășurate de un stat terț – Includerea numelui recurentei – Încălcarea unor norme fundamentale de procedură – Lipsa unei notificări individuale – Consecințe – Lipsa temeiului juridic – Încălcarea dreptului de proprietate – Încălcarea dreptului la apărare și a principiilor protecției jurisdicționale efective și proporționalității”





Cuprins





I – Istoricul litigiului și hotărârea atacată

II – Procedura în fața Curții și concluziile părților

III – Analiza juridică

A – Cu privire la primul motiv cu titlu principal întemeiat pe o eroare de drept a Tribunalului în ceea ce privește aprecierea consecințelor care trebuie să rezulte dintr‑o încălcare a obligației de notificare

1. Hotărârea atacată

2. Argumentele părților

3. Apreciere

a) Cu privire la existența unei obligații de notificare individuală a deciziei în litigiu

b) Cu privire la consecințele încălcării obligației de notificare

B – Cu privire la al doilea motiv cu titlu principal întemeiat pe o eroare de drept în interpretarea temeiurilor juridice ale Regulamentului nr. 423/2007

1. Hotărârea atacată

2. Argumentele părților

3. Apreciere

C – Cu privire la al treilea motiv cu titlu principal întemeiat pe o eroare de drept în aprecierea obligației de motivare, a dreptului la apărare și a dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă

1. Hotărârea atacată

2. Argumentele părților

3. Apreciere

D – Cu privire la primul motiv cu titlu subsidiar întemeiat pe nerespectarea puterii de apreciere a Consiliului

1. Hotărârea atacată

2. Argumentele părților

3. Apreciere

E – Cu privire la al doilea motiv cu titlu subsidiar întemeiat pe o eroare de apreciere de drept a Tribunalului în ceea ce privește dreptul de proprietate al recurentei

1. Hotărârea atacată

2. Argumentele părților

3. Apreciere

a) Observație prealabilă

b) Analiza motivului

F – Cu privire la al treilea motiv cu titlu subsidiar întemeiat pe o eroare vădită de apreciere a Consiliului atunci când a inclus recurenta pe lista entităților ale căror active trebuie înghețate

1. Argumentele părților

2. Apreciere

IV – Cu privire la cheltuielile de judecată

V – Concluzie

1. Prezentul recurs, introdus de Bank Melli Iran (denumită în continuare „Bank Melli” sau „recurenta”), privește anularea Hotărârii Bank Melli Iran/Consiliul( ) (denumită în continuare „hotărârea atacată”) prin care Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene a respins acțiunea în anulare a recurentei împotriva punctului 4 din tabelul B din anexa la Decizia 2008/475/CE a Consiliului din 23 iunie 2008 de punere în aplicare a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 423/2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului( ) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), decizie prin care Consiliul Uniunii Europene a efectuat înscrierea recurentei pe lista entităților ale căror active trebuie înghețate.

2. Acesta este primul recurs introdus împotriva măsurilor de înghețare a fondurilor adoptate în cadrul regimului de sancțiuni împotriva unui stat terț. Pe de altă parte, acesta ridică anumite probleme importante, în special în raport cu intensitatea dreptului la apărare de care se pot prevala într‑un astfel de context persoanele și entitățile vizate de măsurile menționate mai sus.

I – Istoricul litigiului și hotărârea atacată

3. Din cuprinsul punctului 1 și al următoarelor din hotărârea atacată rezultă că Bank Melli este o societate comercială iraniană deținută de statul iranian și că respectiva cauză introdusă la Tribunal își află originea în măsurile restrictive instituite pentru a face presiuni asupra Republicii Islamice Iran în scopul ca aceasta să pună capăt activităților nucleare care prezintă un risc de proliferare și dezvoltării vectorilor de transport de arme nucleare (denumită în continuare „proliferarea nucleară”). Sistemul în cauză își are originea în Rezoluția 1737 (2006)( ) din 23 decembrie 2006 a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite (denumit în continuare „Consiliul de Securitate”), a cărei anexă enumera o serie de persoane și entități care, potrivit Consiliului de Securitate, erau implicate în proliferarea nucleară din Iran și ale căror fonduri și resurse economice (denumite în continuare „fondurile”) trebuiau înghețate. Această listă a fost actualizată periodic de Consiliul de Securitate prin intermediul unor rezoluții. Cu toate acestea, recurenta însăși nu a făcut obiectul măsurilor de înghețare a fondurilor decise de Consiliul de Securitate.

4. În ceea ce privește Uniunea Europeană, Rezoluția 1737 (2006) a fost pusă în aplicare prin Poziția comună 2007/140/PESC a Consiliului din 27 februarie 2007 privind măsuri restrictive împotriva Iranului( ). Articolul 5 alineatul (1) litera (a) din poziția comună menționată prevedea înghețarea fondurilor care, în mod direct sau indirect, aparțineau, erau deținute sau erau controlate de entitățile și persoanele desemnate prin rezoluție. Articolul 5 alineatul (1) litera (b) extindea această măsură la persoanele și entitățile recunoscute de Consiliu că participă, sunt asociate în mod direct sau furnizează sprijin pentru proliferarea nucleară. Poziția comună menționată mai prevedea la articolul 7 alineatul (2) că lista persoanelor și entităților vizate în temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (b) trebuia elaborată și modificată de Consiliu, hotărând în unanimitate.

5. În măsura în care erau vizate competențele Comunității Europene, Poziția comună 2007/140 a fost urmată de adoptarea, în temeiul articolelor 60 CE și 301 CE, a Regulamentului (CE) nr. 423/2007 al Consiliului din 19 aprilie 2007( ). Cu un conținut comparabil cu cel al poziției comune, articolul 7 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede înghețarea fondurilor care aparțin persoanelor, entităților și organismelor desemnate prin Rezoluția 1737 (2006), precum și a tuturor fondurilor care sunt în proprietatea, sunt deținute sau sunt controlate de aceste persoane, entități sau organisme. Articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 extinde această posibilitate de înghețare la persoane, entități sau organisme desemnate de Consiliu și identificate, în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Poziția comună 2007/140, că participă, sunt asociate în mod direct sau furnizează sprijin pentru proliferarea nucleară. Persoanele, entitățile și organismele desemnate de Consiliu în temeiul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 sunt enumerate în anexa V la regulamentul menționat.

6. Articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 prevede, în plus, că „Consiliul, hotărând cu majoritate calificată și în deplină conformitate cu hotărârile [adoptate în temeiul articolului 5 alineatul (1) litera (b) din Poziția comună 2007/140], stabilește, revizuiește și modifică [anexa V]”. Tot potrivit acestei dispoziții, Consiliul trebuie să revizuiască lista menționată la intervale regulate și cel puțin o dată la 12 luni.

7. Articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007 prevede că „Consiliul prezintă motivele individuale și specifice ale deciziilor adoptate în conformitate cu alineatul (2) și le aduce la cunoștința persoanelor, entităților și organismelor în cauză”.

8. După un anumit timp de la adoptarea Regulamentului nr. 423/2007, Consiliul de Securitate a adoptat Rezoluția 1803 (2008)( ) din 3 martie 2008 prin care acesta solicită „tuturor statelor să manifeste vigilență în ceea ce privește activitatea instituțiilor financiare de pe teritoriile lor în raport cu bănci cu sediul în Iran, în special cu [Bank] Melli și cu Banca Saderat, precum și cu sucursalele și filialele din străinătate ale acestora, pentru a evita ca astfel de activități să contribuie la activități ce prezintă risc de proliferare”( ).

9. Prin adoptarea, la 23 iunie 2008, a Poziției comune 2008/479/PESC( ), Consiliul a modificat Poziția comună 2007/140. În temeiul anexei la noua poziție comună, recurenta a fost inclusă printre entitățile care fac obiectul înghețării fondurilor, conform articolului 5 alineatul (1) litera (b) din Poziția comună 2007/140. Înscrierea acesteia a fost menținută prin Poziția comună 2008/652/PESC( ) care, la rândul ei, a modificat Poziția comună 2007/140.

10. La 23 iunie 2008, cu alte cuvinte în aceeași zi cu adoptarea Poziției comune 2008/479, Consiliul a adoptat decizia în litigiu. Potrivit punctului 4 din tabelul B din anexa la decizia menționată, recurenta a fost înscrisă pe lipsa prevăzută în anexa V la Regulamentul nr. 423/2007. Această înscriere a avut drept consecință înghețarea fondurilor sale.

11. Astfel, punctul 4 din tabelul B din anexa la decizia în litigiu menționează numele recurentei, adresa sa poștală din Teheran și data înscrierii acesteia (respectiv 26 iunie 2008). În temeiul motivelor care au determinat Consiliul să înscrie recurenta, punctul 4 prevede că Bank Melli „[f]urnizează sau încearcă să furnizeze sprijin financiar companiilor implicate în programul iranian de rachete balistice și în cel nuclear sau achiziționează bunuri pentru aceste programe (AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company, Kalaye Electric Company și DIO). Bank Melli are rolul de a facilita activitățile sensibile ale Iranului. Banca a facilitat numeroase achiziții de materiale sensibile pentru programul iranian de rachete balistice și cel nuclear. A furnizat o gamă de servicii financiare în numele entităților asociate cu industria nucleară și cea a rachetelor balistice din Iran, inclusiv deschiderea de acreditive și menținerea conturilor. Multe dintre companiile menționate anterior figurează în Rezoluțiile 1737 și 1747 ale [Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite]”.

12. Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 18 septembrie 2008, Bank Melli a introdus o acțiune în anulare și a solicitat Tribunalului, cu titlu principal, să anuleze punctul 4 din tabelul B din anexa la decizia în litigiu în ceea ce o privește, precum și în ceea ce privește filialele și sucursalele sale; cu titlu subsidiar, să declare inaplicabilitatea articolului 7 alineatul (2) și a articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 în cazul prezentului litigiu; în orice caz, să oblige Consiliul la plata cheltuielilor de judecată. În conformitate cu ceea ce se arată la punctul 22 din hotărârea atacată, Bank Melli a renunțat totuși în cadrul ședinței la al doilea capăt de cerere al concluziilor, precizând că excepția de ilegalitate ridicată în privința articolului 7 alineatul (2) și a articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 ar trebui considerată o obiecție prin care aceasta solicita anularea deciziei atacate pentru lipsa temeiului juridic. Recurenta a renunțat și la primul capăt de cerere al concluziilor prin care urmărea anularea deciziei în litigiu în măsura în care aceasta din urmă viza filialele sale( ).

13. În susținerea concluziilor astfel modificate, recurenta invoca anumite obiecții pe care Tribunalul le‑a regrupat în cinci motive. În primul rând, recurenta invoca un motiv întemeiat pe o încălcare a normelor fundamentale de procedură ale Tratatului CE, a normelor de drept privind aplicarea acestuia și a articolului 7 alineatul (2) din Poziția comună 2007/140, pe un abuz de putere și pe lipsa unui temei juridic al deciziei în litigiu; al doilea motiv se întemeia pe o încălcare a principiului egalității de tratament; al treilea motiv invocat se întemeia pe o încălcare a principiului proporționalității și a dreptului de proprietate; în al patrulea rând, recurenta invoca un motiv întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare, a dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă și a obligației de motivare prevăzută la articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007; în sfârșit, al cincilea motiv se întemeia pe lipsa de competență a Comunității.

14. În hotărârea atacată, Tribunalul a respins toate motivele și a obligat reclamanta să suporte cheltuielile de judecată efectuate de Consiliu.

II – Procedura în fața Curții și concluziile părților

15. La 23 decembrie 2009, Bank Melli a declarat recurs împotriva hotărârii atacate.

16. Prin concluziile sale, recurenta solicită Curții:

– anularea hotărârii atacate;

– admiterea concluziilor pe care recurenta le‑a formulat în fața Tribunalului;

– obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată efectuate în primă instanță și în recurs.

