Cauza T‑133/07

Mitsubishi Electric Corp.

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Împărțirea pieței – Dreptul la apărare – Dovada încălcării – Durata încălcării – Amenzi – Cuantum de plecare – An de referință – Egalitate de tratament”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Acces la dosar – Conținut – Necomunicarea unui document – Consecințe

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

2. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Comunicarea răspunsurilor la comunicarea privind obiecțiunile – Condiții – Limite

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

3. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Dovada încălcării – Mărturii scrise ale angajaților unei societăți implicate în încălcare – Valoare probantă – Apreciere

[art. 81 alin. (1) CE]

4. Concurență – Procedură administrativă – Comunicarea privind obiecțiunile – Caracter provizoriu – Conținut necesar – Limite

(art. 81 CE)

5. Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale – Prezumția de nevinovăție – Procedură în materie de concurență

[art. 6 alin. (2) UE; art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

6. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Mijloc de probă – Recurgere la o serie de indicii

[art. 81 alin. (1) CE]

7. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Dovada încălcării – Aprecierea valorii probante a diferitor elemente de probă – Criterii

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

8. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

9. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Atingere adusă concurenței – Criterii de apreciere – Obiect anticoncurențial – Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

10. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia – Întinderea sarcinii probei

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

11. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea și durata încălcării – Puterea de apreciere a Comisiei

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) și (3)]

12. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Respectarea principiilor egalității de tratament și proporționalității

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, pct. 1 A]

1. Corolar al principiului respectării dreptului la apărare, dreptul de acces la dosar presupune, în cadrul unei proceduri administrative privind aplicarea normelor de concurență, obligația Comisiei de a da întreprinderii în cauză posibilitatea de a examina toate documentele care figurează în dosarul de investigare și care pot fi relevante pentru apărarea sa. Acestea includ atât documentele incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale.

Necomunicarea unui document pe care Comisia s‑a întemeiat pentru a acuza o întreprindere constituie o încălcare a dreptului la apărare numai dacă întreprinderea în cauză demonstrează că rezultatul la care a ajuns Comisia în decizia adoptată ar fi fost diferit dacă documentul necomunicat ar fi trebuit înlăturat ca mijloc de probă incriminator.

În ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul dezincriminator respectiv în apărare, în sensul că, dacă s‑ar fi putut prevala de acesta în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau concluziilor Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența, în orice mod, aprecierile Comisiei în această din urmă decizie, cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care îi erau imputate, și, prin urmare, nivelul amenzii.

(a se vedea punctele 40, 45 și 46)

2. În cadrul unei proceduri inițiate pentru încălcarea normelor de concurență, doar la începutul etapei contradictorii administrative întreprinderea în cauză este informată, prin intermediul comunicării privind obiecțiunile, cu privire la toate elementele esențiale pe care Comisia se întemeiază în acest stadiu al procedurii și dispune de un drept de acces la dosar în vederea garantării exercitării efective a dreptului său la apărare. În consecință, răspunsul celorlalte întreprinderi care ar fi participat la înțelegere la comunicarea privind obiecțiunile nu este, în principiu, cuprins în ansamblul documentelor din dosarul de investigare pe care părțile îl pot consulta.

Totuși, în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau pe un document anexat la un astfel de răspuns pentru stabilirea existenței unei încălcări într‑o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, celelalte întreprinderi implicate în această procedură trebuie să fie în măsură să se pronunțe cu privire la un astfel de element de probă. În asemenea împrejurări, fragmentul în discuție dintr‑un răspuns la comunicarea privind obiecțiunile sau documentul anexat la acest răspuns constituie astfel un element incriminator pentru diferitele întreprinderi care ar fi participat la încălcare.

Prin analogie, dacă un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau un document anexat la un asemenea răspuns poate fi pertinent pentru apărarea unei întreprinderi prin faptul că îi permite să invoce elemente care nu concordă cu concluziile Comisiei din acel stadiu, acesta constituie un element dezincriminator. În acest caz, întreprinderea în cauză trebuie să fie în măsură să recurgă la o examinare a fragmentului ori a documentului în discuție și să se pronunțe în privința acestuia.

(a se vedea punctele 41-43)

3. Mărturiile scrise ale angajaților unei societăți, redactate sub controlul acesteia și prezentate de aceasta în scopul apărării sale în cadrul unei proceduri administrative desfășurate de Comisie privind încălcarea normelor de concurență, nu pot, în principiu, să fie calificate drept elemente diferite și independente de declarațiile aceleiași societăți. Astfel, de regulă, poziția unei societăți cu privire la realitatea faptelor care îi sunt imputate de Comisie este întemeiată, în primul rând, pe cunoștințele și pe opiniile angajaților și ale conducătorilor acesteia.

(a se vedea punctul 59)

4. În cadrul unei proceduri administrative în materia concurenței, comunicarea privind obiecțiunile trebuie să prevadă, în mod clar, toate elementele esențiale pe care se bazează Comisia în acest stadiu al procedurii. Această informare poate fi făcută însă succint, iar decizia nu trebuie să fie în mod necesar o copie a expunerii obiecțiunilor, întrucât această comunicare constituie un document pregătitor ale cărui aprecieri de fapt și de drept au un caracter pur provizoriu. Astfel, deși Comisia nu poate stabili în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile și nu poate reține decât fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere, aceasta trebuie însă să țină seama de elementele rezultate din procedura administrativă fie pentru a renunța la obiecțiunile care s‑ar fi dovedit neîntemeiate, fie pentru a‑și structura sau a‑și completa, atât în fapt, cât și în drept, argumentarea pentru susținerea obiecțiunilor pe care le reține.

(a se vedea punctul 66)

5. Existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE. Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special în cadrul unei acțiuni în anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi.

Într‑adevăr, în această ultimă situație, este necesar să se țină seama de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din Convenția europeană a drepturilor omului, care se numără printre drepturile fundamentale care constituie principii generale ale dreptului comunitar. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de severitate al sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu.

(a se vedea punctele 73 și 74)

6. În materia concurenței, este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a dovedi existența încălcării. Cu toate acestea, fiecare dintre probele prezentate de Comisie nu trebuie, în mod necesar, să corespundă acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe.

În plus, având în vedere caracterul notoriu al interdicției acordurilor anticoncurențiale, Comisiei nu i se poate solicita să furnizeze înscrisuri care să ateste explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și disparate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice ipoteză, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor pertinente. Existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi, așadar, dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, analizate împreună, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență.

Pe de altă parte, atunci când Comisia se întemeiază numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona cu privire la existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca acestea din urmă să demonstreze existența unor împrejurări care să pună într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care să permită astfel substituirea prin altă explicație plauzibilă a faptelor a celei reținute de Comisie pentru a concluziona în sensul existenței unei încălcări a normelor de concurență.

Această regulă nu este aplicabilă în toate cazurile în care încălcarea este dovedită doar prin probe care nu sunt înscrisuri. Astfel, în ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE, principiul care prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor.

În consecință, chiar dacă ar putea avea pertinență în cadrul aprecierii globale a seriei de indicii invocate de Comisie, lipsa unor probe scrise, considerată în mod individual, nu are drept efect să permită întreprinderii în cauză să pună în discuție afirmațiile Comisiei printr‑o prezentare alternativă a faptelor. Această situație se întâlnește numai atunci când probele prezentate de Comisie nu permit să se demonstreze existența încălcării fără echivoc și fără a fi necesară o interpretare.

(a se vedea punctele 75, 76 și 79-82)

7. În cadrul unei proceduri privind o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE, singurul criteriu pertinent pentru a aprecia valoarea probatorie a diferitor elemente de probă rezidă în credibilitatea acestora. Potrivit normelor generale în materie de probă, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind de originea acestuia, de împrejurările întocmirii acestuia, de persoana căruia îi este adresat și de conținutul acestuia.

Cu privire la declarațiile date de întreprinderi, acestora li se poate recunoaște de altfel o valoare probatorie foarte ridicată dacă, în primul rând, sunt fiabile, în al doilea rând, sunt date în numele unei întreprinderi, în al treilea rând, provin de la o persoană care are obligația profesională de a acționa în interesul acestei întreprinderi, în al patrulea rând, sunt date împotriva intereselor declarantului, în al cincilea rând, provin de la un martor direct al împrejurărilor pe care le relatează și, în al șaselea rând, au fost date în scris, în mod intenționat și după o reflecție matură.

În schimb, declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi în cauză nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă, fără a fi confirmată de alte elemente de probă, admițându‑se că gradul de coroborare impus poate fi mai mic, din cauza fiabilității declarațiilor în cauză.

(a se vedea punctele 84-87)

8. Deși, în general, s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților principali la o înțelegere ilicită, dată fiind posibilitatea ca acești participanți să aibă tendința să furnizeze mai multe elemente incriminatoare privind activitatea concurenților lor, nu este mai puțin adevărat că faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri în vederea obținerii unei imunități sau a unei reduceri a amenzii nu determină obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate în privința participării altor membri ai înțelegerii. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze pe deplin de Comunicarea privind cooperarea.

În ceea ce privește cazul specific al mărturiilor, desigur, este posibil ca angajații unei întreprinderi ce a solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi, care au obligația să acționeze în interesul acesteia, să își împărtășească voința de a prezenta maximul posibil de elemente incriminatoare, inclusiv pentru motivul că această cooperare din partea lor în cadrul procedurii poate avea o influență pozitivă asupra viitorului profesional al acestora. Totuși, într‑o asemenea situație, angajații în discuție ar fi deopotrivă conștienți de consecințele negative potențiale ale prezentării unor elemente inexacte, considerate mai sensibile ca urmare a cerinței coroborării cu alte elemente de probă.

(a se vedea punctele 88 și 107)

9. Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE și al articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod. Luarea în considerare a efectelor concrete ale unui acord este inutilă, din moment ce rezultă că are ca obiect restrângerea, împiedicarea sau denaturarea concurenței. În această privință, existența unui angajament reciproc presupune în mod obligatoriu existența unei voințe comune, chiar în lipsa unor elemente care să permită stabilirea cu precizie a momentului în care a fost exprimată această voință sau în care s‑a oficializat această exprimare.

(a se vedea punctele 230 și 231)

10. Atunci când există un litigiu asupra existenței încălcării normelor de concurență, cerința de securitate juridică de care trebuie să beneficieze operatorii economici implică pentru Comisie, care are sarcina de a dovedi încălcările pe care le constată, să prezinte elemente de probă adecvate pentru a demonstra, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor constitutive ale încălcării. În ceea ce privește în special pretinsa durată a unei încălcări, același principiu al securității juridice impune că, în lipsa unor elemente de probă susceptibile să stabilească direct durata unei încălcări, Comisia trebuie să invoce cel puțin elemente de probă care se raportează la fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare a continuat neîntrerupt între două date exacte.

