ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
373

În plus, trebuie arătat că, deși anularea deciziei atacate prin prezenta hotărâre poate împiedica buna executare a regulamentului atacat [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 4 septembrie 2018, Comisia/Consiliul (Acordul cu Kazahstan), C‑244/17, EU:C:2018:662, punctul 51], aceasta nu are ca efect, prin ea însăși, anularea regulamentului menționat. În plus, regulamentul respectiv, a cărui adoptare este anterioară acestei decizii, are ca temei juridic nu decizia ca atare, ci protocolul de punere în aplicare și în special dispozițiile articolului 3 din acesta din urmă privind posibilitățile de pescuit alocate navelor care arborează pavilionul statelor membre, pe care urmărește să le pună în aplicare (a se vedea punctele 71 și 72 de mai sus). În consecință, concluziile reclamantului prin care se solicită anularea regulamentului menționat își mențin obiectul și este necesară pronunțarea cu privire la acestea.
50

Pe de o parte, în ceea ce privește calitatea de persoană interesată, Comisia susține în special că considerațiile Hotărârii din 24 mai 2011, Comisia/Kronoply și Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341), nu pot fi transpuse în speță. Astfel, potrivit Comisiei, spre deosebire de reclamanții din această cauză, reclamanții din speță nu se află într‑un raport de concurență cu beneficiarele ajutoarelor în litigiu. Pe de altă parte, în ceea ce privește afectarea directă a reclamanților, Comisia susține că pescarii reclamanți sunt afectați în esență de opțiunile normative ale autorităților franceze de a dedica anumite zone producției de energie electrică și chiar de a le interzice accesul la aceste zone. În schimb, acordarea ajutoarelor în litigiu și decizia atacată nu ar avea decât un efect indirect asupra situației lor materiale. În plus, Comisia susține că instalarea parcurilor eoliene offshore în cauză are un efect asupra situației materiale a pescarilor reclamanți mai redus decât susțin aceștia. În sfârșit, în ceea ce privește prima reclamantă, Comisia susține că aceasta nu are o activitate de pescuit.
15

La 2 decembrie 2013 și la 6 mai 2014, Robert Bosch GmbH a formulat două cereri în vederea aprobării a două tipuri de alternatoare de înaltă eficiență ca ecoinovații. Prima cerere, care este în discuție în speță, se referea la alternatoarele de înaltă eficiență cu diode de înaltă eficiență (denumite în continuare „alternatoare HED”). Pentru respectiva cerere, Robert Bosch a depus o cerere de aprobare ca ecoinovație pentru mai multe modele de alternatoare HED având denumirile PL 3Q-130 HED, PL 3Q-150 HED, EL 6-140 HED, EL 7-150 HED, EL 7-150 Plus HED, EL 7-175 Plus HED, EL 8-180 HED, EL 8Q-180 HED și EL 8Q-190 HED. La formularea cererii, Robert Bosch a urmat abordarea simplificată prevăzută de orientările tehnice. Aceasta a furnizat, printre altele, un protocol al măsurătorilor de testare pentru fiecare model de alternatoare. În aceste protocoale de măsurători, a furnizat informații cu privire la metodologia de testare a alternatoarelor. Se indica pentru anumite tipuri de alternatoare că au fost „prelucrate” (EL 7-175 Plus HED și EL 8Q-190 HED), că a fost redusă cu 25 % cantitatea de grăsime (PL 3Q-130 HED și PL 3Q-150 HED), că au fost optimizate (EL 7-150 HED) ori că au fost adăugate plăcuțe (EL 8Q-190 HED). Prelucrarea, care poate consta în reducerea cantității de grăsime a rulmenților din alternatoare, în înlocuirea inelului de etanșare a rulmenților cu bile cu o placă de protecție sau în adăugarea unor plăcuțe cu funcția de a elimina cât mai rapid posibil grăsimea în exces, are ca obiectiv reducerea fazei de rodare. Termenul generic pentru diferitele metode de prelucrare, inclusiv rodarea, este precondiționarea.
33