17. În memoriul în răspuns, Consiliul solicită Curții:

– respingerea recursului;

– obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

18. În memoriul în răspuns, Republica Franceză, intervenientă în primă instanță în susținerea Consiliului, solicită Curții:

– respingerea recursului recurentei;

– efectuarea unei substituiri de motive în ceea ce privește punctele 86-88 din hotărârea atacată prin care Tribunalul a considerat că Consiliul era obligat să efectueze o notificare individuală în cazul persoanelor și entităților vizate de măsurile de înghețare a fondurilor adoptate în temeiul Regulamentului nr. 423/2007;

– obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

19. În memoriul în răspuns, Regatul Unit, intervenient în primă instanță în susținerea Consiliului, solicită Curții respingerea recursului.

20. Comisia, intervenientă în primă instanță în susținerea Consiliului, solicită Curții, în cadrul memoriului său în răspuns:

– constatarea că niciunul dintre motivele invocate de recurentă nu este de natură să anuleze hotărârea atacată și, în consecință, respingerea recursului;

– obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

21. Părțile, cu excepția Regatului Unit, au fost ascultate în ședința desfășurată la 29 martie 2011 în fața Curții.

III – Analiza juridică

22. Recurenta invocă trei motive cu titlu principal și trei motive cu titlu subsidiar.

23. Cu titlu principal, primul motiv se întemeiază pe o eroare de drept pe care Tribunalul ar fi săvârșit‑o prin faptul că nu a reținut, ca o condiție esențială de formă a cărei încălcare determină anularea actului, obligația de notificare individuală conținută la articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007. Al doilea motiv se întemeiază pe o eroare de drept în interpretarea temeiurilor juridice ale Regulamentului nr. 423/2007. Al treilea motiv se întemeiază pe o eroare de drept în interpretarea noțiunilor de drept la apărare și de protecție jurisdicțională efectivă.

24. Cu titlu subsidiar, primul motiv se întemeiază pe o eroare de drept pe care Tribunalul ar fi săvârșit‑o în interpretarea puterii de apreciere a Consiliului în temeiul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 și care a condus la o contradicție de motive. Al doilea motiv se întemeiază pe o eroare de apreciere de drept a Tribunalului în ceea ce privește dreptul de proprietate al recurentei. În sfârșit, al treilea motiv se întemeiază pe o eroare vădită de apreciere pe care Consiliul ar fi săvârșit‑o prin includerea recurentei și ulterior prin menținerea acesteia pe lista din anexa V la Regulamentul nr. 423/2007.

A – Cu privire la primul motiv cu titlu principal întemeiat pe o eroare de drept a Tribunalului în ceea ce privește aprecierea consecințelor care trebuie să rezulte dintr‑o încălcare a obligației de notificare

1. Hotărârea atacată

25. La punctul 86 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că decizia în litigiu produce efecte erga omnes, întrucât se adresează unui ansamblu de destinatari determinat în mod general și abstract, care sunt obligați să înghețe fondurile persoanelor și entităților incluse pe listă. Cu toate acestea, decizia menționată nu avea exclusiv o natură generală, întrucât aceste persoane și entități erau enumerate nominal. Acestea din urmă erau astfel vizate în mod direct și individual de decizia în litigiu. În plus, Tribunalul a considerat că înghețarea fondurilor are consecințe importante pentru entitățile respective, întrucât poate restrânge exercitarea drepturilor lor fundamentale. În aceste condiții, a părut necesar pentru Tribunal să asigure respectarea drepturilor atât materiale, cât și procedurale ale entităților astfel vizate de decizia în litigiu și, prin urmare, a considerat că incumba Consiliului, în măsura în care este posibil, să aducă la cunoștința entităților menționate măsurile de înghețare a fondurilor adoptate împotriva acestora. Prin urmare, Consiliul ar fi trebuit să procedeze la notificarea individuală a deciziei în litigiu către recurentă. La punctul următor, Tribunalul a hotărât că Consiliul nu putea susține că notificarea individuală nu era posibilă, ținând seama de faptul că decizia în litigiu menționa adresa poștală a recurentei. Adagiul potrivit căruia „nimeni nu poate invoca necunoașterea legii” nu se mai putea aplica, întrucât decizia în litigiu avea, în speță, natura unui act individual. În plus, argumentul Consiliului potrivit căruia motivul pentru care măsurile restrictive adoptate în cadrul combaterii terorismului trebuiau să fie notificate individual se întemeia pe caracterul eventual defăimător al publicării motivelor în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene – caracter pe care nu l‑ar avea publicarea motivelor unei decizii adoptate în temeiul Regulamentului nr. 423/2007 – nu era pertinent. Dimpotrivă, aceste două tipuri de măsuri restrictive având efecte comparabile întrucât afectează în mod individual și în mod considerabil persoanele și entitățile vizate trebuiau să fie aduse la cunoștința acestora prin notificare individuală. Tribunalul a concluzionat în acest sens că Consiliul nu își respectase obligația de notificare individuală care rezultă din articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007( ).

26. Totuși, la punctele 89 și 90 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că Comisia bancară franceză informase, la 24 iunie 2008, sucursala franceză a Bank Melli de existența deciziei în litigiu, precum și de publicarea acesteia în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. S‑a dedus de aici că recurenta fusese informată în timp util și dintr‑o sursă oficială și avusese astfel posibilitatea să consulte motivarea deciziei menționate, ceea ce a făcut în mod vădit, decizia în litigiu fiind anexată la cerere. În acest caz, Tribunalul a apreciat a fi în prezența unor împrejurări excepționale care l‑au determinat să concluzioneze că omisiunea Consiliului de a notifica în mod individual recurentei decizia în litigiu nu era de natură să justifice anularea acesteia.

2. Argumentele părților

27. Recurenta consideră că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a statuat că încălcarea, de către Consiliu, a obligației de notificare trebuie să determine anularea deciziei în litigiu. Obligația de notificare este un principiu cu caracter constituțional consacrat de dreptul primar. Notificarea era cu atât mai importantă în speță, întrucât recurenta nu a fost ascultată înaintea adoptării deciziei în litigiu. În plus, aceasta subliniază normele fundamentale de procedură a căror nerespectare determină inexistența sau anularea actului, astfel cum s‑a afirmat în Hotărârea Hoechst/Comisia( ). Motiv de nulitate absolută, încălcarea obligației de notificare nu poate fi îndreptată prin intervenția unei alte entități sau instituții. Pe de altă parte, nicio delegare posibilă a obligației de notificare nu este prevăzută de Regulamentul nr. 423/2007. În aceste condiții, Tribunalul ar fi trebuit să se pronunțe în sensul anulării deciziei în litigiu pentru lipsa notificării.

28. Consiliul nu a adoptat o poziție cu privire la existența efectivă a unei obligații de a notifica individual în speță. Totuși, acesta amintește că Tribunalul a considerat că este vorba despre o decizie de aplicare generală care se adresează la diverse instituții financiare și diverși operatori economici, recunoscând totodată că aceasta nu prezenta un caracter exclusiv general. Astfel, Tribunalul nu a afirmat niciodată că ar fi în prezența unei decizii care are un destinatar în sensul articolului 254 CE. Jurisprudența Hoechst/Comisia nu se aplică în măsura în care, în această cauză, Curtea se afla în prezența unei decizii care desemnează destinatarii și care, pe de altă parte, nu făcuse obiectul unei publicări în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene. Prin urmare, Tribunalul a considerat în mod întemeiat că, întrucât notificarea Comisiei bancare franceze a permis informarea imediată a recurentei cu privire la existența deciziei în litigiu, lipsa unei notificări individuale de către Consiliul însuși nu este de natură să determine anularea deciziei în litigiu.

29. Republica Franceză solicită Curții, cu titlu principal, să procedeze la o substituire de motive în ceea ce privește punctele 86-88 din hotărârea atacată. Astfel, deși aceasta nu contestă dispozitivul hotărârii Tribunalului, Republica Franceză se opune afirmației Tribunalului potrivit căreia revenea Consiliului obligația de a notifica în mod individual decizia în litigiu recurentei. Raționamentul Republicii Franceze se întemeiază, în esență, pe două elemente principale. Pe de o parte, articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007 doar impune Consiliului să aducă la cunoștința entităților vizate deciziile adoptate fără a consacra o obligație de notificare individuală. Pe de altă parte, trebuie să se țină seama de diferența de natură dintre sistemele de sancțiuni care sunt adoptate în cadrul combaterii terorismului și care îngheață activele persoanelor și entităților care acționează în mod autonom și sistemul de sancțiuni în discuție în prezenta cauză, care este adoptat împotriva unei țări terțe și care procedează la înghețarea activelor unor persoane și entități numai pentru motivul participării acestora la un program de stat. Sistemul general pus în aplicare de Regulamentul nr. 423/2007 poate fi asimilat unui embargo practicat în privința unei țări terțe; or, nu s‑a impus niciodată ca un embargo să fie notificat în mod individual unei astfel de țări. Cu titlu subsidiar, deși Curtea ar trebui să respingă cererea de substituire a motivelor, Republica Franceză consideră că lipsa notificării individuale de către Consiliu nu a privat recurenta de dreptul său de a lua cunoștință în timp util de decizia în litigiu adoptată împotriva sa, întrucât Comisia bancară franceză a informat‑o cu privire la existența acesteia. În sfârșit, din jurisprudența Curții reiese că deciziile de înghețare a fondurilor sunt decizii cu caracter normativ care intră, prin urmare, în vigoare prin simpla lor publicare în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, în sensul articolului 254 CE. Lipsa notificării unei astfel de decizii nu constituie, așadar, un viciu esențial. Prin urmare, prezentul motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

30. Comisia Europeană dezvoltă o argumentație foarte asemănătoare cu cea dezvoltată de Republica Franceză, întrucât aceasta susține de asemenea că nici articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007, nici dreptul primar nu consacră o obligație de a notifica în mod individual decizia în litigiu. Decizia menționată este un act care modifică Regulamentul nr. 423/2007. Potrivit articolului 254 alineatul (1) CE, regulamentul menționat sau deciziile care îl modifică trebuie doar să fie publicate, dar nu se impune nicio notificare individuală a regulamentelor care cauzează prejudicii unor particulari. Atunci când un particular este afectat în mod individual și direct de un regulament, acesta va avea calitatea procesuală activă de a introduce o acțiune în anulare în fața Tribunalului, însă această posibilitate de acțiune nu este însoțită de o obligație juridică de notificare individuală a regulamentelor care cauzează eventual prejudicii unor particulari. Singura cerință este ca persoanele vizate să fie informate cu privire la motivele individuale și specifice care au avut ca rezultat adoptarea deciziei pentru ca acestea să își poată valorifica drepturile, ceea ce recurenta a putut face întrucât a introdus o acțiune în anulare împotriva deciziei în litigiu. Prin urmare, Comisia propune să se mențină respingerea, în primă instanță, a motivului întemeiat pe lipsa notificării ca fiind nefondat și solicită Curții să procedeze la substituirea motivelor, întrucât Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin consacrarea unei obligații de notificare individuală în speță.

31. Regatul Unit consideră de asemenea că nici articolul 254 CE, nici articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007 nu conțin informații precise în ceea ce privește modalitățile efective potrivit cărora decizia în litigiu ar fi trebuit să fie notificată și susține că o notificare directă realizată de Consiliu nu este singura manieră de a prevedea o notificare în mod corespunzător. Notificarea deciziei în litigiu de către Comisia bancară franceză a avut aceleași efecte ca în situația în care decizia menționată ar fi fost efectiv notificată de Consiliu. Introducerea acțiunii în anulare demonstrează că recurenta a avut cunoștință de această decizie. În plus, este dificil de susținut că notificarea este singurul mijloc prin care recurenta ar fi putut avea cunoștință de decizia adoptată împotriva sa în măsura în care, pe de o parte, neliniștile comunității internaționale în ceea ce privește dezvoltarea programului nuclear iranian erau în întregime publice și, pe de altă parte, înghețarea fondurilor a produs imediat efecte, astfel încât recurenta le‑a resimțit fără întârziere. În aceste condiții, întrucât ar fi în mod hotărât disproporționat să se anuleze decizia în litigiu, chiar dacă recurenta nu a suferit niciun prejudiciu din cauza lipsei notificării directe din partea Consiliului, aprecierea Tribunalului ar trebui menținută la nivelul recursului.