În plus, faptul că nu a fost dovedită existența unei încălcări continue în privința unor anumite perioade determinate nu se opune împrejurării de a se considera că încălcarea s‑a produs într‑o perioadă globală mai lungă decât acestea, din moment ce o asemenea constatare se întemeiază pe indicii obiective și concordante. În cadrul unei încălcări extinse pe mai mulți ani, faptul că manifestările înțelegerii intervin în perioade diferite, care pot fi separate prin intervale de timp mai lungi sau mai puțin lungi, nu are incidență asupra existenței acestei înțelegeri, în măsura în care acțiunile diferite care fac parte din această înțelegere urmăresc o singură finalitate și se înscriu în cadrul unei încălcări cu caracter unic și continuu.

(a se vedea punctele 241 și 242)

11. În cadrul unei proceduri privind o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE, la stabilirea cuantumului amenzilor, Comisia dispune de o marjă de apreciere pentru a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență.

Cuantumul amenzii este stabilit de Comisie în funcție de gravitatea încălcării și, dacă este necesar, de durata acesteia. Gravitatea încălcării trebuie stabilită în funcție de criterii precum împrejurările specifice ale cauzei, contextul acesteia și obiectivul descurajator al amenzilor. Trebuie luate în considerare elemente obiective, precum conținutul și durata comportamentelor anticoncurențiale, numărul și intensitatea acestora, întinderea pieței afectate și deteriorarea ordinii publice economice. De asemenea, analiza trebuie să ia în considerare importanța relativă și cota de piață a întreprinderilor răspunzătoare, precum și o eventuală încălcare repetată.

(a se vedea punctele 264 și 265)

12. De fiecare dacă când Comisia decide să impună amenzi în temeiul dreptului concurenței, aceasta are obligația de a respecta principiile generale de drept, printre care se numără principiile egalității de tratament și proporționalității, astfel cum au fost interpretate de instanțele comunitare.

Principiul egalității de tratament sau al nediscriminării impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit, iar situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv.

Astfel, în măsura în care este necesar ca stabilirea legăturilor dintre amenzile ce urmează a fi aplicate să se întemeieze pe cifra de afaceri a întreprinderilor implicate în aceeași încălcare, trebuie să se delimiteze perioada care trebuie luată în considerare pentru ca cifrele obținute astfel să fie cât mai comparabile posibil.

La rândul său, principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor comunitare să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea în cauză, având în vedere că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare, iar inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate.

Prin urmare, în cazul în care Comisia ia în considerare ani diferiți pentru a stabili valoarea vânzărilor mondiale ale anumitor întreprinderi și calculează cuantumul de plecare ale amenzilor pe care le va aplica acestora în raport cu perioada participării lor la o încălcare în calitate de întreprinderi individuale pe baza cifrei de afaceri realizate în cursul unor ani diferiți, aceasta nu tratează întreprinderile respective în mod egal. Deși obiectivul invocat de Comisie, care permite compararea capacității acționarilor unei societăți comune de a cauza un prejudiciu concurenței în perioada anterioară constituirii acesteia, este legitim, el nu poate justifica însă un tratament inegal atunci când se constată că Comisia ar fi putut utiliza alte metode pentru a atinge obiectivul pe care îl urmărea, fără a trata în mod inegal întreprinderile în ceea ce privește alegerea anului de referință.

(a se vedea punctele 266-269, 271, 272, 275 și 276)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)

12 iulie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Împărțirea pieței – Dreptul la apărare – Dovada încălcării – Durata încălcării – Amenzi – Cuantum de plecare – An de referință – Egalitate de tratament”

În cauza T‑133/07,

Mitsubishi Electric Corp., cu sediul în Tokyo (Japonia), reprezentată de domnul R. Denton, solicitor, și de K. Haegeman, avocat,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnul F. Arbault și de doamna J. Samnadda, apoi de domnul X. Lewis, ulterior de domnii P. Van Nuffel și J. Bourke, iar în final de domnii Van Nuffel și N. Khan, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare a Deciziei C(2006) 6762 final a Comisiei din 24 ianuarie 2007 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz), în măsura în care o privește pe reclamantă și pe TM T & D, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare a articolului 2 litera (g) din această decizie, precum și a articolului 2 litera (h) din decizia menționată, în măsura în care o privește pe reclamantă, cu titlu mai subsidiar, o cerere de modificare a articolului 2 din aceeași decizie în vederea anulării sau, în caz contrar, a reducerii cuantumului amenzii aplicate reclamantei,

TRIBUNALUL (Camera a doua),

compus din doamnele I. Pelikánová (raportor), președinte, K. Jürimäe și domnul S. Soldevila Fragoso, judecători,

grefier: doamna C. Kantza, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 decembrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1. Reclamanta

1 Reclamanta, Mitsubishi Electric Corp., este o societate japoneză care își desfășoară activitatea în diferite sectoare, printre altele în sectorul instalațiilor de comutație cu izolație în gaz (denumite în continuare „GIS”). În intervalul octombrie 2002-aprilie 2005, activitatea acesteia în sectorul GIS era realizată de o societate comună, TM T & D Corp., dizolvată în anul 2005, în care reclamanta deținea 50 % din părțile sociale împreună cu Toshiba Corp.

2. Produsele

2 GIS sunt destinate să controleze fluxul energetic din rețelele electrice. Este vorba despre echipamente electrice grele, folosite drept componente majore pentru substațiile electrice. GIS sunt vândute în întreaga lume ca părți integrante ale unor substații electrice la cheie sau ca piese detașate înainte de a fi integrate în asemenea substații.

3. Procedura administrativă

3 La 3 martie 2004, ABB Ltd a semnalat Comisiei Comunităților Europene existența unor practici anticoncurențiale în sectorul GIS, în cadrul unei cereri orale de imunitate la amenzi, formulată în conformitate cu Comunicarea Comisiei din 19 februarie 2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

4 Cererea de imunitate la amenzi formulată de ABB a fost completată cu observații orale și cu mijloace de probă scrise. Aceasta a determinat, la 24 aprilie 2004, o decizie a Comisiei de acordare a unei imunități condiționate în favoarea ABB.

5 Pe baza declarațiilor date de ABB, Comisia a inițiat o investigație și a desfășurat, la 11 mai și la 12 mai 2004, inspecții în incintele mai multor societăți care își desfășurau activitatea în sectorul GIS.

6 La 20 aprilie 2006, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile, care a fost notificată către 20 de societăți, printre care și reclamanta. La 18 și la 19 iulie 2006, Comisia a efectuat audierea societăților cărora le adresase comunicarea privind obiecțiunile.

4. Decizia atacată

7 La 24 ianuarie 2007, Comisia a adoptat Decizia C(2006) 6762 final privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz) (denumită în continuare „decizia atacată”).

8 În considerentele (113)-(123) ale deciziei atacate, Comisia a arătat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere coordonaseră repartizarea proiectelor GIS la scară mondială, cu excepția anumitor piețe, potrivit regulilor convenite, în special în scopul menținerii unor cote care să reflecte într‑o largă măsură cotele lor de piață istorice estimate. Comisia a precizat că repartizarea proiectelor GIS fusese efectuată pe baza unei cote asociate „japoneze” și a unei cote asociate „europene”, care ulterior trebuiau alocate între producătorii japonezi și producătorii europeni. Un acord semnat la Viena la 15 aprilie 1988 (denumit în continuare „acordul GQ”) stabilea normele care permiteau atribuirea proiectelor GIS fie producătorilor japonezi, fie producătorilor europeni și includerea valorii lor în cota corespunzătoare. Pe de altă parte, în considerentele (124)-(132) ale deciziei atacate, Comisia a precizat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere încheiaseră o înțelegere nescrisă (denumită în continuare „înțelegerea comună”), în temeiul căreia proiectele GIS în Japonia, pe de o parte, și cele în țările membrilor europeni ai înțelegerii, pe de altă parte, desemnate, împreună, drept „țări de origine” ale proiectelor GIS, erau rezervate membrilor japonezi și, respectiv, membrilor europeni ai cartelului. Proiectele GIS în „țările de origine” nu făceau obiectul schimburilor de informații dintre cele două grupuri și nu erau incluse în cotele respective.

9 Acordul GQ conținea deopotrivă norme privind schimbul de informații necesare funcționării cartelului între cele două grupuri de producători, funcționare care era asigurată în special de secretarii celor două grupuri, manipularea cererilor de ofertă vizate și stabilirea prețurilor pentru proiectele GIS care nu puteau fi atribuite. Potrivit textului anexei 2, acordul GQ se aplica la scară mondială, cu excepția Statelor Unite, a Canadei, a Japoniei și a 17 țări din Europa Occidentală. În plus, în temeiul înțelegerii comune, proiectele GIS în țările europene diferite de „țările de origine” erau deopotrivă rezervate grupului european, iar producătorii japonezi se angajau să nu depună oferte pentru proiecte GIS în Europa.

10 În opinia Comisiei, împărțirea proiectelor GIS între producătorii europeni era reglementată de un acord semnat tot la Viena la 15 aprilie 1988, intitulat „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (denumit în continuare „acordul EQ”). Comisia a arătat că atribuirea proiectelor GIS în Europa se realiza potrivit acelorași norme și proceduri precum cele care reglementau atribuirea proiectelor GIS în alte țări. În special, proiectele GIS în Europa trebuiau deopotrivă să fie notificate, înregistrate, atribuite, aranjate sau să fi primit de asemenea un nivel de preț minim.

11 Pe baza constatărilor factuale și a aprecierilor juridice efectuate în cadrul deciziei atacate, Comisia a constatat că întreprinderile implicate încălcaseră articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare „Acordul privind SEE”) și le‑a aplicat amenzi al căror cuantum a fost calculat prin aplicarea metodologiei expuse în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile directoare privind calcularea amenzilor”), precum și în Comunicarea privind cooperarea.

12 La articolul 1 din decizia atacată, Comisia a constatat că reclamanta participase la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 11 mai 2004.

13 Pentru încălcarea menționată la articolul 1 din decizia atacată, prin articolul 2 din decizia atacată, s‑a aplicat reclamantei o amendă în cuantum de 118 575 000 de euro, din care cuantumul de 4 650 000 de euro, care corespunde încălcării săvârșite de TM T & D, urma să fie plătit în solidar cu Toshiba.

Procedura și concluziile părților

14 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 18 aprilie 2007, reclamanta a introdus prezenta acțiune. La 6 iunie 2007, reclamanta a solicitat adoptarea unor măsuri de organizare a proceduri referitoare la comunicarea de către Comisie a cifrelor de afaceri ale diferiților destinatari ai deciziei atacate.