3. Apreciere

a) Cu privire la existența unei obligații de notificare individuală a deciziei în litigiu

32. Înainte de a răspunde la motivul invocat de recurentă, Curtea este chemată să adopte o poziție cu privire la aprecierea efectuată de Tribunal în ceea ce privește faptul dacă revenea Consiliului obligația de a notifica în mod individual decizia în litigiu recurentei și, în consecință, cu privire la cererea de substituire a motivelor prezentată de Republica Franceză și de Comisie.

33. În acest sens, este necesar să se sublinieze că articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007( ) impune Consiliului să prezinte motivele individuale și specifice ale deciziilor adoptate în conformitate cu alineatul (2) – și anume cele care stabilesc, revizuiesc și modifică lista persoanelor, entităților și organismelor ale căror active trebuie înghețate în temeiul articolului 7 alineatul (2) – și să le aducă la cunoștința persoanelor, entităților și organismelor în cauză. Doar din lectura acestui articol 15 alineatul (3) se pot deduce două concluzii. Pe de o parte, acesta precizează că actele adoptate în temeiul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 sunt decizii. Pe de altă parte, nu este posibil să se conchidă, doar pe baza articolului 15 alineatul (3), că există o obligație clară și explicită de notificare a deciziilor menționate entităților ale căror active trebuie înghețate.

34. În aceste condiții, este necesar să se recurgă la dispozițiile relevante ale dreptului primar și să se amintească principiile care stau la baza acestuia. Potrivit articolului 254 alineatul (1) CE, „[r]egulamentele, directivele și deciziile adoptate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 251 [CE] […] se publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene”. Alineatul (2) prevede că „[r]egulamentele Consiliului și ale Comisiei […] se publică în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene”. În ceea ce privește alineatul (3), acesta prevede că „deciziile sunt notificate destinatarilor lor […]”. Astfel cum impune tratatul, criteriile care trebuie luate în considerare pentru a stabili condițiile de publicitate – publicarea sau notificarea – sunt cele privind natura actului și eventuala existență a destinatarilor.

35. Ce se poate spune despre decizia în litigiu?

36. Decizia în litigiu este o decizie adoptată în temeiul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 și care modifică o anexă la acesta. Întrucât aceasta nu a fost adoptată în conformitate cu articolul 251 CE, normele de publicitate a unei asemenea decizii nu pot fi definite în raport cu alineatul (1) al articolului 254 CE. Prin urmare, pentru a stabili dacă revenea Consiliului obligația de a notifica decizia menționată recurentei, trebuie să se verifice dacă sunt îndeplinite condițiile articolului 254 alineatul (3) CE și, în special, dacă recurenta este unul dintre destinatarii deciziei.

37. Atunci când Tribunalul a întemeiat, printre altele, existența obligației Consiliului de a notifica în mod individual decizia în litigiu pe faptul că aceasta din urmă vizează recurenta în mod direct și individual( ), el a aplicat condiția afectării directe și individuale prevăzută la articolul 230 CE și necesară pentru ca o acțiune în anulare introdusă de un particular să fie considerată admisibilă.

38. Această confuzie aparentă între condiția de admisibilitate a acțiunii în anulare și determinarea destinatarului unei decizii pentru a stabili dacă aceasta din urmă este efectiv individuală își află originea în caracterul ambiguu al Hotărârii Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia( ) (denumită în continuare „Hotărârea Kadi”). Răspunzând la un motiv întemeiat pe încălcarea articolului 249 CE și fiind astfel chemată să se pronunțe cu privire la calificarea actului contestat în acel caz, Curtea a considerat că „împrejurarea că persoanele și entitățile care fac obiectul măsurilor restrictive impuse prin regulamentul în litigiu sunt desemnate în mod nominal în anexa I la acest regulament, astfel încât acestea apar ca fiind vizate în mod direct și individual de acesta, în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE, nu implică faptul că acest act nu ar avea o aplicabilitate generală în sensul articolului 249 al doilea paragraf CE și că nu ar trebui să fie calificat drept regulament. Astfel, deși este adevărat că regulamentul în litigiu impune măsuri restrictive persoanelor și entităților ale căror nume figurează în lista exhaustivă care constituie anexa I la acesta […] trebuie să se constate că destinatarii acestui regulament sunt determinați în mod general și abstract. […] [R]egulamentul în litigiu conține o interdicție, redactată într‑un mod foarte larg, de a pune la dispoziția acestor persoane sau entități fonduri și resurse economice […]. [A]ceastă interdicție se adresează oricui este susceptibil să dețină în mod material fondurile sau resursele economice în cauză”( ). Sub rezerva acestui aspect, în continuare, în hotărâre, în condițiile în care era chemată să se pronunțe cu privire la afirmația de încălcare a dreptului la apărare, Curtea a amintit jurisprudența sa constantă referitoare la comunicarea motivelor unei decizii destinatarului acesteia( ) și a afirmat că „[r]espectarea acestei obligații de comunicare a motivelor respective este într‑adevăr necesară […] pentru a permite destinatarilor măsurilor restrictive să își apere drepturile în cele mai bune condiții posibile”( ). În sensul acestei jurisprudențe, regulamentul care impune măsuri restrictive împotriva unor persoane, entități și organisme desemnate nominal în anexă se adresează unor destinatari determinați în mod general și abstract. Dar, tot în sensul acestei jurisprudențe, este important să se comunice motivele unei măsuri restrictive destinatarului acesteia, Curtea desemnând astfel mai exact persoana vizată de măsura respectivă.

39. Incoerența aparentă a afirmațiilor Curții în ceea ce privește calitatea destinatarilor poate fi totuși înlăturată dacă se acceptă a se considera natura profund hibridă a actelor privind adoptarea unor măsuri restrictive precum cele în discuție în cauza noastră. În acest sens, susținem afirmația Tribunalului potrivit căreia decizia în litigiu „nu are exclusiv o natură generală”( ).

40. În primul rând, trebuie să se distingă destinatarii obligației de înghețare a fondurilor. Acești destinatari sunt efectiv determinați în mod general și abstract prin măsuri de aplicabilitate generală conținute în chiar cuprinsul regulamentului. În această privință, prima parte a raționamentului dezvoltat de Curte în Hotărârea Kadi poate fi aplicată prin analogie, fără dificultate, în cazul Regulamentului nr. 423/2007. Acesta este fără nicio îndoială un act de aplicabilitate generală care se adresează în mod general și abstract oricui intră sub incidența legislației comunitare și este susceptibil să dețină din punct de vedere material fondurile care aparțin unei persoane, entități sau organism vizat de una dintre anexele la regulament.

41. Însă, în același timp, este de asemenea posibil să se considere că, atunci când astfel de regulamente sunt însoțite de anexe care prezintă o listă detaliată cu persoane fizice și juridice ale căror active trebuie înghețate, aceste liste trebuie să fie considerate tot atâtea decizii individuale de a include fiecare dintre persoanele, entitățile și organismele vizate pe listele respective. Prin urmare, persoanele, entitățile și organismele care, prin intermediul deciziei în litigiu, au fost adăugate pe lista conținută în anexa V la Regulamentul nr. 423/2007 sunt chiar destinatarii deciziei adoptate de Consiliu de a le include pe lista respectivă, a cărei dată de la care produce efecte este, pe de altă parte, precizată pentru fiecare dintre acestea într‑o anumită coloană din anexă.

42. Fiind totodată adaptată la sensibilitatea domeniilor în care pot fi aplicate măsuri restrictive, soluția astfel propusă s‑ar înscrie în egală măsură în direcția jurisprudenței istorice a Curții potrivit căreia „caracteristicile esențiale ale deciziei rezultă din limitarea destinatarilor cărora li se adresează, în condițiile în care regulamentul, cu caracter, în esență, normativ, nu este aplicabil unor destinatari limitați, desemnați sau care pot fi identificați, ci unor categorii avute în vedere în mod abstract și în ansamblu”( ). Deciziile de includere sunt în mod incontestabil limitate la persoane, entități și organisme identificate în anexă, în timp ce obligațiile impuse prin regulament se adresează unor destinatari determinați în mod general și abstract. Caracterul individual a ceea ce considerăm a fi decizii de includere este, în opinia noastră, confirmat de faptul că Consiliul se obligă, potrivit articolului 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007, să prezinte motivele individuale și specifice ale înscrierii.

43. Recunoașterea unui astfel de caracter hibrid normelor comunitare care pun în aplicare măsuri restrictive, fie în contextul combaterii terorismului, fie în cadrul unei acțiuni desfășurate împotriva unei țări terțe, pare, în plus, necesară pentru ca un număr minim de garanții să fie oferit persoanelor, entităților și organismelor care figurează pe liste, întrucât, astfel, din calificarea juridică pe care Curtea o va da deciziei în litigiu ar putea decurge anumite consecințe în raport cu dreptul la apărare( ).

44. În aceste condiții, chiar dacă nu considerăm relevantă invocarea, de către Tribunal, a criteriului referitor la afectarea directă și individuală a recurentei pentru a stabili dacă decizia în litigiu trebuia notificată, propunem Curții să mențină concluzia pozitivă la care acesta a ajuns în ceea ce privește existența unei obligații de notificare individuală din partea Consiliului.

45. Deși Curtea ar trebui să confirme existența unei obligații de notificare individuală, dorim să mai formulăm două observații.

46. În primul rând, ținând seama de faptul că măsurile restrictive se aplică în domeniile care prezintă cel mai adesea un nivel ridicat de sensibilitate și pot viza persoane, entități sau organisme a căror localizare exactă nu este cunoscută întotdeauna și nici chiar determinată, această obligație de notificare ar trebui să incumbe Consiliului numai atunci când executarea ei este posibilă. Or, se impune constatarea că, în speță, adresa poștală a recurentei era indicată în decizia în litigiu.

47. În continuare, ca răspuns la argumentul invocat de Republica Franceză potrivit căruia nu poate fi făcută o paralelă între măsurile restrictive adoptate în cadrul combaterii terorismului și cele adoptate în cadrul unui sistem de sancțiuni care vizează o țară terță, considerăm că numai obligația de notificare individuală ar trebui să facă obiectul unei aprecieri diferențiate în funcție de contextul în care a fost adoptată măsura restrictivă. Atunci când măsurile restrictive sunt luate în cadrul unui sistem de sancțiuni adoptat împotriva unei țări terțe, aceste măsuri vor putea viza în același timp conducerea țării respective sau persoane și entități care au susținut acțiunea statului. Or, prin consacrarea unei obligații de notificare individuală în sarcina Consiliului, este necesar să se încerce a se conserva, mai întâi, drepturile individuale ale particularilor sau ale entităților vizate de măsuri restrictive. Întrucât în această situație este vorba despre garantarea acestor drepturi individuale, chiar și atunci când se bănuiește că susțin o politică publică, este important să se aducă la cunoștința acestora existența unor măsuri restrictive decise de Uniune împotriva lor. În caz contrar, aceste drepturi individuale nu se aplică în privința conducerii unei țări terțe, vizată ea însăși de măsuri restrictive, și a persoanelor care participă la luarea deciziei sau la conducerea țării respective, în măsura în care acestea au la dispoziția lor canalele de informare oficiale ale statului care le permit să ia la cunoștință acțiunile internaționale desfășurate împotriva acestuia. În cauza noastră, potrivit constatării de fapt a Tribunalului asupra căreia nu suntem competenți să revenim, activitățile Bank Melli fiind de natură comercială( ), este necesar să se considere că, deși deținută integral de statul iranian, Bank Melli nu participă în mod direct și nici nu are putere de decizie în ceea ce privește acțiunea publică desfășurată de statul iranian pe care s‑a limitat să îl susțină. Prin urmare, considerăm că ar fi trebuit să i se notifice decizia în litigiu de către Consiliu.