15 Memoriul în apărare a fost depus la 21 august 2007.

16 Prin actul depus la grefa Tribunalului la 1 noiembrie 2007, reclamanta a solicitat judecarea cauzei în lipsă, în temeiul articolului 122 din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Aceasta a depus replica la 5 noiembrie 2007.

17 Prin Decizia Camerei a doua a Tribunalului din 29 ianuarie 2008, cererea de judecare în lipsă a fost respinsă.

18 Procedura scrisă s‑a încheiat la 18 martie 2008, prin depunerea duplicii.

19 Pe baza raportului judecătorului raportor, la 22 septembrie 2009, Tribunalul (Camera a doua) a decis deschiderea procedurii orale. În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, acesta a invitat Comisia să depună anumite înscrisuri și a solicitat părților să își exprime punctul de vedere referitor la pertinența acelorași înscrisuri, în ceea ce privește argumentele întemeiate pe încălcarea dreptului de acces la dosar. De asemenea, Tribunalul a adresat în scris întrebări părților, solicitându‑le să răspundă în ședință.

20 În răspunsul la solicitarea adresată de Tribunal, Comisia a comunicat înscrisurile vizate la 26 octombrie 2009. Reclamanta a depus observațiile cu privire la aceste înscrisuri la 19 noiembrie 2009. Comisia a depus un înscris suplimentar la 2 decembrie 2009 și a răspuns la observațiile reclamantei la 3 decembrie 2009.

21 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările scrise și orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 11 decembrie 2009.

22 Reclamanta solicită Tribunalului:

– cu titlu principal, anularea deciziei atacate în măsura în care se aplică atât acesteia, cât și TM T & D;

– cu titlu subsidiar, anularea articolului 2 literele (g) și (h) din decizia atacată, în măsura în care i se aplică;

– cu titlu mai subsidiar, modificarea articolului 2 din decizia atacată în măsura în care i se aplică în vederea anulării sau, în caz contrar, a reducerii cuantumului amenzii care îi este aplicată;

– în orice caz, obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

23 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca nefondată;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

24 Cu titlu introductiv, reclamanta contestă admisibilitatea memoriului în apărare, susținând că acesta este incoerent și nu răspunde la motivele invocate în cererea introductivă.

25 În această privință, trebuie să se observe că, în temeiul articolului 46 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul de procedură, memoriul în apărare trebuie să cuprindă argumentele de fapt și de drept invocate de pârât.

26 Or, memoriul în apărare depus în prezenta cauză îndeplinește această cerință, indiferent de chestiunea distinctă a pertinenței sau a temeiniciei argumentelor prezentate de Comisie. În aceste împrejurări, argumentul reclamantei întemeiat pe pretinsa inadmisibilitate a memoriului în apărare trebuie respins.

27 Cu privire la fond, reclamanta invocă cincisprezece motive. Primul motiv este întemeiat pe nedovedirea de către Comisie a încălcării articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE prin participarea la o înțelegere având ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței în Spațiul Economic European (denumit în continuare „SEE”). Al doilea motiv este întemeiat pe nedovedirea de către Comisie a existenței unui acord care încalcă articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE, în care reclamanta ar fi avut calitatea de parte. Al treilea motiv este întemeiat pe săvârșirea de către Comisie a unei erori prin înlăturarea elementelor care explicau absența reclamantei de pe piața europeană și imposibilitatea sa de a intra pe acea piață. Al patrulea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a normelor în materie de probe, prin faptul că a răsturnat sarcina probei și a încălcat astfel prezumția de nevinovăție. Al cincilea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a principiilor egalității de tratament și proporționalității, prin faptul că a calculat cuantumul de plecare al amenzii care i‑a fost aplicată pe baza cifrei de afaceri aferente anului 2001. Al șaselea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a obligației de motivare în ceea ce privește decizia de a calcula amenda pe baza cifrei de afaceri aferente anului 2001. Al șaptelea motiv este întemeiat pe săvârșirea de către Comisie a unei erori în definirea pieței mondiale a GIS și a cotei sale pe piața respectivă și pe încălcarea subsecventă a principiilor egalității de tratament și proporționalității. Al optulea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a obligației de motivare în ceea ce privește constatarea potrivit căreia reclamanta controla între 15 și 20 % din piața mondială. Al nouălea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a principiului bunei administrări în cadrul evaluării valorii pieței mondiale. Al zecelea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a principiilor egalității de tratament și proporționalității în cadrul calculării factorului de descurajare care îi era aplicabil. Al unsprezecelea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a principiului proporționalității, prin calcularea în același mod a cuantumului amenzii aplicate reclamantei și a cuantumului amenzii aplicate producătorilor europeni. Al doisprezecelea motiv este întemeiat pe neluarea în considerare de către Comisie a elementelor economice și tehnice pertinente în cadrul calculării amenzii. Al treisprezecelea motiv este întemeiat pe săvârșirea de către Comisie a unei erori în calcularea duratei înțelegerii. Al paisprezecelea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului la apărare al reclamantei și a dreptului acesteia la un proces echitabil, prin faptul că nu i‑a acordat acces la elementele incriminatoare și dezincriminatoare. Al cincisprezecelea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului la apărare al reclamantei, prin faptul că nu i‑a comunicat concluziile referitoare la teoria compensației inerente înțelegerii comune.

28 Comisia contestă temeinicia motivelor invocate de reclamantă.

29 Trebuie arătat de la bun început că reclamanta nu a precizat motivele care au fost invocate pentru a susține diferitele cereri pe care le‑a formulat. În această privință, trebuie să se rețină, mai întâi, că primul-al patrulea și al treisprezecelea‑al cincisprezecelea motiv au fost invocate de reclamantă în susținerea cererii sale principale. Astfel, în cazul admiterii unuia dintre aceste motive, s‑ar impune anularea atât a articolului 1, cât și a articolului 2 din decizia atacată, în măsura în care aceasta o privește pe reclamantă. În continuare, este necesar să se considere că al cincilea‑al doisprezecelea motiv privesc stabilirea amenzii aplicate reclamantei și în consecință, sunt invocate de reclamantă în susținerea cererii sale formulate cu titlu subsidiar prin care solicită anularea articolului 2 literele (g) și (h) din decizia atacată, în măsura în care se aplică reclamantei. În sfârșit, trebuie să se observe că reclamanta nu a invocat niciun motiv autonom în susținerea cererii acesteia cu titlu mai subsidiar.

1. Cu privire la cererea principală, prin care se solicită anularea deciziei atacate în măsura în care se aplică reclamantei și TM T & D

30 În măsura în care anularea deciziei atacate, ca urmare a unei încălcări a dreptului la apărare al reclamantei, ar face inutilă examinarea pe fond a deciziei menționate, într‑o primă etapă se impune analizarea celui de al paisprezecelea și a celui de al cincisprezecelea motiv. În al doilea rând, vor trebui analizate împreună primul, al treilea și al patrulea motiv, toate acestea fiind legate de dovedirea înțelegerii comune. În al treilea rând, va trebui analizat al doilea motiv, referitor la calificarea înțelegerii menționate drept încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE. În al patrulea rând, va trebui analizat al treisprezecelea motiv, referitor la durata pretinsei înțelegeri.

Cu privire la al paisprezecelea motiv, întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului la apărare al reclamantei și a dreptului acesteia la un proces echitabil, prin neacordarea accesului la elementele incriminatoare și dezincriminatoare

Argumentele părților

31 Reclamanta consideră că nu a avut acces la anumite elemente incriminatoare și dezincriminatoare cuprinse în dosarul Comisiei, fiind încălcat principiul respectării dreptului la apărare și dreptul la un proces echitabil.

32 Cu privire la elementele incriminatoare, reclamanta susține că decizia atacată evidențiază probe despre care nu a avut cunoștință și, prin urmare, asupra cărora nu s‑a putut pronunța. Pe de o parte, reclamanta susține că nu a putut consulta elementele furnizate de Fuji la 21 noiembrie 2006, din care rezultă că acordul GQ nu ar fi putut funcționa în lipsa înțelegerii comune.

33 Pe de altă parte, reclamanta susține că nu i‑au fost comunicate nici elementele furnizate în luna noiembrie 2006, din care rezultă că Alstom și Areva nu au contestat existența înțelegerii comune.

34 În ceea ce privește elementele dezincriminatoare, reclamanta susține, în primul rând, că la 8 septembrie 2006 a furnizat Comisiei mărturii dezincriminatoare din partea mai multor întreprinderi diferite, care nu au fost însă comunicate celorlalte părți.

35 În al doilea rând, nu ar fi fost comunicat răspunsul suplimentar dat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile, în care Hitachi a contestat interpretarea Comisiei privind declarațiile conținute în răspunsul inițial, referitoare la mecanismul de notificare și de contabilizare.

36 În al treilea rând, reclamanta critică faptul că nu a avut acces la elementele care pun în discuție existența înțelegerii comune și care subliniază existența unor obstacole la intrare pe piața proiectelor GIS în SEE, provenite de la Siemens, de la întreprinderea care aparține grupului din care face parte VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (denumită în continuare „VA TECH”), de la Hitachi și de la Toshiba, în special la declarațiile și la rapoartele economice și tehnice depuse de Hitachi și de Toshiba, la mărturiile angajaților Siemens și ai Hitachi și la răspunsul formulat de VA TECH la comunicarea privind obiecțiunile. Reclamanta afirmă că, întrucât în considerentul (130) al deciziei atacate Comisia a constatat că VA TECH nu a contestat în mod deschis existența înțelegerii comune, Comisia ar fi denaturat poziția exprimată de VA TECH.

37 În al patrulea rând, reclamanta susține că nu a avut acces la declarațiile domnului S., prezentate în numele Alstom și referitoare la încetarea înțelegerii în anul 1999.

38 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

Aprecierea Tribunalului

39 Respectarea dreptului la apărare impune ca în, cursul procedurii administrative, persoanei în cauză să i se fi oferit posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și pertinenței faptelor și circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a tratatului (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 66).

40 Corolar al principiului respectării dreptului la apărare, dreptul de acces la dosar presupune obligația Comisiei de a da întreprinderii în cauză posibilitatea de a recurge la o examinare a tuturor înscrisurilor din dosarul de investigare care pot fi pertinente pentru apărarea sa. Acestea includ atât înscrisurile incriminatoare, cât și pe cele dezincriminatoare, sub rezerva secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 39 de mai sus, punctul 68).