48. Sugerăm, așadar, să nu se admită cererea de substituire a motivelor prezentată de Republica Franceză și de Comisie.

b) Cu privire la consecințele încălcării obligației de notificare

49. Este evident că, deși Curtea era determinată să adopte o poziție cu privire la consecințele juridice care au legătură cu o ilegalitate în cadrul procedurii de notificare, aceasta va fi confirmat în prealabil că decizia în litigiu prezenta efectiv caracteristicile unui act care trebuie notificat de Consiliu. Pentru raționamentul care urmează, avem la bază, așadar, principiul că Bank Melli este efectiv destinatara unui act care prezintă un caracter individual care nu i‑a fost totuși notificat în mod individual de instituția autoare a actului.

50. Nu ne îndoim că publicitatea actelor comunitare – și, prin publicitate, ne referim atât la publicarea în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, cât și la notificarea individuală – este un principiu fundamental, consacrat de mult timp în jurisprudența Curții, potrivit căreia principiul menționat „impune ca un act care provine de la autoritățile publice să nu fie opozabil justițiabililor înainte de a exista pentru aceștia posibilitatea de a lua cunoștință de actul respectiv”( ). Astfel, rațiunea de a fi a publicității sau a notificării, în funcție de situație, este de a permite persoanei în cauză să ia cunoștință de actul în discuție, să aprecieze temeinicia motivării acestuia și să conteste eventual legalitatea lui în fața instanței Uniunii.

51. Prin urmare, notificarea – pentru că despre notificare este vorba în această situație – este o etapă care urmează, în principiu, imediat după edictarea actului: actul a fost adoptat potrivit unei proceduri determinate, conținutul acestuia este definit, însă rămâne să fie adus la cunoștința destinatarului său.

52. Potrivit unei prime direcții jurisprudențiale și mai precis în Hotărârea Geigy/Comisia( ), Curtea a apreciat că „neregularitățile din cadrul procedurii de notificare a unei decizii sunt exterioare actului și, prin urmare, nu îl pot afecta; […] în anumite împrejurări, aceste neregularități pot să împiedice ca termenul de introducere a acțiunii să înceapă să curgă”( ). Totuși, în aceeași cauză, Curtea a considerat că era „evident că recurenta a[vusese] cunoștință deplină de textul deciziei și că aceasta utilizase, în termenele de introducere a acțiunii, dreptul său de a exercita o acțiune; […] în aceste împrejurări, problema eventualelor neregularități de notificare rămâne fără obiect”( ). Curtea a concluzionat în acest sens că motivul trebuia respins ca inadmisibil, din lipsă de interes( ). Aceasta a adoptat același raționament în Hotărârea ICI/Comisia din aceeași zi( ). Două concluzii trebuie să se deducă din această jurisprudență. Pe de o parte, eventuala sancțiune a lipsei notificării nu se va pronunța pe terenul nulității actului, ci pe cel al opozabilității termenului de introducere a acțiunii, ceea ce ne determină să apreciem că Curtea nu ar considera în acest caz notificarea ca fiind o normă fundamentală de procedură în sensul tratatului. Pe de altă parte, Curtea, acceptând să depășească o concepție prea formalistă a obligației de notificare, examina măsura în care lipsa notificării fusese prejudiciabilă pentru destinatarul actului și, în special, problema dacă avusese sau nu avusese posibilitatea de a introduce o acțiune în termene( ).

53. În cadrul unei a doua direcții, Curtea a părut să își fi reorientat jurisprudența în Hotărârea Hoechst/Comisia( ). Răspunzând la un motiv întemeiat pe lipsa de efecte a unui act care nu a fost notificat, aceasta a declarat că „o pretinsă lipsă a notificării […] ar putea avea drept consecință numai constatarea inexistenței [actului] sau anularea acestuia. […] Astfel, în ceea ce privește notificarea unui act, asemănător oricărei alte norme fundamentale de procedură, fie neregularitatea este atât de gravă și evidentă încât implică inexistența actului contestat, fie aceasta constituie o încălcare a unor norme fundamentale de procedură care poate să conducă la anularea actului respectiv”( ). Curtea consideră în această situație că notificarea este o normă fundamentală de procedură și că, în acest sens, sancțiunea nerespectării sale este nulitatea actului. Ulterior, cu ocazia Hotărârii Spania/Consiliul( ), Curtea, referindu‑se totodată la Hotărârea Hoechst/Comisia, a afirmat că preocuparea de transparență „explică faptul ca simpla lipsă a notificării să poată, în anumite situații, justifica anularea unui act al instituțiilor comunitare”( ). Astfel, aceasta a limitat soluția Hoechst la „anumite situații”, fără însă a le defini.

54. Astfel, simplul fapt ca această a doua direcție jurisprudențială să fie ulterioară considerațiilor Curții în Hotărârile Geigy/Comisia și ICI/Comisia( ) nu pare să poată justifica, prin el însuși, ca această orientare să fie urmată în cauza noastră. Dimpotrivă, prezentul recurs ar trebui să permită Curții să își revizuiască poziția și să își reactiveze cea mai veche direcție de jurisprudență.

55. Astfel, nu suntem convinși că notificarea face obiectul normelor fundamentale de procedură ale unui act. În sensul jurisprudenței clasice a Curții cu privire la această noțiune, normele fundamentale de procedură, potrivit tratatului, sunt forme „care impun tratatul pentru elaborarea deciziilor atacate […;] concepute pentru a înconjura măsurile vizate de toate garanțiile de precauție și de prudență, aceste norme de procedură pot fi considerate fundamentale”( ). Este aceeași situație, în special, în ceea ce privește modalitățile de vot ale instituțiilor( ), obligația de consultare a Parlamentului European în cursul procedurii( ), autentificarea actelor( ) sau chiar obligația de motivare( ). Prin urmare, în general, fac obiectul normelor fundamentale de procedură condițiile a căror nerespectare este susceptibilă să fi avut un impact asupra conținutului însuși al actului, continuând totodată să țină de legalitatea externă a acestuia. Or, în opinia noastră, lipsa notificării nu are acest impact asupra conținutului actului, ci are doar ca efect privarea destinatarului de informația potrivit căreia o decizie a fost adoptată în privința sa de o instituție comunitară.

56. Dorim să fim bine înțeleși și, în acest scop, este important să precizăm că, în speță, nu este vorba despre repunerea în discuție a importanței, pentru destinatarii acestora, a normelor referitoare la notificarea care trebuie să însoțească orice act cu caracter individual adoptat de Uniune. Astfel, este la fel de important să confere acestora o calificare juridică adecvată. În plus, deși notificarea nu este o normă fundamentală de procedură, acest lucru nu înseamnă totuși că încălcarea obligației de notificare nu va fi sancționată. Pur și simplu, nu este vorba despre un viciu care aduce atingere legalității înseși a actului, ci numai opozabilității acestuia.

57. În această privință, subliniem că articolul 254 alineatul (3) CE prevede că deciziile care sunt notificate destinatarilor lor intră în vigoare prin această notificare. Totuși, întrucât caracterul profund hibrid al măsurilor restrictive nu mai trebuie demonstrat( ), Curtea s‑a pronunțat, cu ocazia Hotărârii Kadi, că „astfel de măsuri trebuie, prin însăși natura lor, să beneficieze de un efect de surpriză și […] să se aplice cu efect imediat”( ). Prin urmare, deși Curtea ar trebui să stabilească faptul că Consiliul avea o obligație de notificare a deciziei în litigiu a recurentei, sancțiunea încălcării obligației de notificare nu se va putea aplica pe terenul intrării în vigoare a deciziei în cauză. În schimb, ar fi contrar principiilor celor mai elementare ale ordinii juridice comunitare să considere prescrisă o acțiune în anulare introdusă în afara termenului de o persoană sau de o entitate care face obiectul unei decizii de înghețare a fondurilor care, în pofida lipsei notificării, a putut începe să își producă efectele.

58. Astfel, având în vedere considerațiile de mai sus, chiar raționamentul pe care Curtea l‑a efectuat pe linia jurisprudenței sale Geigy/Comisia și ICI/Comisia( ) pare cel mai potrivit în sensul că permite a se păstra un echilibru, extrem de dificil de găsit, între cerința de eficacitate a măsurilor restrictive și dreptul persoanelor vizate de acestea de a fi informate în timp util cu privire la existența măsurilor. Urmând aceste indicații furnizate de Curte, va fi, în plus, posibil să se adapteze aprecierea consecințelor lipsei de notificare la împrejurările speciale ale speței( ).

59. Pe linia dreaptă trasată de Hotărârile Geigy/Comisia și ICI/Comisia( ), Tribunalul a putut, prin urmare, să țină seama în mod întemeiat de informația furnizată sucursalei pariziene a Bank Melli de Comisia bancară franceză pentru a stabili dacă recurenta fusese sau nu fusese, în pofida lipsei unei notificări individuale din partea Consiliului, în măsură să ia cunoștință în timp util de decizia în litigiu pentru a putea introduce o acțiune în termen. În aceste împrejurări specifice, ea a putut în egală măsură considera în mod întemeiat că pentru Consiliu faptul de a nu‑i fi notificat în mod individual recurentei decizia în litigiu nu a avut drept consecință privarea acesteia de posibilitatea de a cunoaște, în timp util, motivarea deciziei în litigiu și de a aprecia temeinicia ei și că, în consecință, omisiunea Consiliului nu justifica anularea deciziei în litigiu.

60. Prin urmare, primul motiv cu titlu principal trebuie să fie respins ca neîntemeiat.

B – Cu privire la al doilea motiv cu titlu principal întemeiat pe o eroare de drept în interpretarea temeiurilor juridice ale Regulamentului nr. 423/2007

1. Hotărârea atacată

61. La punctul 44 și următoarele din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat, mai întâi, că, în ceea ce privește problema temeiului juridic, spre deosebire de ceea ce pretindea în acel caz reclamanta, Hotărârea Kadi( ) putea fi invocată în mod util în măsura în care Curtea a precizat în această hotărâre domeniul de aplicare al articolelor 60 CE și 301 CE( ). În continuare, Tribunalul a amintit că aceste articole constituiau o pasarelă între acțiunile Comunității care presupun măsuri economice și obiectivele Tratatului UE în materie de relații externe. Articolele menționate aveau în vedere mai precis ipoteza potrivit căreia o acțiune a Comunității era necesară pentru a îndeplini un obiectiv prevăzut la articolul 2 TUE. Totuși, Comunitatea și Uniunea – în acea perioadă – formau două ordini juridice integrate, dar distincte, astfel încât, atunci când o acțiune era întreprinsă în cadrul Comunității pentru a pune în aplicare un obiectiv al Uniunii, legalitatea actelor comunitare era apreciată în raport cu condițiile aferente primului pilon, inclusiv în ceea ce privește regula de vot. Întrucât Poziția comună 2007/140 intra sub incidența celui de al doilea pilon, aceasta nu constituia un temei juridic al regulamentului comunitar și, prin urmare, regula de vot aplicabilă în cazul adoptării poziției comune nu se putea aplica în cazul Regulamentului nr. 423/2007. Existența unei poziții comune este doar o condiție prevăzută de articolul 301 CE, care definește el însuși regula de vot aplicabilă. În consecință, regulamentul menționat și decizia în litigiu puteau fi adoptate cu majoritate calificată în conformitate cu articolul 301 CE, adoptarea regulamentului fiind precedată de adoptarea în unanimitate a Poziției comune 2007/140, iar decizia în litigiu, de adoptarea în unanimitate a Poziției comune 2008/479. Prin urmare, Tribunalul a concluzionat că au fost respectate condițiile impuse la articolul 301 CE.

62. Ulterior, Tribunalul a statuat că, în mod contrar susținerilor recurentei, articolele 60 CE și 301 CE nu permit să se concluzioneze că competența astfel conferită Comunității trebuie să se limiteze la punerea în aplicare a măsurilor decise de Consiliul de Securitate și că Consiliul avea competența să adopte, doar pe baza articolelor 60 CE și 301 CE, articolul 7 alineatul (2) și articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007, în temeiul cărora a fost adoptată decizia în litigiu.