41 În această privință, trebuie amintit că doar la începutul etapei contradictorii administrative întreprinderea în cauză este informată, prin intermediul comunicării privind obiecțiunile, cu privire la toate elementele esențiale pe care Comisia se întemeiază în acest stadiu al procedurii, și că această întreprindere dispune de un drept de acces la dosar în vederea garantării exercitării efective a dreptului său la apărare. În consecință, răspunsul celorlalte întreprinderi care ar fi participat la înțelegere la comunicarea privind obiecțiunile nu este, în principiu, cuprins în ansamblul documentelor din dosarul de investigație pe care părțile îl pot consulta (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Hoechst/Comisia, T‑161/05, Rep., p. II‑3555, punctul 163).

42 Totuși, în cazul în care Comisia intenționează să se întemeieze pe un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau pe un document anexat la un astfel de răspuns pentru stabilirea existenței unei încălcări într‑o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, celelalte întreprinderi implicate în această procedură trebuie să fie în măsură să se pronunțe cu privire la un astfel de element de probă. În asemenea împrejurări, fragmentul în discuție dintr‑un răspuns la comunicarea privind obiecțiunile sau documentul anexat la un astfel de răspuns constituie astfel un element incriminator pentru diferitele întreprinderi care ar fi participat la încălcare (a se vedea Hotărârea Hoechst/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 164 și jurisprudența citată). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE.

43 Prin analogie, dacă un fragment dintr‑un răspuns la o comunicare privind obiecțiunile sau un document anexat la un asemenea răspuns poate fi pertinent pentru apărarea unei întreprinderi prin faptul că îi permite să invoce elemente care nu concordă cu concluziile Comisiei din acel stadiu, acesta constituie un element dezincriminator. În acest caz, întreprinderea în cauză trebuie să fie în măsură să recurgă la o examinare a fragmentului ori a documentului în discuție și să se pronunțe în privința acestuia.

44 Cu toate acestea, simplul fapt că alte întreprinderi au invocat aceleași argumente precum întreprinderea în cauză și că acestea, după caz, au utilizat mai multe resurse pentru apărarea lor nu este suficient pentru reținerea acestor argumente drept elemente dezincriminatoare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02, Rec., p. II‑3435, punctele 353 și 355).

45 În ceea ce privește consecințele unui acces la dosar care nu respectă aceste norme, necomunicarea unui document pe care Comisia s‑a întemeiat pentru a acuza o întreprindere constituie o încălcare a dreptului la apărare numai dacă întreprinderea în cauză demonstrează că rezultatul la care a ajuns Comisia în decizia adoptată ar fi fost diferit dacă documentul necomunicat ar fi trebuit înlăturat ca mijloc de probă incriminator (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 39 de mai sus, punctele 71 și 73).

46 În ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul dezincriminator respectiv în apărare, în sensul că, dacă s‑ar fi putut prevala de acesta în cursul procedurii administrative, ar fi putut invoca elemente care nu corespundeau concluziilor Comisiei în această etapă și ar fi putut, așadar, influența, în orice mod, aprecierile Comisiei cuprinse în decizie, cel puțin în ceea ce privește gravitatea și durata comportamentului care îi erau imputate, și, prin urmare, nivelul amenzii (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 39 de mai sus, punctele 74 și 75).

47 Posibilitatea ca un document nedivulgat să fi putut avea vreo influență asupra derulării procedurii și asupra conținutului deciziei Comisiei nu se poate stabili decât după o examinare provizorie a anumitor mijloace de probă care evidențiază că documentele nedivulgate au putut avea – în considerarea acestor mijloace de probă – o importanță care nu ar fi trebuit neglijată (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 39 de mai sus, punctul 76).

48 În speță, în ceea ce privește elementele incriminatoare, pe de o parte, Comisia admite că nu putea să se întemeieze pe observațiile depuse de Fuji, necomunicate reclamantei, pentru a susține obiecțiunile ce i‑au fost imputate în decizia atacată, însă contestă faptul că le‑a invocat efectiv în calitate de elemente incriminatoare. Cu toate acestea, trebuie arătat că, în considerentele (125) și (255) ale deciziei atacate, Comisia s‑a referit la observațiile suplimentare prezentate de Fuji, în special cele prezentate la 21 noiembrie 2006, pentru a confirma existența înțelegerii comune.

49 Pe de altă parte, Comisia susține că nu s‑a întemeiat pe poziția pretins neutră a Alstom și a Areva pentru a concluziona în sensul existenței înțelegerii comune, ci doar s‑a limitat la constatarea acesteia. Deși această interpretare este confirmată de textul considerentului (125) al deciziei atacate, în care poziției adoptate de Alstom, de Areva și de VA TECH nu i se recunoaște nicio forță confirmativă, spre deosebire de declarațiile date de Fuji care confirmă existența înțelegerii comune, aceasta este repusă în discuție în considerentul (255) al deciziei atacate, în care Comisia se referă la recunoașterea implicită a existenței unei înțelegeri comune din partea anumitor producători europeni.

50 În orice caz, poziția neutră a Alstom și a Areva nu poate fi interpretată drept o dovadă a existenței înțelegerii comune. Astfel, având în vedere sarcina probei care revine Comisiei în cadrul unei proceduri de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, necontestarea unui fapt de către o întreprindere nu dovedește împrejurarea în discuție. În consecință, independent de chestiunea respectării dreptului la apărare, Comisia nu putea invoca poziția exprimată de Alstom și de Areva în calitate de element incriminator.

51 În aceste împrejurări, luarea în considerare a argumentelor reclamantei privind elementele incriminatoare depinde de rezultatul examinării primului motiv, referitor la dovada existenței înțelegerii comune. Astfel, în ipoteza în care se constată că existența înțelegerii respective a fost demonstrată corespunzător cerințelor legale și după excluderea observațiilor prezentate de Fuji și a poziției pretins neutre exprimate de Alstom și de Areva, în calitate de elemente incriminatoare, se va impune respingerea prezentului aspect. În schimb, dacă se constată că elementele respective constituie o susținere necesară a constatărilor din decizia atacată cu privire la existența înțelegerii comune, se va impune admiterea argumentului reclamantei și, prin urmare, anularea deciziei atacate în măsura în care o privește.

52 În ceea ce privește elementele dezincriminatoare, trebuie înlăturat de la bun început argumentul reclamantei întemeiat pe faptul că anumite elemente pe care le‑a prezentat nu au fost comunicate celorlalți destinatari ai comunicării privind obiecțiunile. Astfel, chiar dacă se presupune că aceste elemente nu au fost comunicate celorlalți destinatari, aceasta ar putea afecta mai degrabă apărarea destinatarilor respectivi, iar nu apărarea reclamantei.

53 În definitiv, Tribunalul a solicitat Comisiei depunerea înscrisurilor care au fost identificate de reclamantă cu o precizie minimală.

54 Or, în primul rând, trebuie să se observe că, în mod contrar celor susținute de reclamantă, răspunsul suplimentar formulat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile nu repune în discuție conținutul factual al declarațiilor acesteia din urmă referitoare la mecanismul de notificare și de contabilizare. În răspunsul suplimentar menționat, Hitachi s‑a limitat să conteste interpretarea Comisiei referitoare la aceste declarații, în special în ceea privește pertinența acestora în calitate de dovadă a înțelegerii comune și a existenței unei încălcări unice, care cuprinde atât înțelegerea comună, cât și acordul GQ. Or, aceeași argumentație fusese prezentată deja de Hitachi în extrasul primului său răspuns la comunicarea privind obiecțiunile, pe care Comisia l‑a comunicat reclamantei. În consecință, răspunsul suplimentar dat de Hitachi la comunicarea privind obiecțiunile nu poate fi considerat un element dezincriminator a cărui comunicare ar fi fost susceptibilă să influențeze derularea procedurii și conținutul deciziei atacate.

55 În al doilea rând, astfel cum susține reclamanta, VA TECH a contestat explicit, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, existența înțelegerii comune. Totuși, deși această împrejurare trebuie luată în considerare în cadrul examinării primului motiv referitor la dovada existenței înțelegerii comune, ea nu evidențiază, în sine, o încălcare a dreptului la apărare al reclamantei, dat fiind că reclamanta nu precizează în ce măsură interpretarea incorectă a poziției exprimate de VA TECH a făcut mai dificilă apărarea acesteia.

56 În sfârșit, în declarațiile date, atât VA TECH, cât și Hitachi, Toshiba și Siemens au contestat existența înțelegerii comune și au descris existența unor bariere la intrare pe piața europeană. Pe de altă parte, Hitachi și Toshiba au depus rapoarte ale unor experți care trebuiau să susțină poziția acestora cu privire la aspectul respectiv.

57 Or, în cursul procedurii administrative, reclamanta însăși a contestat existența înțelegerii comune și a discuțiilor referitoare la aceasta, a invocat existența unor bariere la intrare „ridicate” pe piața europeană și a depus rapoarte ale unor experți privind același aspect, analoge rapoartelor depuse de Hitachi și Toshiba. În aceste împrejurări, declarațiile și rapoartele provenite de la ceilalți destinatari ai comunicării privind obiecțiunile nu pot fi considerate elemente dezincriminatoare.

58 În ceea ce privește mărturiile angajaților Hitachi și ai Siemens, aceștia au declarat că acordul GQ nu se aplica proiectelor GIS în Europa, au contestat existența înțelegerii comune și a discuțiilor referitoare la aceasta și au menționat existența unor bariere la intrare „ridicate” pe piața SEE. Pe de altă parte, martorii Hitachi au menționat detaliile unei propuneri formulate de Alstom în luna iulie 2002, referitoare la o înțelegere între producătorii europeni și japonezi, și detaliile respingerii acestei propuneri de Hitachi.

59 În această privință, trebuie să se observe, pe de o parte, că mărturiile scrise ale angajaților unei societăți, redactate sub controlul acesteia și prezentate de aceasta în scopul apărării sale în cadrul procedurii administrative desfășurate de Comisie, nu pot, în principiu, să fie calificate drept elemente diferite și independente de declarațiile aceleiași societăți. Astfel, de regulă, poziția unei societăți cu privire la realitatea faptelor care îi sunt imputate de Comisie este întemeiată în primul rând pe cunoștințele și pe opiniile angajaților și ale conducătorilor acesteia.

60 Pe de altă parte, după cum s‑a observat la punctul 57 de mai sus, în cursul procedurii administrative, reclamanta însăși a contestat existența înțelegerii comune și a discuțiilor referitoare la aceasta și a invocat existența unor bariere la intrare „ridicate” pe piața europeană. Reclamanta a invocat deopotrivă faptul că acordul GQ nu avea în vedere teritoriul SEE. În consecință, împrejurarea că alte întreprinderi au invocat aceste argumente nu poate fi considerată un element dezincriminator.