2. Argumentele părților

63. Recurenta reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept concluzionând că regulamentul și, în mod incidental, decizia în litigiu puteau fi adoptate cu majoritate calificată doar pe baza articolelor 60 CE și 301 CE. Pe de o parte, domeniul de aplicare al articolelor amintite este limitat la punerea în aplicare a măsurilor împotriva unor state terțe, în condițiile în care regulamentul prevede măsuri restrictive adoptate împotriva unor persoane și entități despre care se cunoaște că participă, sunt asociate în mod direct sau susțin activitățile de proliferare nucleară ale Iranului. Prin urmare, criteriul aplicat nu este cel de a fi controlat de un stat terț sau asociat conducerii acestuia, ci cel de a participa, a fi asociat în mod direct sau a furniza un sprijin pentru activități care au legătură cu proliferarea nucleară. Prin urmare, articolul 308 CE( ) ar fi trebuit să fie de asemenea menționat ca temei juridic al Regulamentului nr. 423/2007. Pe de altă parte, recurenta consideră, în plus, că Tribunalul s‑a pronunțat în mod greșit că Poziția comună 2007/140 nu constituie un temei juridic pertinent al regulamentului menționat, în timp ce Consiliul, prin adoptarea Regulamentului nr. 423/2007 și a deciziilor de punere în aplicare a acestuia cu majoritate calificată, s‑a făcut vinovat de abuz de putere care i‑a permis să adopte decizia în litigiu, care are un efect direct, în condițiile în care acest tip de instrument nu există în cadrul politicii externe și de securitate comune. Tribunalul a operat, astfel, o distincție care nu figurează în tratat, precizând că Poziția comună 2007/140 nu constituie un temei juridic al regulamentului, ci numai o condiție prevăzută la articolul 301 CE.

64. Consiliul, Republica Franceză, Regatul Unit și Comisia solicită respingerea motivului. În conformitate cu ceea ce a considerat Curtea în Hotărârea Kadi( ), Tribunalul a apreciat în mod corect temeiul juridic al regulamentului, considerând că articolele 60 CE și 301 CE sunt suficiente, măsurile restrictive adoptate vizând chiar statul iranian. Pe de altă parte, raționamentul Tribunalului ar fi scutit de orice reproș în ceea ce privește excluderea ca temei juridic a Poziției comune 2007/140.

3. Apreciere

65. În mod introductiv, trebuie subliniat că Consiliul consideră că argumentul referitor la articolul 308 CE nu a fost invocat în fața Tribunalului. În ceea ce privește Comisia, aceasta susține că, în situația în care o parte a prezentului motiv este interpretată în sensul că recurenta contestă că este o entitate asociată conducerii iraniene sau controlată direct sau indirect de aceasta, partea respectivă ar fi inadmisibilă, acest punct nefiind contestat în cadrul procedurii în fața Tribunalului.

66. Este cu siguranță adevărat că cererea introductivă depusă la Tribunal nu conținea nicio mențiune cu privire la necesitatea de a întemeia Regulamentul nr. 423/2007 pe articolul 308 CE. Mai mult, recurenta nu a contestat în mod explicit, în fața Tribunalului, faptul că sistemul de măsuri restrictive pus în aplicare de regulamentul menționat intra în domeniul de aplicare al articolului 301 CE, dat fiind că măsurile nu ar fi îndreptate, propriu‑zis, împotriva unei țări terțe. Astfel, Tribunalul a considerat, la punctul 48 din hotărârea atacată, că „au fost respectate condițiile impuse la articolul 301 CE” și este, pe de altă parte, incontestabil că recurenta a invocat, în fața Tribunalului, un motiv prin care urmărea să conteste caracterul suficient al temeiului juridic al Regulamentului nr. 423/2007. În aceste condiții, considerăm că argumentul întemeiat pe articolul 308 CE, precum și cel, strâns legat, întemeiat pe domeniul de aplicare al articolelor 60 CE și 301 CE pot fi considerate o dezvoltare licită a motivului invocat în fața Tribunalului. Nicio problemă serioasă de admisibilitate nu se ridică în această situație.

67. În introducerea la examinarea pe fond a prezentului motiv, dorim să subliniem că analiza referitoare la temeiul juridic va determina în mod definitiv Curtea să se pronunțe asupra faptului dacă măsurile restrictive adoptate împotriva unei țări terțe și al căror obiect este, potrivit tratatului, diminuarea relațiilor economice cu această țară( ) pot viza în egală măsură persoane sau entități care, ca atare, nu sunt conducători ai țării, nici chiar în mod necesar un organ al țării terțe respective, dar care sunt bănuite că susțin sau sprijină o politică a statului împotriva căreia Uniunea intenționează să lupte. Această problemă trebuie apreciată în mod autonom în raport cu problema stabilirii unei obligații de notificare către recurentă. Spre deosebire de această din urmă problemă, astfel, nu se pune în discuție să se asigure că drepturile individuale sunt suficient garantate. Dimpotrivă, este vorba despre stabilirea competenței Consiliului pentru adoptarea unor astfel de măsuri în temeiul dispozițiilor invocate ale tratatului. Or, domeniul de aplicare deschis prin coroborarea articolelor 60 CE și 301 CE trebuie apreciat pe baza unor criterii diferite și, în special, în lumina obiectivelor urmărite de politica de securitate stabilită de Uniune și care se prelungește în Comunitate. Ar fi astfel prea limitat să nu se rețină, în acest cadru, decât o concepție strict formală a noțiunii „țară terță”. În aceste condiții, pe linia jurisprudenței Curții pe care o vom evoca la momentul potrivit, propunem să se depășească o concepție care ar fi doar formală a noțiunii amintite pentru adoptarea unei abordări mai substanțiale, care să permită astfel să se conserve eficacitatea măsurilor restrictive, ținând cont de faptul că politicile publice sunt, în mod evident și din ce în ce mai mult, înlocuite de acțiunea ori de susținerea unor persoane sau entități care au o personalitate distinctă de cea a statului însuși, dar care prezintă o legătură de apropiere suficientă în raport cu statul și cu politicile publice desfășurate de acesta pentru a putea fi vizate de măsuri restrictive privind, în fapt, însăși țara terță. Astfel, pare pe deplin posibil să se considere că recurenta prezintă legătura necesară cu Republica Islamică Iran și cu politica sa de proliferare nucleară pentru a fi vizată de măsuri adoptate numai în temeiul articolelor 60 CE și 301 CE, recunoscând totodată că această legătură nu este totuși suficientă pentru a scuti Consiliul de obligația sa de notificare individuală în privința recurentei.

68. După precizarea acestui punct, vom trece la analiza temeiniciei prezentului motiv, care impune Curții să adopte o poziție cu privire la două serii de probleme. Pe de o parte, se pune în discuție să se stabilească dacă Tribunalul a hotărât în mod corect că Poziția comună 2007/140 nu constituie unul dintre temeiurile juridice ale Regulamentului nr. 423/2007. Pe de altă parte, se pune în discuție să se examineze dacă aprecierea Tribunalului privind domeniul de aplicare al articolelor 60 CE și 301 CE este corectă.

69. Potrivit articolului 301 CE, se prevede că, „[î]n cazul în care o poziție comună sau o acțiune comună, adoptată în conformitate cu dispozițiile Tratatului privind Uniunea Europeană referitoare la politica externă și de securitate comună, prevede o acțiune a Comunității care urmărește să întrerupă sau să reducă, în tot sau în parte, relațiile economice cu una sau mai multe țări terțe, Consiliul, hotărând cu majoritate calificată la propunerea Comisiei, adoptă măsurile urgente necesare”. Decurge deja doar din modul de redactare a articolului 301 CE că existența unei măsuri adoptate în temeiul Tratatului privind Uniunea Europeană este anterioară acțiunii Comunității. Cu alte cuvinte, acțiunea Comunității este posibilă numai dacă o poziție comună sau o acțiune comună a fost adoptată în prealabil, care trebuie să prevadă că o acțiune a Comunității este necesară pentru atingerea obiectivului urmărit. În această privință, subliniem că Poziția comună 2007/140 prevede că o acțiune a Comunității este necesară în scopul de a pune în aplicare anumite măsuri( ). Prin urmare, Consiliul era autorizat pe deplin să adopte măsuri, în ceea ce privește Comunitatea, în temeiul articolului 301 CE, care prevede în mod explicit că regula de vot aplicabilă într‑o asemenea situație – și anume după ce a intervenit o poziție comună care prevede acțiunea Comunității – este majoritatea calificată.

70. În plus, acest lucru este confirmat de modul de redactare a articolului 60 CE, al cărui alineat (1) prevede că, „[î]n cazul în care, în situațiile menționate la articolul 301 [CE], este considerată necesară o acțiune a Comunității, Consiliul, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 301 [CE], poate adopta în raport cu țările terțe respective măsurile urgente necesare în ceea ce privește circulația capitalurilor și plățile”. O măsură de înghețare a fondurilor dispusă împotriva unui stat terț și luată în urma unei poziții comune trebuie, prin urmare, în raport cu dreptul primar aplicabil, să fie adoptată cu majoritate calificată. În plus, articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 prevede că Consiliul stabilește, revizuiește și modifică anexa V, hotărând cu majoritate calificată, în conformitate cu deciziile Consiliului referitoare la anexa II la Poziția comună 2007/140. Din acest punct de vedere, de asemenea, adoptarea deciziei în litigiu este pe deplin legală: Poziția comună 2008/479 a modificat, într‑adevăr, anexa II la Poziția comună 2007/140, introducând, printre altele, recurenta pe lista entităților ale căror active trebuie înghețate. Concomitent, Consiliul a adoptat cu majoritate calificată decizia în litigiu, astfel cum este autorizat prin Regulamentul nr. 423/2007. Ar fi complet contradictoriu, având în vedere modul de redactare a articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 amintit mai sus, să se interpreteze trimiterea la Poziția comună 2007/140 din cadrul articolului menționat ca fiind o normă privind votul.

71. În aceste condiții, raționamentul Tribunalului în ceea ce privește regula de vot aplicabilă și nerelevanța Poziției comune 2007/140 în ceea ce privește stabilirea temeiului juridic adecvat pentru Regulamentul nr. 423/2007 este pe deplin corect.

72. În ceea ce privește argumentul întemeiat pe faptul că măsurile prevăzute de Regulamentul nr. 423/2007 nu ar putea fi întemeiate numai pe articolele 60 CE și 301 CE în sensul că acestea nu sunt îndreptate împotriva unei țări terțe, Tribunalul a amintit în mod pertinent că Curtea a considerat, în cadrul Hotărârii Kadi( ), că, „având în vedere modul de redactare a articolelor 60 CE și 301 CE și în special expresiile «în raport cu țările terțe respective» și «cu una sau mai multe țări terțe» din cuprinsul lor, aceste dispoziții vizează adoptarea de măsuri împotriva unor țări terțe, această din urmă noțiune putând să includă conducerea unei astfel de țări, precum și indivizii și entitățile care sunt asociate acestei conduceri sau care sunt controlate direct sau indirect de către aceasta”( ). Or, înscrierea recurentei pe lista entităților ale căror active trebuie înghețate s‑a realizat în temeiul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007, al cărui text nu conține nicio trimitere explicită la Republica Islamică Iran.