61 De asemenea, detaliile propunerii formulate de Alstom în luna iulie 2002 au fost evidențiate în comunicarea privind obiecțiunile. Prin urmare, acest element nu constituie un element dezincriminator.

62 În al treilea rând, după ce a obținut acces la declarațiile domnului S., reclamanta nu a identificat în cadrul acestora niciun element care ar fi putut fi util propriei apărări. Prin urmare, afirmația generală potrivit căreia declarațiile respective constituie un element dezincriminator trebuie respinsă ca fiind nesusținută.

63 Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie înlăturate argumentele reclamantei referitoare la accesul la elementele dezincriminatoare. Cu toate acestea, după cum rezultă din cuprinsul punctului 51 de mai sus, soluționarea prezentului motiv depinde de rezultatul examinării primului motiv.

Cu privire la al cincisprezecelea motiv, întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului la apărare al reclamantei întrucât nu i‑a comunicat concluziile sale referitoare la teoria compensației inerente înțelegerii comune

Argumentele părților

64 Reclamanta susține că, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia nu a menționat că această compensație acordată producătorilor japonezi de producătorii europeni în cadrul înțelegerii comune, ca urmare a mecanismului de notificare și de contabilizare, constituia o dovadă a existenței înțelegerii respective. În opinia reclamantei, această teorie este menționată pentru prima dată în decizia atacată. Astfel, Comisia ar fi încălcat obligația de a da părților interesate posibilitatea de a‑și expune opinia cu privire la elementele pe care s‑a întemeiat.

65 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

Aprecierea Tribunalului

66 Potrivit jurisprudenței, comunicarea privind obiecțiunile trebuie să prevadă, în mod clar, toate elementele esențiale pe care se bazează Comisia în acest stadiu al procedurii. Această informare poate fi făcută însă succint, iar decizia nu trebuie să fie în mod necesar o copie a expunerii obiecțiunilor, întrucât această comunicare constituie un document pregătitor ale cărui aprecieri de fapt și de drept au un caracter pur provizoriu (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 39 de mai sus, punctul 67). Astfel, deși Comisia nu poate stabili în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile și nu poate reține decât fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere, aceasta trebuie însă să țină seama de elementele rezultate din procedura administrativă fie pentru a renunța la obiecțiunile care s‑ar fi dovedit neîntemeiate, fie pentru a‑și structura sau a‑și completa, atât în fapt, cât și în drept, argumentarea pentru susținerea obiecțiunilor pe care le reține (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma/Comisia, 41/69, Rec., p. 661, punctele 92-94).

67 În speță, trebuie să se admită că, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia nu a menționat explicit că mecanismul de notificare și de contabilizare constituia o compensație oferită de producătorii europeni producătorilor japonezi, percepuți drept concurenți potențial credibili, în schimbul respectării înțelegerii comune.

68 Cu toate acestea, pe de o parte, comunicarea privind obiecțiunile descrie elementele de fapt care stau la baza acestei teorii. Astfel, înțelegerea comună și mecanismul de contabilizare sunt prezentate sumar la punctele 100, 106 și 110 ale comunicării privind obiecțiunile și sunt descrise în detaliu în continuarea acesteia. De asemenea, din cuprinsul punctului 120 din comunicarea privind obiecțiunile reiese că, în opinia Comisiei, producătorii japonezi erau concurenți potențial credibili în privința proiectelor GIS în SEE.

69 Pe de altă parte, la punctul 59 din răspunsul pe care l‑a formulat la comunicarea privind obiecțiunile, reclamanta a constatat că mecanismul de notificare și de contabilizare era invocat de Comisie în calitate de dovadă a existenței înțelegerii comune. Prin urmare, trebuie să se considere că reclamanta înțelesese, pe baza comunicării respective, importanța pe care Comisia o atribuia mecanismului de notificare și de contabilizare în contextul dovedirii pretinsei încălcări. De asemenea, la punctele 59-64 din răspunsul pe care l‑a formulat la comunicarea privind obiecțiunile, reclamanta și‑a exprimat în mod detaliat punctul de vedere în ceea ce privea mecanismul respectiv și pertinența acestuia în raport cu pretinsa înțelegere comună.

70 În consecință, se impune constatarea potrivit căreia conținutul comunicării privind obiecțiunile i‑a permis reclamantei să își exprime poziția cu privire la elementele de fapt care întemeiau obiecțiunea invocată de Comisie în această comunicare și în decizia atacată.

71 Prin urmare, al cincisprezecelea motiv trebuie respins.

Cu privire la primul, la al treilea și la al patrulea motiv, întemeiate pe nedovedirea de către Comisie a participării reclamantei la pretinsa înțelegere, pe săvârșirea de către Comisie a unei erori prin înlăturarea elementelor care explicau absența reclamantei pe piața europeană și imposibilitatea de a intra pe aceasta și pe încălcarea de către Comisie a normelor privind probele, prin răsturnarea sarcinii probei, încălcând astfel prezumția de nevinovăție

72 Potrivit jurisprudenței, Comisiei îi revine obligația de a dovedi încălcările pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctul 59 și jurisprudența citată).

73 În acest context, existența unei îndoieli a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări. Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special în cazul unei acțiuni în anulare a unei decizii de aplicare a unei amenzi (Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 72 de mai sus, punctul 60).

74 Într‑adevăr, în această ultimă situație, este necesar să se țină seama de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, care se numără printre drepturile fundamentale care constituie principii generale ale dreptului comunitar. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de gravitate al sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (a se vedea în acest sens Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 72 de mai sus, punctul 61 și jurisprudența citată).

75 Astfel, este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a dovedi săvârșirea încălcării. Cu toate acestea, este important de subliniat că fiecare dintre probele prezentate de Comisie nu trebuie, în mod necesar, să corespundă acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe (a se vedea Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 72 de mai sus, punctele 62 și 63 și jurisprudența citată).

76 În plus, având în vedere caracterul notoriu al interdicției acordurilor anticoncurențiale, Comisiei nu i se poate solicita să furnizeze înscrisuri care să ateste explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și disparate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice ipoteză, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor pertinente. Existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi, așadar, dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, analizate împreună, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență (a se vedea Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 72 de mai sus, punctele 64 și 65 și jurisprudența citată).

77 În această privință, reclamanta susține că nu este necesară aplicarea normelor mai flexibile în materie de probe, legate de dificultățile cu care s‑ar fi confruntat Comisia în încercarea de a dovedi o încălcare. În opinia reclamantei, în primul rând, amenzile impuse în cauzele privind înțelegeri au crescut constant în ultimii ani, aspect care influențează intensitatea controlului deciziilor Comisiei. În al doilea rând, dată fiind existența Comunicării privind cooperarea și cooperarea părților realizată în temeiul acesteia, nu ar mai fi necesară recunoașterea marjei Comisiei cu privire la aprecierea probelor. În al treilea rând, în prezenta cauză, Comisia ar încerca să invoce un document care atestă existența unei înțelegeri în afara Uniunii Europene, și anume acordul GQ, pentru a constata o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE.

78 Totuși, aceste argumente ale reclamantei nu pot fi primite. Astfel, în primul rând, majorarea cuantumurilor amenzilor este, desigur, susceptibilă să aibă consecințe mai grave pentru părțile cărora li s‑au impus aceste amenzi. Cu toate acestea, din moment ce inițiativa Comisiei în acest sens este în general cunoscută, efectul său constă în împrejurarea că, atunci când răspunderea pentru încălcare se stabilește în sarcina unor întreprinderi, acestea asigură generarea unui număr cât mai scăzut posibil de probe utilizabile, făcând astfel mai dificilă sarcina Comisiei. În al doilea rând, pentru a putea fi invocate în mod legal de Comisie drept dovezi ale unei încălcări, elementele primite de la întreprinderile în cauză în cadrul unui program de clemență trebuie să îndeplinească în orice situație criteriile jurisprudențiale aplicabile. Astfel, existența însăși a unor cereri de clemență nu simplifică în mod obligatoriu rolul Comisiei. În al treilea rând, faptul că acordul GQ nu privea teritoriul Uniunii Europene are pertinență în cadrul aprecierii valorii probatorii a acestui element. În schimb, acesta nu este de natură să influențeze aprecierea altor elemente invocate de Comisie.

79 De altfel, atunci când Comisia se întemeiază numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona cu privire la existența unei încălcări, este suficient ca acestea din urmă să demonstreze existența unor împrejurări care să pună într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care să permită astfel substituirea prin altă explicație plauzibilă a faptelor a celei reținute de Comisie pentru a concluziona în sensul existenței unei încălcări a normelor comunitare de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 186 și jurisprudența citată).

80 În mod contrar celor susținute de reclamantă, această regulă nu este aplicabilă în toate cazurile în care încălcarea este dovedită doar prin probe care nu sunt înscrisuri.

81 Astfel, în ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE, principiul care prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Dalmine/Comisia, T‑50/00, Rec., p. II‑2395, punctul 72). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 din Acordul privind SEE.

82 În consecință, chiar dacă ar putea avea pertinență în cadrul aprecierii globale a seriei de indicii invocate de Comisie, lipsa unor probe scrise, considerată în mod individual, nu are drept efect să permită întreprinderii în cauză să pună în discuție afirmațiile Comisiei printr‑o prezentare alternativă a faptelor. Această situație se întâlnește numai atunci când probele prezentate de Comisie nu permit să se demonstreze existența încălcării fără echivoc și fără a fi necesară o interpretare (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Coats Holdings și Coats/Comisia, T‑36/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 74).

83 În plus, nicio dispoziție și niciun principiu general de drept comunitar nu interzic Comisiei să invoce, împotriva unei întreprinderi, declarațiile date de alte întreprinderi cărora li se impută că au participat la înțelegere. În cazul inexistenței unei asemenea situații, sarcina probei comportamentelor contrare articolului 81 CE, care revine Comisiei, ar fi nesustenabilă și incompatibilă cu misiunea acesteia de supraveghere a aplicării adecvate a acestor dispoziții (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 79 de mai sus, punctul 192). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 din Acordul privind SEE.

84 Cu toate acestea, declarația unei întreprinderi căreia i se impută că a participat la o înțelegere a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi în cauză nu poate fi considerată că reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă, fără a fi confirmată de alte elemente de probă, admițându‑se că gradul de coroborare impus poate fi mai mic, din cauza fiabilității declarațiilor în cauză (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 79 de mai sus, punctele 219 și 220)

85 În ceea ce privește valoarea probatorie a diferitor elemente de probă, singurul criteriu pertinent pentru a aprecia probele prezentate rezidă în credibilitatea acestora (Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 81 de mai sus, punctul 72).