73. Astfel, pare să rezulte foarte clar din ratio legis a regulamentului menționat că întreaga atenție a Comunității este îndreptată spre Republica Islamică Iran, ceea ce reiese din însuși titlul regulamentului. Articolul 7 alineatul (2) nu poate fi extras din context, însă trebuie, dimpotrivă, să fie coroborat cu celelalte dispoziții ale regulamentului, precum și a considerentelor acestuia. Fără a pretinde a fi exhaustivi, subliniem că considerentul (1) al Regulamentului nr. 423/2007 face trimitere la faptul că Consiliul de Securitate a decis că „Iranul ar trebui să‑și suspende de îndată toate activitățile legate” de proliferarea nucleară și că comunitatea internațională ar trebui să se asigure de „scopurile exclusiv pașnice ale programului nuclear iranian”. Considerentul (2) se referă, între altele, la acțiunea întreprinsă de Uniune care prevede „anumite măsuri restrictive împotriva Iranului” și la necesitatea de „restricții ale exporturilor și importurilor de produse și tehnologii care ar putea contribui la activitățile Iranului legate de îmbogățire, la reprelucrare sau la activități legate de apa grea sau la dezvoltarea vectorilor de transport de arme nucleare”. Același considerent prevede că este necesar să se înghețe fondurile „persoanelor, entităților și organismelor care participă, sunt asociate în mod direct sau susțin activitățile de proliferare nucleară ale Iranului sau dezvoltarea acestora”. Rezultă de aici că măsurile restrictive sunt destinate luptei împotriva dezvoltării unei politici eminamente de stat. Activitatea de proliferare nucleară este concepută de legiuitorul comunitar ca o activitate decisă și desfășurată de regimul iranian, astfel încât entitățile care sprijină punerea sa în aplicare nu participă la vreo acțiune independentă de voința conducătoare, ci contribuie, dimpotrivă, la realizarea unui proiect al statului.

74. În această privință, situația se distinge în mod clar de cazul cu care Curtea se confruntase în cauza Kadi. Astfel, Curtea considerase a fi în prezența unor „măsuri caracterizate de lipsa oricărei legături cu regimul aflat la conducere într‑o țară terță” din cauza faptului că măsurile menționate erau îndreptate direct împotriva lui Osama ben Laden, a rețelei Al‑Qaida și a persoanelor și entităților asociate acestora( ). În consecință, aceasta respinsese teza potrivit căreia „ar fi suficient ca măsurile restrictive în cauză să vizeze persoane sau entități care se află într‑o țară terță sau care sunt asociate acesteia în alt temei”( ) pentru a fi întemeiate numai pe articolele 60 CE și 301 CE, întrucât ar conferi un „domeniu de aplicare excesiv de larg acestor dispoziții și nu ar ține seama în niciun mod de exigența, care rezultă chiar din termenii acestora, ca măsurile luate în temeiul acestor dispoziții să fie adoptate împotriva unor țări terțe”( ).

75. Or, potrivit Regulamentului nr. 423/2007, nu activitatea generală de proliferare nucleară este combătută, ci chiar riscurile corespunzătoare programului iranian de dezvoltare nucleară. Legătura dintre activitatea avută în vedere și statul iranian pare evidentă la lectura regulamentului. Ar rămâne să se verifice în acest caz faptul că recurenta este ea însăși efectiv și suficient legată de statul iranian și de politica de proliferare nucleară pe care acesta o desfășoară pentru a putea face obiectul deciziei în litigiu.

76. Cu privire la faptul dacă recurenta este legată de statul iranian, este suficient să se amintească constatarea necontestată de la punctul 1 din hotărârea atacată, potrivit căruia recurenta este „o bancă comercială iraniană deținută de statul iranian” care ar putea apărea ca un sprijin esențial pentru finanțarea programului nuclear iranian. Cu privire la punctul 2, se impune constatarea că recurenta nu a invocat un motiv admisibil în fața Tribunalului prin care să conteste constatarea Consiliului potrivit căreia aceasta sprijină financiar proliferarea nucleară a statului iranian( ).

77. În aceste condiții, înghețarea fondurilor recurentei poate fi, prin urmare, decisă în mod legitim în temeiul unui regulament care are drept temei juridic numai articolele 60 CE și 301 CE. Recurgerea la articolul 308 CE nu era necesară în ceea ce privește înscrierea recurentei în anexa V la Regulamentul nr. 423/2007, măsura restrictivă luată împotriva acesteia vizând, astfel, efectiv și în conformitate cu jurisprudența Curții în materie o entitate asociată conducerii iraniene sau controlată de aceasta în cadrul unui sistem general de sancțiuni adoptate împotriva Republicii Islamice Iran având drept obiectiv încetarea sau, cel puțin, supunerea dezvoltării programului nuclear iranian controlului comunității internaționale.

78. În consecință, raționamentul efectuat de Tribunal referitor la temeiul juridic al Regulamentului nr. 423/2007 nu poate fi criticat. Prin urmare, al doilea motiv dezvoltat cu titlu principal trebuie respins ca neîntemeiat.

C – Cu privire la al treilea motiv cu titlu principal întemeiat pe o eroare de drept în aprecierea obligației de motivare, a dreptului la apărare și a dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă

1. Hotărârea atacată

79. Din cuprinsul punctelor 79-85 din hotărârea atacată rezultă că Tribunalul a considerat motivarea furnizată în decizia în litigiu ca fiind suficientă, având în vedere titlul acesteia, conținutul considerentului (2) și expunerea de motive prevăzută la punctul 4 din tabelul B din decizia menționată.

80. Ulterior, Tribunalul a amintit jurisprudența sa în materia dreptului la apărare dezvoltată în cadrul acțiunii referitoare la măsurile restrictive adoptate în ceea ce privește terorismul. Dacă dreptul de a fi ascultat este în principiu garantat, în prealabil, oricărei persoane susceptibile de a fi vizate de un act cauzator de prejudicii, efectul de surpriză care trebuie să însoțească punerea în aplicare a măsurilor restrictive poate prevala asupra cerinței de comunicare prealabilă a elementelor incriminatorii și asupra dreptului de a fi ascultat în cursul procedurii de adoptare a actului în discuție. Tribunalul a subliniat de asemenea că, în speță, îi fuseseră comunicate recurentei informații precise în momentul publicării deciziei în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, astfel încât ea fusese în măsură să înțeleagă motivele care au determinat Consiliul să considere că articolul 7 alineatul (2) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 423/2007 era aplicabil împotriva sa.

81. La punctul 97 și următoarele din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, spre deosebire de ceea ce pretindea recurenta, Consiliul nu era obligat să comunice Bank Melli din oficiu dosarul, în condițiile în care recurenta nu solicitase acest lucru.

82. În sfârșit, din cuprinsul punctelor 105-107 rezultă că Tribunalul s‑a pronunțat în sensul că nu a fost încălcat dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă. După amintirea importanței acestui principiu în cadrul ordinii juridice comunitare, acesta a considerat că eficacitatea controlului jurisdicțional nu fusese pusă în pericol de lipsa prezentării de probe de către Consiliu. Astfel, o asemenea prezentare nu era necesară, pe de o parte, dat fiind că recurenta nu a invocat un motiv admisibil prin care să conteste constatarea Consiliului potrivit căreia recurenta participă, este asociată în mod direct sau susține activitățile nucleare ale Iranului care prezintă risc de proliferare sau dezvoltarea de către acest stat a vectorilor de transport de arme nucleare și, pe de altă parte, că Tribunalul aprecia că are suficiente informații pentru a‑și exercita controlul pe deplin.

2. Argumentele părților

83. Recurenta reproșează Tribunalului că a reținut o interpretare prea restrictivă a noțiunilor de drept la apărare și de drept la o protecție jurisdicțională efectivă. Astfel, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții( ) rezultă că dreptul la apărare al persoanei în cauză trebuie respectat încă din stadiul procedurii administrative care precedă adoptarea de către o instituție a unei sancțiuni împotriva acesteia. Persoana astfel vizată trebuie să aibă posibilitatea de a se exprima cu privire la realitatea faptelor și a împrejurărilor. Aceasta trebuie să primească comunicarea tuturor informațiilor necesare în apărare și trebuie să fie în măsură să își facă cunoscut punctul de vedere. Un drept de acces la dosar trebuie să fie de asemenea recunoscut, întrucât acesta vizează garantarea exercitării efective a dreptului la apărare. Pe de altă parte, o încălcare a dreptului de acces la dosar nu poate fi îndreptată în stadiul procedurii judiciare. În orice caz, dreptul la apărare și dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă nu au fost respectate din moment ce nu i s‑a acordat recurentei accesul la dosar nici măcar în procedura în fața Tribunalului. În lipsa justificării prin elemente de probă la care recurenta și Tribunalul ar fi avut acces, motivarea deciziei în litigiu ar fi trebuit să fie de asemenea considerată insuficientă.

84. De asemenea, din jurisprudența proprie a Tribunalului rezultă că limitările aduse de Consiliu dreptului la apărare trebuie să fie compensate printr‑un control jurisdicțional strict și imparțial( ). Curtea Europeană a Drepturilor Omului ar impune de altfel aceleași cerințe( ).

85. Hotărârea Tribunalului ar fi, în plus, afectată de o contradicție de motive, întrucât, în timp ce Tribunalul a recunoscut la punctele 91 și 92 din hotărârea atacată că respectarea dreptului la apărare constituie un principiu fundamental al ordinii juridice comunitare, el a considerat că Consiliul nu trebuia să comunice elementele de probă în cadrul procedurii judiciare. Tribunalul nu se putea considera, astfel cum a făcut la punctul 106 din hotărârea atacată, informat suficient pentru a‑și exercita controlul, chiar dacă nu a primit niciun element de probă.

86. Consiliul și celelalte părți care intervin în cadrul procedurii solicită respingerea motivului ca neîntemeiat. Acestea consideră raționamentul Tribunalului ireproșabil din punct de vedere juridic, cu excepția Republicii Franceze, care nu consideră că jurisprudența Curții referitoare la măsurile restrictive adoptate în cadrul combaterii terorismului se poate aplica în speță, în condițiile în care ne aflăm în prezența unor măsuri restrictive adoptate în cadrul unui sistem care vizează o țară terță. Astfel, Republica Franceză nu deduce de aici concluzii juridice specifice pentru prezentul motiv și solicită, în orice caz, respingerea acestuia.

3. Apreciere

87. Propunem să se considere că prezentul motiv este constituit din două aspecte privind o eroare de drept legată de aprecierea respectării dreptului la apărare și, respectiv, o eroare de drept în ceea ce privește aprecierea dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă. În plus, recurenta susține existența unei contradicții de motive care afectează hotărârea atacată.

88. În ceea ce privește primul aspect, recurenta contestă, mai întâi, aprecierea efectuată de Tribunal cu privire la motivarea furnizată de Consiliu în susținerea deciziei în litigiu. Aceasta consideră în același timp că decizia în litigiu nu conține motivele care au determinat Consiliul să adopte actul și că nu era posibil ca Tribunalul să considere motivarea suficientă în măsura în care nu a fost invocat niciun mijloc de probă de către Consiliu în cursul procedurii care a condus la adoptarea deciziei în litigiu.

89. Astfel cum a amintit Tribunalul, obligația de motivare este o cerință impusă de dreptul primar( ) și reiterată la articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 423/2007( ). Pentru a aprecia dacă obligația de motivare a unei decizii adoptate de o instituție a Uniunii a fost respectată, trebuie să se verifice dacă motivarea a permis entității vizate să cunoască justificările măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul. În mod clasic, nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act este suficientă trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare a acestuia, ci și în raport cu contextul său și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă( ). Constatăm că aceste principii de bază au fost reafirmate de Tribunal la punctul 82 din hotărârea atacată.

90. Tribunalul a amintit de asemenea că obligația de motivare este un principiu esențial de drept al Uniunii de la care nu se poate deroga decât pentru motive imperative( ) și că Consiliul este obligat să aducă la cunoștința entității vizate motive „specifice și concrete” cu ocazia adoptării unei decizii de înghețare a fondurilor( ). Obligația de motivare a unui act are o intensitate diferită în funcție de domeniul în care intervine instituția și de efectul pe care intenționează să îl dea acestuia. În această privință, Tribunalul a transpus, prin analogie, raționamentul efectuat de Curte în prezența unor măsuri restrictive adoptate în cadrul combaterii terorismului, potrivit căruia, ținând seama de contextul particular care însoțește adoptarea și punerea în aplicarea a unor astfel de măsuri, Consiliul își îndeplinește obligația de motivare dacă aduce la cunoștința părților în cauză motivele care l‑au determinat să adopte o decizie de înghețare a fondurilor împotriva acestora în mod concomitent cu adoptarea măsurii sau cât mai curând posibil( ). Dacă se admite principiul potrivit căruia măsurile restrictive pot fi adoptate împotriva unor entități atunci când se consideră că acestea acționează pentru sau servesc cauza unei politici imputabile unei țări terțe și împotriva căreia Uniunea intenționează să lupte, în mod contrar susținerilor Republicii Franceze, nu înțelegem pentru care motiv jurisprudența Curții dezvoltată în legătură cu dreptul la apărare al persoanelor sau entităților vizate de o măsură restrictivă adoptată în cadrul combaterii terorismului nu s‑ar putea aplica în prezenta cauză.

91. Aplicând criteriile pe care le‑am amintit, Tribunalul a verificat, la punctul 84 din hotărârea atacată, că decizia în litigiu conținea chiar motivele individuale și specifice care determinaseră Consiliul să își pună în aplicare competența, în temeiul articolului 7 alineatul (2) literele (a) și (b), în privința recurentei. Întrucât aprecierea Tribunalului a fost ghidată de faptul dacă motivarea conținută în decizia în litigiu permisese recurentei să înțeleagă motivele pentru care au fost înghețate fondurile sale și era suficientă pentru a fi el însuși în măsură să își exercite controlul de legalitate cu privire la decizia în litigiu, ținând totodată seama de contextul particular în care se înscrie decizia menționată, analiza acestuia pare lipsită de orice eroare de drept.

92. În al doilea rând, afirmația recurentei potrivit căreia o motivare nejustificată de elemente de probă, destinatarul neavând niciun fel de acces nici înainte de adoptarea deciziei, nici după aceasta, nu poate fi considerată o motivare adecvată și suficientă( ) nu poate fi admisă. Recurenta urmărește în această situație ca o motivare de drept suficientă să depindă de dreptul de a fi ascultat în prealabil sau, cel puțin, să aibă acces la dosar, în condițiile în care aceste două consecințe ale dreptului la apărare trebuie să fie avute în vedere în mod distinct. Pe de o parte, trebuie să se facă distincție între cerința de motivare, care urmărește pur și simplu obiectivul de a lămuri suficient entitatea în cauză cu privire la motivele care au determinat instituția să îi înghețe fondurile pentru a cunoaște ce i se reproșează și pentru a fi în măsură să aprecieze și, dacă este cazul, să conteste temeinicia acestora, și cerința existenței unor probe reale și serioase. Pe de altă parte, examinarea temeiniciei motivării poate să aibă loc doar în cadrul procedurii jurisdicționale – mai ales atunci când, ca în speță, accesul la dosar nu a fost solicitat de persoana în cauză –, iar această examinare va necesita prezentarea unor mijloace de probă. Însă mai este necesar ca această examinare să fie solicitată și, în această privință, nu i se poate impune instanței competente să remedieze neglijențele reclamantei. Or, se impune constatarea că recurenta nu a formulat un motiv admisibil prin care să conteste motivele invocate de Consiliu în susținerea deciziei în litigiu( ) și că un asemenea motiv privind legalitatea pe fond a deciziei în litigiu poate fi examinat numai dacă este invocat de recurentă( ). Prin urmare, aceasta reproșează o neprezentare de probe, prezentare pe care doar ea era în măsură să o realizeze atât în cursul procedurii precontencioase, cât și a celei contencioase.

93. Această situație se distinge în mod clar de cea din cauza People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul( ), citată de recurentă. Pe de o parte, cu ocazia acestei cauze, reclamanta contesta legalitatea unei decizii a Consiliului care o menținea pe lista entităților ale căror active trebuie înghețate, în timp ce, în prezentul recurs, este vorba despre examinarea legalității primei decizii prin care s‑a hotărât înscrierea Bank Melli pe listă. Or, dacă anumite modificări ale dreptului la apărare se pot justifica, în stadiul procedurii prealabile, atunci când este vorba despre prima înscriere, astfel cum vom demonstra imediat, aceste modificări ar trebui să fie admise cu mai multă dificultate atunci când este vorba despre o decizie de menținere a unei persoane sau a unei entități pe o listă( ). Pe de altă parte, Consiliul refuzase, în speță, să comunice Tribunalului informațiile pe care se întemeia decizia de menținere a entității pe listă( ), împiedicându‑l astfel, în condițiile în care i se solicitase, să controleze legalitatea și temeinicia măsurilor de înghețare a fondurilor( ).

94. Este incontestabil că intensitatea dreptului la apărare, astfel cum trebuie să fie garantat de instituția autoare a actului în etapa prealabilă adoptării acestuia sau care urmează imediat după adoptare, este mai redusă în prezența unor măsuri restrictive, precum cele în discuție în cauza noastră, cel puțin atunci când acestea sunt adoptate pentru prima dată împotriva persoanei sau a entității vizate. Or, jurisprudența pe care se întemeiază raționamentul recurentei a analizat cu siguranță dreptul la apărare, astfel cum trebuie asigurat de instituții în cadrul procedurii administrative prealabile atunci când aceasta poate conduce la adoptarea unei sancțiuni, însă a fost dezvoltată în contextul dreptului concurenței al Uniunii. Considerăm totuși că prezenta situație este comparabilă mai mult cu cea care prevalează atunci când Consiliul trebuie să adopte măsuri restrictive împotriva unor persoane sau entități în cadrul combaterii terorismului. Or, în acest context, Curtea a dezvoltat o jurisprudență potrivit căreia dreptul la apărare, astfel cum trebuie să fie garantat în stadiul procedurii prealabile, nu este absolut și a admis că, în prezența unor măsuri restrictive, o comunicare a motivelor prealabilă includerii unei entități pe o listă „ar fi de natură să compromită eficacitatea măsurilor de înghețare a fondurilor”( ) și că „astfel de măsuri trebuie, prin însăși natura lor, să beneficieze de un efect de surpriză și […] să se aplice cu efect imediat”( ). Jurisprudența invocată de recurentă este, prin urmare, lipsită de pertinență și pare clar că Consiliul nu era, înainte de adoptarea deciziei în litigiu, obligat să îi comunice din oficiu recurentei motivele sau dosarul și nici să o asculte( ). Prin urmare, Tribunalul a efectuat la punctul 93 din hotărârea atacată o interpretate în întregime corectă a întinderii dreptului la apărare al unei entități vizate, pentru prima dată, de o măsură restrictivă, astfel cum este definită de jurisprudență.

95. În al treilea rând, în ceea ce privește argumentul recurentei întemeiat pe neprezentarea de probe, trebuie să se sublinieze imediat că jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului invocată în susținerea acestui motiv este cu totul inoperantă. Astfel, Hotărârile Saadi împotriva Italiei și A. împotriva Regatului Unit( ) privesc, ambele, articolul 3 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (denumită în continuare „CEDO”). Presupunând chiar că Curtea Europeană a Drepturilor Omului ar fi hotărât, cu ocazia acestor două hotărâri, că un drept fundamental nu poate fi pus în balanță cu un obiectiv precum combaterea terorismului, aceasta ar fi procedat astfel în raport cu interzicerea torturii care, spre deosebire de celelalte drepturi consacrate de CEDO, are un caracter absolut și nu poate fi restrâns( ).

96. În rest, în ceea ce privește al doilea aspect al prezentului motiv, argumentele recurentei potrivit cărora neprezentarea de probe din partea Consiliului înainte și apoi în cursul acțiunii ar fi adus atingere dreptului acesteia la o protecție jurisdicțională efectivă se întemeiază în mod inevitabil pe două elemente.

97. Ne vom limita să amintim, mai întâi, că, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 99 din hotărârea atacată, recurenta nu a solicitat Consiliului să poată avea acces la dosarul său înainte de introducerea acțiunii la Tribunal( ). În continuare, recurenta nu a formulat nici un motiv admisibil, în fața Tribunalului, prin care să conteste exactitatea constatării Consiliului potrivit căreia, având în vedere motivele expuse la punctul 4 din tabelul B din anexa V, aceasta este considerată că participă, susține sau furnizează sprijin pentru activități care au legătură cu proliferarea nucleară în Iran( ). Or, dacă un asemenea motiv ar fi fost prezentat în mod corect, i s‑ar fi impus în acest caz în mod efectiv Consiliului să prezinte elemente de probă pentru ca Tribunalul să poată realiza un control al acestor elemente. Întrucât Tribunalul nu a trebuit să se pronunțe cu privire la temeinicia motivelor pretinse, neprezentarea de probe în cursul procedurii nu poate să fi afectat hotărârea Tribunalului și nici să fi încălcat dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă a recurentei. În ceea ce privește examinarea celorlalte motive, Tribunalul conduce procedura și poate, numai în situația în care consideră că este necesar, să dispună măsuri de cercetare suplimentară( ).

98. În sfârșit, cu privire la pretinsa existență a unei contradicții de motive, subliniem că Tribunalul a afirmat în mod legitim, începând de la punctele 91 și 92 din hotărârea atacată menționate de recurentă, existența unui principiu fundamental, și anume respectarea dreptului la apărare în același timp cu o posibilă modificare a acestui drept, în special a dreptului la comunicarea elementelor incriminatorii, în prezența unor considerații imperative având legătură cu securitatea sau cu desfășurarea relațiilor internaționale ale Comunității( ). În orice caz, punctele 96-102 din hotărârea atacată, despre care se pretinde că intră în contradicție cu constatarea Tribunalului evocată anterior, se limitează să constate că recurenta a fost în măsură să înțeleagă motivele care au stat la baza înscrierii sale fără a i se impune Consiliului să furnizeze din oficiu acces la elementele din dosarul său sau să organizeze o audiere din oficiu. Spre deosebire de ceea ce pretinde recurenta, Tribunalul nu a afirmat, așadar, niciodată că dreptul la apărare nu obligă Consiliul să comunice elementele de probă, chiar și în cadrul procedurii judiciare( ). Mai subliniem că, la punctele 100 și 101 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat, în plus, motivele invocate de Bank Melli pentru a justifica faptul că aceasta omisese să solicite acces la dosarul său, însă a concluzionat că argumentele invocate în acest cadru nu pot fi admise. Prin urmare, este greu de observat, în fragmentele avute în vedere din hotărârea atacată, o oarecare contradicție de motive.

99. Rezultă că al treilea motiv dezvoltat cu titlu principal trebuie să fie în integralitate respins ca neîntemeiat.

D – Cu privire la primul motiv cu titlu subsidiar întemeiat pe nerespectarea puterii de apreciere a Consiliului

1. Hotărârea atacată

100. La punctele 51 și 52 din hotărârea atacată, în timp ce Tribunalul examina primul motiv al acțiunii, acesta a apreciat că niciun element din articolele 60 CE și 301 CE nu permite să se considere că acea competență pe care dispozițiile amintite o conferă Comunității se limitează numai la punerea în aplicare a măsurilor stabilite de Consiliul de Securitate. În consecință, Consiliul era competent să adopte articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 care autorizează înghețarea activelor unor entități nedesemnate de Consiliul de Securitate, dar care, potrivit Consiliului, participă, sunt asociate în mod direct sau furnizează sprijin pentru proliferarea nucleară. În continuare, Tribunalul a recunoscut că considerentul (6) al Regulamentului nr. 423/2007 impune Consiliului să își exercite competența în temeiul articolului 7 alineatul (2), ținând cont de obiectivele Rezoluției 1737 (2006). Totuși, acesta a considerat că obligația amintită nu presupune că Consiliul trebuie să pună în aplicare măsuri restrictive numai împotriva entităților vizate de Consiliul de Securitate în temeiul unei rezoluții.

101. La punctele 64 și 65 din hotărârea atacată, prin care Tribunalul a efectuat o apreciere a celui de al treilea motiv al acțiunii întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității și a dreptului de proprietate, Tribunalul a considerat că Consiliul avea o putere autonomă în temeiul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 al cărui obiect nu este de a pune în aplicare rezoluțiile Consiliului de Securitate adoptate în materia proliferării nucleare. Obiectivul acestui articol și al deciziei în litigiu care îl pune în aplicare este de a garanta că obiectivele urmărite de Rezoluția 1737 (2006) vor fi atinse prin adoptarea măsurilor restrictive autonome. Prin urmare, Tribunalul a concluzionat că articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 nu are drept obiect să pună în aplicare a doua rezoluție pe care Consiliul de Securitate a adoptat‑o în materie, și anume Rezoluția 1803 (2008), în care s‑a limitat să solicite statelor să manifeste vigilență în ceea ce privește recurenta( ). În aceste condiții, conținutul și obiectivele rezoluției menționate nu puteau constitui criterii în raport cu care trebuia apreciat caracterul proporțional al deciziei în litigiu.