86 Potrivit normelor generale în materie de probă, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind de originea acestuia, de împrejurările întocmirii acestuia, de persoana căruia îi este adresat și de conținutul acestuia (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctele 1053 și 1838).

87 Cu privire la declarații, acestora li se poate recunoaște de altfel o valoare probatorie foarte ridicată dacă, în primul rând, sunt fiabile, în al doilea rând, sunt date în numele unei întreprinderi, în al treilea rând, provin de la o persoană care are obligația profesională de a acționa în interesul acestei întreprinderi, în al patrulea rând, sunt date împotriva intereselor declarantului, în al cincilea rând, provin de la un martor direct al împrejurărilor pe care le relatează și, în al șaselea rând, au fost date în scris, în mod intenționat și după o reflecție matură (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 79 de mai sus, punctele 205-210).

88 În plus, deși în general s‑ar putea manifesta o anumită neîncredere în privința depozițiilor voluntare ale participanților principali la o înțelegere ilicită, dată fiind posibilitatea invocată de reclamantă ca acești participanți să aibă tendința să furnizeze mai multe elemente incriminatoare privind activitatea concurenților lor, nu este mai puțin adevărat că faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei imunități sau a unei reduceri a amenzii nu determină obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate în privința participării altor membri ai înțelegerii. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea ca acesta să beneficieze pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 70).

89 Tot în această privință, trebuie arătat că efectele posibile ale comunicării unor informații deformate sunt cu atât mai grave, cu cât declarația contestată a întreprinderii trebuie confirmată, după cum rezultă din cuprinsul punctului 84 de mai sus. Astfel, această împrejurare crește riscul identificării unor declarații inexacte atât de Comisie, cât și de alte întreprinderi implicate.

90 În ceea ce privește aplicarea acestor norme în speță, cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit constatărilor din decizia atacată, înțelegerea comună era o înțelegere nescrisă care includea, în primul rând, angajamentul întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața proiectelor GIS în SEE, în al doilea rând, înțelegerea întreprinderilor europene de a nu intra pe piața japoneză a proiectelor GIS și, în al treilea rând, înțelegerea întreprinderilor europene de a notifica întreprinderilor japoneze proiectele GIS în țări europene, altele decât țările de origine, și de a înscrie aceleași proiecte în cota asociată „europeană” prevăzută de acordul GQ. În opinia Comisiei, obiectivul mecanismului de notificare și de contabilizare era de a oferi o compensație întreprinderilor japoneze, percepute de întreprinderile europene drept concurenți potențiali pe piața SEE.

91 Printre diferitele elemente ale înțelegerii comune enumerate la punctul 90 de mai sus, pretinsul angajament al întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața SEE este cel care constituie temeiul obiecțiunii adresate de Comisie reclamantei. Prin urmare, existența acestui angajament trebuie demonstrată corespunzător cerințelor legale. Cu toate acestea, celelalte elemente ale înțelegerii comune, în cazul în care ar fi dovedite, pot fi pertinente în calitate de dovezi indirecte din care s‑ar putea deduce existența angajamentului corelativ al întreprinderilor japoneze.

92 Reclamanta contestă, în cadrul primului motiv, existența înțelegerii comune și participarea la aceasta. Reclamanta critică valoarea probatorie a diferitor elemente invocate de Comisie în decizia atacată și evidențiază alte elemente care, în opinia sa, sugerează inexistența înțelegerii comune. Din acestea, reclamanta deduce că, prin adoptarea deciziei atacate, Comisia și‑ar fi depășit competența. În cadrul celui de al treilea motiv, reclamanta adaugă că, în aceste împrejurări, Comisia avea obligația să accepte explicația alternativă a absenței producătorilor japonezi de pe piața proiectelor GIS în SEE, legată de existența unor bariere juridice, tehnice și comerciale la intrarea pe această piață. În cadrul celui de al patrulea motiv, reclamanta susține că, prin faptul că nu a demonstrat existența înțelegerii comune corespunzător cerințelor legale, Comisia a răsturnat sarcina probei și a încălcat principiul prezumției de nevinovăție.

93 Comisia susține că existența înțelegerii comune și în special angajamentul întreprinderilor japoneze de a nu intra pe piața SEE sunt demonstrate corespunzător cerințelor legale printr‑o serie de dovezi care conțin înscrisuri, declarații date de întreprinderi, mărturii, precum și elemente referitoare la funcționarea efectivă a înțelegerii. În consecință, Comisia consideră, pe de o parte, că explicația alternativă propusă de reclamantă este lipsită de pertinență, iar pe de altă parte, că aceasta a suportat sarcina probei care îi revine și că, prin urmare, a respectat principiul prezumției de nevinovăție.

94 Prin urmare, trebuie să se aprecieze fiabilitatea și conținutul diferitor elemente de probă avute în vedere pentru a verifica dacă, analizate în mod global, în privința existenței înțelegerii comune, probele invocate de Comisie întemeiază o convingere fermă care nu este susceptibilă să fie pusă în discuție de probele invocate de reclamantă.

95 Critica reclamantei întemeiată pe depășirea de către Comisie a propriei competențe, precum și al treilea și al patrulea motiv se întemeiază pe premisa potrivit căreia Comisia nu a dovedit existența înțelegerii comune și participarea reclamantei la aceasta. În consecință, în cazul în care argumentele reclamantei privind dovada existenței încălcării și participarea reclamantei la încălcare trebuie înlăturate, această împrejurare va determina în mod obligatoriu competența Comisiei pentru a sancționa încălcarea constatată, în continuare, lipsa de pertinență a explicației alternative a reclamantei, în temeiul celor arătate la punctele 79-82 de mai sus, și, în sfârșit, faptul că, potrivit obligației care îi revine, Comisia a suportat sarcina probei și a respectat, așadar, principiul prezumției de nevinovăție. În schimb, în cazul în care se concluzionează că, în decizia atacată, nu s‑a demonstrat participarea reclamantei la pretinsa încălcare, această constatare, luată în considerare în mod individual, va justifica anularea deciziei atacate în măsura în care o privește pe reclamantă.

Cu privire la elementele prezentate de ABB

– Argumentele părților

96 Reclamanta susține că mărturia domnului M. prezentată în numele ABB nu este fiabilă și nu permite să se concluzioneze în sensul existenței înțelegerii comune.

97 În primul rând, în calitate de beneficiar al imunității condiționate, ABB ar fi fost incitată să furnizeze elemente incriminatoare. În plus, domnul M. ar fi conștient de faptul că ABB avea interesul de a nu contesta teza înțelegerii comune. În schimb, acesta nu ar fi ignorat faptul că nu risca sancțiuni civile ca urmare a declarațiilor sale și ar fi avut certitudinea că mărturia sa nu ar face obiectul unui interogatoriu în contradictoriu. De asemenea, ar fi fost evident că declarațiile domnului M. nu ar fi produs efecte prejudiciabile pentru ABB, din moment ce răspunderea acestei întreprinderi ar fi fost demonstrată prin alte elemente.

98 Voința ABB de a prezenta elemente incriminatoare s‑ar fi manifestat cu ocazia întâlnirii cu domnul M. prin intervențiile reprezentantului ABB, care a intervenit pentru a corecta și a preciza declarațiile domnului Mayr și chiar ar fi răspuns în nume propriu la întrebările Comisiei la un moment dat.

99 În al doilea rând, mărturia domnului M. ar fi fost prezentată la mai mult de 18 luni de la cererea de imunitate la amenzi formulată de ABB.

100 În al treilea rând, mărturia domnului M. ar fi mai degrabă o simplă mărturie a unui fost angajat al ABB decât o declarație dată în contul acesteia. În opinia reclamantei, la momentul întâlnirii respective, acest martor se pensionase și nu mai avea obligația să acționeze în interesul ABB.

101 În al patrulea rând, mărturia orală a domnului M. nu ar fi rezultatul unei reflecții aprofundate. De asemenea, în măsura în care domnul M. ar fi dat mai multe declarații în cursul procedurii administrative, elementele furnizate ar trebui considerate o serie de declarații dezmințite în mod constant, iar nu o mărturie unică revizuită după reflecție. Pe de altă parte, faptul că reclamantei nu i‑au fost comunicate declarațiile anterioare ale martorului respectiv ar presupune că acestea nu ar cuprinde dovezi ale înțelegerii comune, ceea ce ar reduce fiabilitatea declarațiilor ulterioare ale acestui martor.

102 În al cincilea rând, chiar dacă domnul M. fusese martor direct al anumitor aspecte ale pretinsei încălcări, acesta nu ar fi participat la nicio discuție privind înțelegerea comună și în special nu ar fi asistat la încheierea acesteia, ceea ce ar presupune că nu a fost un martor direct cu privire la acest aspect.

103 În al șaselea rând, mărturia domnului M. ar fi vagă în ceea ce privește formarea, conținutul și punerea în aplicare a înțelegerii comune și nu ar menționa nicio reuniune sau discuție. În opinia reclamantei, declarațiile domnului M. referitoare la înțelegerea respectivă reprezintă mai degrabă un sentiment personal decât o expunere completă și coerentă a situației de fapt referitoare la un acord.

104 În al șaptelea rând, mărturia domnului M. nu ar fi confirmată prin dovezi contemporane, fiind contrazisă atât de acordul GQ și de acordul EQ, cât și de alte mărturii. Pe de altă parte, declarațiile acestui martor nu ar coincide cu celelalte declarații date de ABB și s‑ar afla în contradicție cu dovezile furnizate de alți participanți la înțelegere.

105 În mod specific, reclamanta susține că cererea de imunitate la amenzi formulată de ABB la 11 martie 2004 nu ar conține nicio descriere a înțelegerii comune, astfel cum este realizată în decizia atacată, din moment ce declarațiile date de ABB nu sugerează că aceasta s‑a angajat să nu intre pe piața europeană. De asemenea, domnul V.-A., un alt angajat al ABB, ar fi declarat că fusese informat de domnul M. că Europa și America de Nord erau excluse din domeniul de aplicare al înțelegerii.

106 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

– Aprecierea Tribunalului

107 În primul rând, din cuprinsul punctelor 88 și 89 de mai sus rezultă că nu este necesar să se examineze automat cu circumspecție elementele furnizate de o întreprindere care a solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi. În ceea ce privește cazul specific al mărturiilor, desigur, este posibil ca angajații unei asemenea întreprinderi, care au obligația să acționeze în interesul acesteia, să își împărtășească voința de a prezenta maximul posibil de elemente incriminatoare, inclusiv pentru motivul că această cooperare din partea lor în cadrul procedurii poate avea o influență pozitivă asupra viitorului lor profesional. Totuși, într‑o asemenea situație, angajații în discuție ar fi deopotrivă conștienți de consecințele negative potențiale ale prezentării unor elemente inexacte, considerate mai sensibile ca urmare a cerinței coroborării.

108 Pe de altă parte, nu se poate considera că elementele furnizate de ABB nu erau susceptibile să producă efecte prejudiciabile în privința acesteia. Astfel, în măsura în care elementele respective au fost prezentate înainte de comunicarea privind obiecțiunile, nici ABB, nici actualii angajați, nici fostul angajat al acesteia nu puteau avea certitudine cu privire la întinderea și la conținutul exact al obiecțiunilor imputate ABB.

109 În ceea ce îl privește pe domnul M., reclamanta arată în mod întemeiat că un fost angajat nu mai are în principiu obligația de a acționa în interesul fostului său angajator în ceea ce privește cooperarea voluntară la o procedură administrativă. O asemenea împrejurare presupune însă deopotrivă că, în asemenea context, acesta nu are în principiu un interes de a prezenta elemente inexacte, indiferent de aspectul dacă se expunea la sancțiuni civile și dacă știa că declarațiile sale nu făceau obiectul unui interogatoriu în contradictoriu.

110 Este de asemenea adevărat că, într‑un anumit moment al întâlnirii cu domnul M., consilierul extern al ABB a intervenit pentru a‑i sugera că intrarea pe piața europeană putea fi rentabilă pentru producătorii japonezi, aspect în privința căruia domnul M. nu a părut convins. În consecință, trebuie să se considere că domnul M. exprima îndoieli cu privire la interesul comercial al unui asemenea demers și să se țină seama de această împrejurare în cadrul aprecierii conținutul mărturiei sale. Cu toate acestea, reclamanta nu explică în ce măsură această intervenție a consilierului extern al ABB afectează credibilitatea mărturiei domnului M. cu privire la alte aspecte.

111 În al doilea rând, faptul că între depunerea de către ABB a cererii de imunitate la amenzi și întâlnirea cu domnul M. a curs un anumit termen nu pune în discuție valoarea probatorie a mărturiei acestuia. Astfel, Comisia are temei pentru a obține dovezi suplimentare în cursul investigației, pentru a dispune de toate elementele pertinente în vederea aprecierii existenței unei încălcări, în special în lumina observațiilor formulate de întreprinderile în cauză. În schimb, termenul curs între prezentarea mărturiei și faptele pe care aceasta le relatează poate fi pertinent pentru aprecierea credibilității acesteia, întrucât, de regulă, martorii pot oferi o mărturie mai detaliată și mai fiabilă în privința evenimentelor recente. Or, în speță, termenul de trei ani și trei luni care a curs de la implicarea domnului M. în cartel și mărturia acestuia nu este suficient de lung pentru a‑i influența credibilitatea.

112 În al treilea rând, nu rezultă că domnul M. s‑a exprimat în calitate de reprezentant oficial ai ABB. Astfel, mai întâi, acest rol pare să fi fost asumat în esență de consilierii externi ai ABB. În continuare, după cum s‑a observat la punctul 109 de mai sus, în momentul prezentării mărturiei, domnul M. nu mai avea a priori obligația să acționeze în interesul fostului său angajator, neexistând un indiciu suplimentar care ar permite să se înțeleagă că acesta s‑ar fi pregătit sistematic pentru întâlnire, consultând alți angajați ai ABB și înscrisurile deținute de acestea. În sfârșit, întrebările adresate de Comisie în cursul întâlnirilor nu priveau poziția oficială a ABB cu privire la subiectele abordate, ci mai degrabă cunoștințele personale ale domnului M.

113 În al patrulea rând, reclamanta susține în mod întemeiat că mărturia domnului M. nu pare a fi rezultatul unei reflecții aprofundate și că aceasta nu a fost revizuită după o reflecție și după verificări suplimentare. Astfel, mărturia a fost prezentată oral și nu există nicio urmă a unor întrebări scrise adresate anterior de Comisie domnului M., nici a verificării și a revizuirii ulterioare, din partea acestuia, a declarațiilor referitoare la înțelegerea comună și la barierele la intrare pe piața SEE.

114 În schimb, împrejurarea că domnul M. a dat mai multe declarații succesive care nu au fost prezentate în totalitate Comisiei nu pune în discuție credibilitatea mărturiei sale. Astfel, este normal, pe de o parte, ca un martor să se exprime succesiv cu privire la diferite aspecte și detalii ale unui subiect și, pe de altă parte, ca unele declarații ale sale să nu fie pertinente în raport cu obiectul investigației Comisiei sau să privească fapte care sunt dovedite, într‑un mod mai convingător, prin alte probe.

115 În al cincilea rând, afirmația reclamantei potrivit căreia domnul M. nu ar fi fost martor direct trebuie înlăturată. Astfel, domnul M. a fost unul dintre reprezentanții ABB în cadrul înțelegerii în perioada 1988-2002, respectiv pe aproape întreaga durată a funcționării sale, în timp ce ABB era unul dintre principalii actori. Așadar, domnul M. a fost un martor direct și privilegiat al împrejurărilor pe care le‑a prezentat.

116 În această privință, trebuie să se admită că domnul M a confirmat în mărturia sa că nu a fost prezent la încheierea înțelegerii comune. De asemenea, fiind interogat cu privire la problema dacă tema înțelegerii comune a fost ridicată cu ocazia reuniunilor la care a asistat, domnul M. a răspuns că nu era necesar să fie amintită, deoarece înțelegerea comună funcționa intrinsec. Aceste împrejurări nu pun însă în discuție valoarea probatorie a mărturiei domnului M. Astfel, pe de o parte, un martor poate furniza în totalitate dovada unui fenomen de durată chiar dacă nu a asistat la momentul de început al acestuia. Pe de altă parte, deși domnul M. a declarat că problema înțelegerii comune nu fusese discutată explicit în cadrul reuniunilor la care a participat, din mărturia acestuia rezultă că, în opinia sa, lucrurile funcționau în acest mod deoarece conținutul înțelegerii respective era înțeles, acceptat și pus în aplicare de participanții la înțelegere fără a fi necesară o discuție explicită.

117 În al șaselea rând, ceea ce privește conținutul mărturiei domnului M., acesta a declarat că între producătorii japonezi și europeni exista o înțelegere anterioară acordului GQ, referitoare la protecția reciprocă a piețelor naționale, că această înțelegere era o condiție necesară pentru încheierea unor acorduri referitoare la alte regiuni și că respectarea normelor acestei înțelegeri presupunea ca producătorii japonezi să nu intre pe piața națională a producătorilor europeni, deși aceștia aveau o asemenea capacitate pe plan tehnic. De asemenea, în acest context, domnul M. a explicat mecanismul de notificare și de contabilizare, precum și faptul că proiectele GIS în țările de origine nu făceau obiectul unor discuții între cele două grupuri de producători și nu erau deduse din cotele prevăzute de acordul GQ.

118 Astfel, declarațiile domnului M. confirmă existența înțelegerii comune invocate de Comisie și nu ar putea fi calificate ca fiind un element vag, care traduce sentimente personale, din moment ce oferă precizări în ceea ce privește durata, conținutul și participanții la înțelegerea menționată. Lipsa unor precizări privind aplicarea acestei înțelegeri nu este surprinzătoare, întrucât angajamentul esențial al părților consta în faptul de a nu fi active pe anumite piețe. În sfârșit, domnul M. a descris acea parte a înțelegerii comune care necesita măsuri de aplicare, și anume mecanismul de notificare și de contabilizare.

119 În al șaptelea rând, problema dacă mărturia domnului M. este confirmată în conformitate cu jurisprudența menționată la punctul 84 de mai sus și dacă această mărturie este pusă în discuție prin elemente provenite de la alte întreprinderi ori prin acordul GQ și acordul EQ va fi analizată la punctele 129-195 de mai jos.

120 În ceea ce privește pretinsele incoerențe dintre mărturia domnului M. și celelalte elemente furnizate de ABB, aceasta a amintit explicit, în observațiile sale din 11 martie 2004, existența unei înțelegeri comune în temeiul căreia cele două societăți japoneze nu depuseseră oferte pentru proiectele europene, iar societățile europene nu depuseseră oferte pentru proiectele japoneze.

121 În acest context, este normal ca ABB să se fi referit la două societăți japoneze, și anume Japan AE Power Systems Corp. și TM T & D, din moment ce, în momentul declarațiilor, activitățile în sectorul GIS ale Fuji, ale Hitachi, ale reclamantei și ale Toshiba erau regrupate tocmai în cadrul acestor societăți comune. Nu este mai puțin adevărat că această declarație putea fi interpretată de Comisie în sensul că evidenția că înseși întreprinderile menționate participau la înțelegerea comună. Astfel, în cererea sa inițială de imunitate la amenzi din 3 martie 2004, ABB precizase deja că, după propria cunoștință, cartelul exista de mai mult de zece ani, astfel încât s‑ar presupune că instituirea acestuia era considerabil anterioară constituirii Japan AE Power Systems și a TM T & D.

122 În ceea ce privește mărturiile angajaților ABB, domnul Wi. a declarat că absența întreprinderilor japoneze pe piața europeană era rezultatul unui sistem de protecție a pieței japoneze și a pieței europene, motivat de faptul că fiecare dintre cele două grupuri de producători nu dorea ca celălalt grup să intervină pe piața sa de origine. De asemenea, domnul P. s‑a referit la un acord comun cu întreprinderile japoneze în temeiul căruia acestea din urmă nu participau pe piața europeană, iar întreprinderile europene nu participau pe piața japoneză. Astfel, mărturiile domnilor Wi. și P. confirmă existența înțelegerii comune.

123 Aceeași constatare se aplică și mărturiei domnului V.‑A. Interogat cu privire la existența unei anumite înțelegeri între producătorii europeni și japonezi, acesta a amintit existența unui acord între producătorii japonezi și europeni, în temeiul căruia întreprinderile europene nu „atacau” întreprinderile japoneze pe piața japoneză și viceversa. Mai mult, domnul V.‑A. a declarat că a participat la o discuție explicită între întreprinderile europene și reprezentantul unei întreprinderi japoneze în legătură cu respectarea acestui acord, care a avut loc ca urmare a tentativelor întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană.

124 În ceea ce privește pretinsa excludere a anumitor teritorii din domeniul de aplicare al înțelegerii mondiale, domnul V.‑A. a declarat, pe de o parte, că America de Nord era exclusă dintr‑un motiv special, și anume riscul unor sancțiuni pe care le‑ar genera descoperirea cartelului. Pe de altă parte, acesta a explicat că excluderea țărilor din Europa Occidentală avea semnificația că proiectele GIS vizate nu erau discutate de producătorii europeni în cadrul reuniunilor la care era prezent, respectiv reuniuni ale înțelegerii mondiale reglementate anterior de acordul GQ și de acordul EQ, ci cu o altă ocazie. Or, aceste declarații sunt pe deplin compatibile cu mărturia domnului M.