2. Argumentele părților

102. Recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin respingerea pertinenței Rezoluțiilor 1737 (2006), 1747 (2007)( ) și 1803 (2008) ale Consiliului de Securitate pentru a defini puterea de apreciere a Consiliului. Raportul dintre Regulamentul nr. 423/2007 și rezoluții reiese chiar din dispozițiile regulamentului, în special din considerentele (1), (2), (5) și (6). Recurenta constată că Rezoluția 1803 (2008) este anterioară deciziei în litigiu, astfel încât Consiliul ar fi trebuit să țină seama de faptul că Consiliul de Securitate impunea în privința recurentei doar vigilență. Statuând diferit, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept.

103. În plus, tot potrivit recurentei, Tribunalul a subliniat, pe de o parte, pertinența rezoluțiilor Consiliului de Securitate (la punctul 52 din hotărârea atacată), dar, pe de altă parte, a descris puterea Consiliului ca autonomă în raport cu aceleași rezoluții (punctele 64 și 65). Rezultă de aici caracterul contradictoriu al motivării care afectează hotărârea atacată. Puterea Consiliului este o putere legată de rezoluțiile Consiliului de Securitate, element pe care Tribunalul ar fi trebuit să îl ia în considerare în momentul în care a stabilit dacă decizia în litigiu a încălcat principiul proporționalității și dreptul de proprietate al recurentei.

104. Celelalte părți la procedură se pronunță în sensul caracterului neîntemeiat al motivului. În cadrul memoriului în răspuns, Consiliul a susținut, printre altele, că Uniunea este liberă să adopte măsuri autonome pentru a urmări obiectivele stabilite prin rezoluție. Atunci când Consiliul adoptă un act ca urmare a unei rezoluții a Consiliului de Securitate, măsurile autonome pe care le adoptă Consiliul trebuie să urmărească obiectivele stabilite prin rezoluție. În speță, decizia autonomă de înghețare a fondurilor unor entități nedesemnate de Consiliul de Securitate este conformă cu obiectivul urmărit de acesta din urmă, și anume să împiedice Iranul să continue dezvoltarea programului său nuclear.

3. Apreciere

105. Pentru a ne pronunța asupra prezentului motiv, pare necesar să se reconstituie contextul normativ în care a fost integrată decizia în litigiu.

106. Poziția comună 2007/140 a pus în aplicare, în cadrul ordinii juridice a Uniunii, Rezoluția 1737 (2006). Punerea în aplicare a acestei rezoluții se întemeiază doar pe intenția Uniunii de a înscrie acțiunea sa din perspectiva contribuției la îndeplinirea obiectivelor urmărite de Organizația Națiunilor Unite și de a nu împiedica realizarea obligațiilor internaționale ale statelor sale membre, iar nu pe existența unei obligații pozitive și directe, în sarcina Uniunii, de a pune în aplicare rezoluțiile Consiliului de Securitate, întrucât aceasta nu este parte la Carta Organizației Națiunilor Unite.

107. În același timp cu punerea în aplicare a rezoluției menționate, poziția comună a prevăzut de asemenea, potrivit articolului 5 alineatul (1) litera (b), că înghețarea fondurilor poate fi stabilită de Consiliu împotriva persoanelor, entităților sau organismelor nedesemnate prin Rezoluția 1737 (2006), dar cu privire la care este stabilit că acestea „participă, sunt asociate în mod direct sau furnizează sprijin activităților nucleare ale Iranului cu risc de proliferare sau perfecționării vectorilor de transport ai armelor nucleare, de persoanele sau entitățile care acționează în numele sau la instrucțiunile acestora, de entitățile care sunt în proprietatea acestora sau controlate de acestea, inclusiv prin mijloace ilicite”. Considerentul (10) al Poziției comune 2007/140 explică motivele pentru care Consiliul a dorit să depășească ceea ce prevedea rezoluția, enunțând că, „[î]n conformitate cu concluziile Consiliului [European] și în vederea îndeplinirii obiectivelor Rezoluției 1737 (2006)”, înghețarea ar trebui să fie extinsă la persoanele și entitățile identificate de Consiliu „în conformitate cu aceleași criterii precum cele aplicate de Consiliul de Securitate și de comitet”.

108. Regulamentul nr. 423/2007 a fost adoptat la puțin timp după adoptarea Poziției comune 2007/140 în măsura în care, mai precis, poziția comună menționată prevedea că o acțiune a Comunității era necesară în scopul de a pune în aplicare anumite măsuri pe care le edicta( ). Prin urmare, Regulamentul nr. 423/2007 pune în aplicare, în ceea ce privește Comunitatea, Rezoluția 1737 (2006), extinzând totodată logica Poziției comune 2007/140: astfel, i se recunoaște Consiliului, potrivit articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007, o putere unilaterală proprie, cea de a identifica, prin aplicarea criteriilor stabilite de Consiliul de Securitate, persoanele, entitățile și organismele care participă, sunt asociate în mod direct sau furnizează sprijin activităților nucleare ale Iranului cu risc de proliferare sau perfecționării de către Iran a vectorilor de transport al armelor nucleare. În consecință, puterea autonomă recunoscută Consiliului, în sensul că este independent de adoptarea de către Consiliul de Securitate a unor măsuri restrictive împotriva persoanelor, entităților și organismelor pe care le desemnează, urmărește obiectivul inițial al Rezoluției 1737 (2006), obiectiv pe care Uniunea și apoi Comunitatea și l‑au însușit între timp. Rezultă cu deplină claritate, atât din Poziția comună 2007/140, cât și din regulament, că puterea autonomă a Consiliului va trebui să fie exercitată doar în scopul atingerii obiectivului ONU. Afirmația Tribunalului în această privință( ) nu este susceptibilă de nicio critică.

109. Prin urmare, în ceea ce privește aprecierea puterii Consiliului în materie, trebuie să fie distinse în mod clar două situații.

110. Pe de o parte, articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 423/2007 face strict trimitere la o listă de persoane, entități și organisme stabilită de Consiliul de Securitate sau de Comitetul pentru sancțiuni, în conformitate cu alineatul (12) din Rezoluția 1737 (2006), la care regulamentul face, așadar, în acest caz, trimitere în mod expres.

111. Pe de altă parte, articolul 7 alineatul (2) din regulamentul menționat consacră o putere care, deși urmărește să atingă același scop ca cel al Rezoluției 1737 (2006), este autonomă din punctul de vedere al identificării și al înscrierii pe liste. Numai obiectivul ONU urmărit constituie în acest caz un parametru – indirect – al legalității acțiunii Consiliului în temeiul articolului 7 alineatul (2) din regulamentul menționat. Prin urmare, faptul că recurenta nu a fost identificată de Consiliul de Securitate sau de Comitetul pentru sancțiuni ca o entitate ale cărei active trebuie înghețate, ci numai, potrivit punctului 10 din Rezoluția 1803 (2008), ca o entitate în privința căreia statele membre trebuie să manifeste vigilență este fără impact în măsura în care o putere autonomă a Consiliului în materie de înscriere a fost consacrată în mod clar la nivelul Comunității.

112. În această privință, amintim că decizia în litigiu vizează, chiar potrivit titlului acesteia, să pună în aplicare articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007. Adoptarea Rezoluției 1803 (2008) a avut cu siguranță un impact asupra regulamentului menționat, întrucât aceasta s‑a aflat la originea uneia dintre modificările sale( ), dar numai în măsura în care Consiliul de Securitate a procedat în acest sens la înscrierea unor persoane, entități și organisme noi. Prin urmare, adoptarea acestei rezoluții noi a avut impact numai ținând seama de articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 423/2007, în sensul că a permis actualizarea anexei regulamentului menționat care enumeră entitățile desemnate de Consiliul de Securitate. Prin urmare, este corect să se afirme că caracterul proporțional al înscrierii recurentei pe lista entităților desemnate de Consiliu nu poate fi apreciat prin prisma Rezoluției 1803 (2008).

113. În sfârșit, spre deosebire de ceea ce pretinde recurenta, raționamentul Tribunalului nu este afectat de nicio contradicție de motive. Punctul 52 din hotărârea atacată încearcă să clarifice natura relațiilor existente între regulament și Rezoluția 1737 (2006) și în mod întemeiat a considerat Tribunalul că puterea autonomă recunoscută Consiliului potrivit articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 423/2007 trebuie să se exercite ținând seama de obiectivele rezoluției menționate. În ceea ce privește punctul 65 din hotărârea atacată, acesta înlătură pertinența Rezoluției 1803 (2008) drept criteriu prin prisma căruia trebuie apreciat caracterul proporțional al acțiunii Consiliului. Prin urmare, se impune constatarea că, întrucât aceste două puncte se referă la două rezoluții distincte, Tribunalul nu s‑a contrazis.

114. Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, primul motiv dezvoltat cu titlu subsidiar trebuie respins ca nefondat.

E – Cu privire la al doilea motiv cu titlu subsidiar întemeiat pe o eroare de apreciere de drept a Tribunalului în ceea ce privește dreptul de proprietate al recurentei

1. Hotărârea atacată

115. La punctele 70 și 71 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat, în esență, că respectarea drepturilor fundamentale este una dintre condițiile legalității actelor Uniunii. Cu toate acestea, drepturile menționate nu sunt totuși absolute, iar exercitarea lor putea face obiectul unor restricții cu condiția ca acestea să fi fost justificate de un obiectiv de interes general urmărit de Uniune. Importanța acestui obiectiv putea să justifice consecințe negative considerabile pentru anumiți operatori economici, astfel cum Curtea a recunoscut deja. În speță, atingerea adusă dreptului de proprietate și libertății de a exercita o activitate economică a recurentei era vădită, întrucât Bank Melli nu mai putea dispune de fondurile pe care le deține pe teritoriul Uniunii sau de cele deținute de resortisanți ai Uniunii. Totuși, importanța obiectivului care justifică măsura referitoare la recurentă, și anume menținerea păcii și a securității internaționale, era de natură să justifice amploarea inconvenientelor cauzate fără ca acestea să se dovedească disproporționate în raport cu obiectivul menționat, cu atât mai mult cu cât restricția privea numai o parte din activele Bank Melli și existau excepții și derogări posibile de la înghețarea fondurile prevăzute la articolele 9 și 10 din Regulamentul nr. 423/2007.

2. Argumentele părților

116. Al doilea motiv cu titlu subsidiar este întemeiat pe o eroare de apreciere a Tribunalului în ceea ce privește dreptul de proprietate al recurentei. Potrivit acesteia, Tribunalul a respins în mod greșit la punctele 70 și 71 din hotărârea atacată, în cadrul examinării celui de al patrulea motiv al acțiunii, argumentul întemeiat pe o încălcare nejustificată a dreptului său de proprietate. Astfel, ar decurge din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, în special din Hotărârile Saadi împotriva Italiei( ) și A. împotriva Regatului Unit( ), că protecția drepturilor fundamentale nu poate fi pusă în balanță cu combaterea terorismului. Ar fi aceeași situație în cazul măsurilor referitoare la menținerea păcii și a securității internaționale. În consecință, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin nerespectarea drepturilor fundamentale ale recurentei. În plus, Tribunalul a adoptat o motivare eronată prin considerarea măsurilor restrictive justificate, fără a ține seama de importanța acordată protecției drepturilor omului în jurisprudența Curții începând cu Hotărârea Internationale Handelsgesellschaft( ), importanță devenită chiar mai semnificativă prin intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona și din perspectiva aderării Uniunii la CEDO.

117. Consiliul, Republica Franceză, Regatul Unit și Comisia au amintit în mod unanim jurisprude