125 Cu toate acestea, trebuie să se admită că, după cum s‑a observat la punctul 110 de mai sus, domnul M. nu avea convingerea unui interes comercial al întreprinderilor japoneze de a intra pe piața europeană a proiectelor GIS. Cu toate acestea, poziția domnului M., împărtășită de domnul P., nu afectează nici opinia celor patru martori, nici opinia a înseși ABB, conform cărora întreprinderile japoneze se angajaseră să nu intre pe piața SEE, deși aveau o asemenea capacitate pe plan tehnic.

126 În concluzie, trebuie să se observe că elementele prezentate de ABB constituie elemente de natură să dovedească existența înțelegerii comune. De asemenea, acestea sunt coerente în ceea ce privește existența și conținutul esențial al înțelegerii comune.

127 Pe de altă parte, declarațiile date de ABB au fost prezentate în numele unei întreprinderi, iar din conținutul lor reiese că sunt întemeiate pe cercetări interne și pe discuții cu angajații acestei întreprinderi. Prin urmare, acestor declarații trebuie să li se recunoască un anumit grad de valoare probatorie.

128 La rândul lor, declarațiile date de cei patru martori vizați sunt credibile, din moment ce acestea provin de la martori direcți ai împrejurărilor pe care le relatează și nu rezultă din împrejurări ale cauzei în privința cărora martorii respectivi ar fi fost motivați să prezinte informații deformate. Astfel, acestor declarații trebuie să li se recunoască o forță probantă ridicată.

Cu privire la coroborarea elementelor prezentate de ABB

– Argumentele părților

129 Reclamanta contestă efectuarea, în speță, a unei coroborări adecvate a elementelor prezentate de ABB.

130 În primul rând, declarațiile date de Fuji în răspunsul pe care l‑a formulat la comunicarea privind obiecțiunile nu ar fi contrare în mod direct intereselor sale și, prin urmare, nu ar putea fi utilizate pentru a confirma existența înțelegerii comune. Pe de altă parte, Fuji ar fi menționat că absența acesteia de pe piața europeană a produselor GIS era determinată de obstacolele economice și tehnice. De asemenea, întrucât Fuji nu a participat la toate reuniunile din cadrul acordului GQ, aceasta ar putea avea o percepție diferită de percepția celorlalte părți, care consideră că înțelegerea comună era inexistentă.

131 În al doilea rând, respingerea de către Hitachi a propunerii formulate de Alstom în luna iulie 2002 de a încheia o înțelegere referitoare la proiectele GIS în Europa și care să cuprindă Europa Centrală și de Est nu ar constitui o dovadă a existenței înțelegerii comune. În opinia reclamantei, Comisia nu a luat în considerare menționarea de către Hitachi a unor obstacole comerciale care limitau prezența producătorilor japonezi pe piața europeană. În plus, dacă se presupune că înțelegerea comună a fost esențială pentru funcționarea acordului GQ, refuzul de împărțire a pieței europene ar fi trebuit să determine prăbușirea întregului acord. Or, prăbușirea acordului nu a avut loc.

132 În al treilea rând, împrejurarea că Areva și Alstom nu au contestat înțelegerea comună nu ar avea relevanță în speță.

133 Comisia contestă temeinicia argumentelor reclamantei.

– Aprecierea Tribunalului

134 În primul rând, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Fuji a declarat că era la curent cu înțelegerea comună în temeiul căreia producătorii japonezi nu încercau să intre pe piața europeană, precizând că motivul principal al absenței Fuji pe piața SEE era acela că nu era vorba despre un furnizor semnificativ credibil de GIS în Europa.

135 În măsura în care Fuji a admis, cel puțin indirect, că absența sa de pe piața europeană era generată în parte de înțelegerea comună, aceasta a recunoscut un fapt care poate fi reținut împotriva sa de Comisie. În consecință, spre deosebire de susținerile reclamantei, declarația dată de Fuji este contrară intereselor sale, din moment ce aceasta recunoaște implicit că a participat la o încălcare.

136 Desigur, declarația dată de Fuji este relativ vagă, din moment ce această întreprindere se limitează să amintească angajamentul producătorilor japonezi de a nu intra pe piața europeană. Cu toate acestea, procedând astfel, Fuji a confirmat elementul esențial care rezultă din elementele prezentate de ABB și imputat de Comisie producătorilor japonezi. Astfel, declarația respectivă nu este lipsită de pertinență în speță.

137 De asemenea, trebuie arătat că Fuji avea un rol secundar în cadrul cartelului, astfel cum susține în esență reclamanta. În mod specific, după cum rezultă din considerentul (150) al deciziei atacate, Fuji era singura întreprindere japoneză care nu era membru al comitetului grupului de producători japonezi, responsabil îndeosebi cu acțiunea concertată dintre cele două grupuri de producători în cadrul acordului GQ. Or, trebuie să se considere că, în principiu, o întreprindere care are un rol secundar în cadrul unei înțelegeri este la curent cu privire la conținutul esențial al acordurilor incluse în înțelegerea respectivă, chiar dacă această întreprindere nu are cunoștință despre detaliile funcționării înțelegerii și nici despre toate schimburile de informații intervenite în cadrul acesteia.

138 În plus, este adevărat că, în declarația dată, Fuji s‑a referit la existența unor obstacole tehnice și comerciale la intrarea pe piața SEE. Cu toate acestea, obstacolele respective nu au fost amintite în sensul de motiv unic al absenței Fuji de pe piața menționată, ci doar în calitate de motiv principal. În sfârșit, atunci când Fuji a amintit diferitele obstacole vizate, aceasta s‑a referit la cota sa redusă pe piața mondială, care îi crea un dezavantaj în raport cu concurenții săi mai importanți, atât europeni, cât și japonezi. Prin urmare, nu rezultă că argumentația sa cu privire la acest aspect poate înlocui argumentația formulată de alți producători japonezi.

139 Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că declarația dată de Fuji în răspunsul acesteia la comunicarea privind obiecțiunile tinde să confirme elementele prezentate de ABB, valoarea sa probatorie fiind însă limitată.

140 Din considerentul (127) al deciziei atacate rezultă că, în cadrul reuniunii din 10 iulie 2002, în care s‑a discutat evoluția metodelor de funcționare a înțelegerii după ce Siemens și Hitachi și‑au reluat participarea la această înțelegere, Alstom a prezentat o propunere potrivit căreia producătorii europeni trebuiau să rămână în Europa, iar producătorii japonezi trebuiau să rămână în Japonia și să nu încerce să intre pe piața europeană. În plus, în acest considerent s‑a precizat că, în cadrul reuniunii ulterioare din 15 iulie 2002, reprezentantul Hitachi a arătat că aceasta respingea propunerea, că producătorii europeni reacționaseră declarând că Europa, inclusiv Europa Centrală și de Est, era o piață care le aparținea și că intenționau să mențină prețurile practicate în Europa Occidentală, anunțând deopotrivă rediscutarea chestiunii chiar dacă nu era necesar.

141 La prima vedere, acest rezumat al reuniunilor din 10 și din 15 iulie 2002, întemeiat pe informațiile furnizate de Hitachi, sugerează că Alstom a propus efectiv încheierea unei noi înțelegeri care a fost respinsă de Hitachi și nu a fost discutată ulterior, ceea ce ar presupune că, cel puțin începând cu luna iulie 2002, nu a existat nicio înțelegere referitoare la comportamentul producătorilor japonezi pe piața SEE.

142 Cu toate acestea, rezumatul reuniunii din 15 iulie 2002 arată, pe de o parte, că Hitachi nu a respins ideea însăși a unei împărțiri a piețelor, ci doar propunerea concretă formulată de Alstom. Pe de altă parte, în acest rezumat s‑a menționat că Hitachi arătase că revendicările producătorilor europeni includeau Europa Centrală și de Est, ceea ce sugerează că opoziția sa era legată de acest aspect specific, iar nu de situația din Europa Occidentală.

143 De asemenea, trebuie să se observe că formularea de către Alstom a propunerii respective pune în discuție argumentația reclamantei și a Hitachi în ceea ce privește situația concurențială pe piața SEE. Astfel, dacă se presupune că, după cum susțin reclamanta și Hitachi, producătorii japonezi nu au fost percepuți ca fiind concurenți credibili pe piața SEE din cauza existenței unor bariere insurmontabile la intrare, o înțelegere privind aceeași piață ar fi fost efectiv inutilă. În această ipoteză, producătorii europeni, conștienți de această împrejurare ca urmare a poziției lor privilegiate în Europa, nu ar fi avut nicio motivație să propună o asemenea înțelegere. Or, din rezumatul prezentat de Hitachi rezultă că propunerea formulată de Alstom privea atât piața SEE, cât și piața din Europa Centrală și de Est.

144 În aceste împrejurări, trebuie reținută interpretarea potrivit căreia, în cadrul reuniunii din 10 iulie 2002, Alstom a propus extinderea înțelegerii comune, astfel cum a fost evidențiată de Comisie, la țările din Europa Centrală și de Est.

145 Pe de o parte, această interpretare are drept rezultat faptul că propunerea venită din partea Alstom constituie o dovadă a existenței înțelegerii comune la momentul în care a fost formulată. Pe de altă parte, respingerea propunerii respective de către Hitachi nu este echivalentă respingerii înțelegerii comune ca atare, ci reprezintă doar un refuz al extinderii acesteia. În consecință, afirmația reclamantei potrivit căreia acordul GQ ar fi trebuit „să se prăbușească” ca urmare a reuniunii din 15 iulie 2002 se întemeiază pe o premisă eronată.

146 Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se considere că propunerea formulată de Alstom cu ocazia reuniunii din 10 iulie 2002 confirmă elementele furnizate de ABB.

147 În al treilea rând, după cum s‑a constatat la punctul 50 de mai sus, poziția pretins neutră a Alstom și a Areva nu poate fi interpretată în sensul unei dovezi a existenței înțelegerii comune. Prin urmare, această împrejurare nu este susceptibilă să confirme elementele furnizate de ABB.

Cu privire la mecanismul de notificare și de contabilizare

– Argumentele părților

148 Reclamanta arată că existența mecanismului de notificare și de contabilizare este improbabilă și nu a fost dovedită.

149 În primul rând, producătorii japonezi nu ar fi fost percepuți ca fiind o amenințare din punct de vedere concurențial pe piața europeană, astfel încât nu ar fi fost nec