Primul motiv vizează măsurile care se referă la autostrăzile administrate de Autostrade per l’Italia. În această privință, reclamantele arată că aprecierea Comisiei, potrivit căreia măsurile care privesc autostrăzile administrate de Autostrade per l’Italia îndeplinesc criteriile Comunicării privind compensațiile pentru obligația de serviciu public și sunt, așadar, compatibile cu piața internă, se bazează pe trei premise care ar fi eronate. Prima premisă constă în calificarea lucrărilor de construcție a „Gronda di Genova” ca fiind lucrări deja prevăzute care fac obiectul unui proiect acordat în concesiune către Autostrade per l’Italia încă din anul 2002, deși în realitate ar fi vorba despre un proiect complet nou în raport cu contractele de concesiune în vigoare, care ar impune o nouă procedură de atribuire. A doua premisă este că Autostrade per l’Italia este concesionarul în cadrul unei concesiuni unice, în timp ce, în realitate, această societate ar beneficia de un pachet de concesiuni distincte. A treia premisă este cea potrivit căreia costurile de realizare a lucrărilor care au justificat prelungirea în litigiu au fost calculate în mod valabil de Autostrade per l’Italia și de autoritățile italiene, în timp ce situația s‑ar prezenta diferit. În plus și independent de analiza referitoare la premisele în discuție, reclamantele susțin că analiza Comisiei privind compatibilitatea măsurilor în litigiu cu capitolele 2.2-2.10 din Comunicarea privind compensațiile pentru obligația de serviciu public (a se vedea punctul 15 de mai sus) este afectată de erori.
65

Este suficient să se amintească în această privință că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, persoanelor interesate nu li se poate interzice să își asigure, în faza precontencioasă, consilierea din partea unui avocat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 noiembrie 1991, Parlamentul/Virgili‑Schettini, C‑348/90 P, EU:C:1991:413, punctul 5 și jurisprudența citată). Acest principiu se explică prin faptul că, în timp ce o instituție, care are resurse mai extinse decât un funcționar sau un agent, poate beneficia de un serviciu juridic și poate fi asistată sau consiliată de agenții săi, funcționarul sau agentul, care nu are neapărat cunoștințe juridice, are dreptul de a apela la serviciile unui consilier juridic extern. Pe de altă parte, trebuie să se constate, în orice caz, că, astfel cum a precizat Eurofound în răspunsurile sale la măsurile de organizare a procedurii, nu era obligată să fie asistată de un cabinet de avocatură extern, întrucât beneficia de un acord la nivel de serviciu cu Direcția Resurse Umane a Comisiei Europene pentru soluționarea reclamațiilor administrative.
31

Prin scrisoarea din 20 iunie 2018, adresată consilierilor reclamantului (denumită în continuare „a doua decizie atacată”), directoarea a respins cererea de acces în litigiu, menționată la punctul 29 de mai sus, în termenii următori: „Ați arătat că [c]ererea [clientului dumneavoastră] se întemeiază pe faptul că [acesta] se consideră lezat de [prima] decizie [atacată,] care i‑a fost comunicată prin scrisoarea din 18 mai 2018. După ce am evaluat în mod corespunzător argumentele prezentate, nu vedem cum ar putea fi afectat interesul clientului dumneavoastră, întrucât nu am respins [prima] cerere de asistență ca nefondată. În plus, clientul dumneavoastră a avut posibilitatea să își prezinte punctul de vedere în cursul anchetei. Nici [a doua] cerere de asistență […] depusă de clientul dumneavoastră la 10 aprilie 2018 nu poate justifica o asemenea cerere, întrucât nu s‑a ajuns încă la nicio concluzie cu privire la această cerere. În consecință, ne menținem concluzia potrivit căreia accesul la raport și la celelalte documente nu este necesar în temeiul articolului 41 din Carta [drepturilor fundamentale]. Considerăm că această concluzie este conformă cu jurisprudența [Uniunii], potrivit căreia, pentru a interpreta domeniul de aplicare al dreptului la apărare, situația unei proceduri de anchetă inițiate ca urmare a unei cereri de asistență pentru hărțuire din partea unui membru al personalului nu poate, în niciun caz, să fie asimilată procedurii de anchetă inițiate împotriva acestui membru. În cazuri similare, dreptul de acces la dosar, întemeiat pe Carta drepturilor fundamentale, a fost refuzat autorilor plângerilor chiar în condițiile în care s‑a concluzionat că nu putea fi demonstrată existența unei hărțuiri.”
187

Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, orice particular are dreptul să se prevaleze de principiul protecției încrederii legitime în cazul în care se află într‑o situație din care reiese că administrația Uniunii, prin furnizarea unor asigurări precise, l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate. În plus, asigurările date trebuie să fie conforme cu normele aplicabile (Hotărârea din 24 martie 2011, ISD Polska și alții/Comisia, C‑369/09 P, EU:C:2011:175, punctul 123; a se vedea de asemenea Hotărârea din 17 decembrie 2010, EWRIA și alții/Comisia, T‑369/08, EU:T:2010:549, punctul 139 și jurisprudența citată).
1

La 25 septembrie 2018, reclamantele, Public.Resource.Org, Inc. și Right to Know CLG, organizații fără scop lucrativ a căror misiune prioritară este de a face dreptul liber accesibil tuturor cetățenilor, au introdus la Direcția Generală Piață Internă, Industrie, Antreprenoriat și IMM‑uri a Comisiei Europene, în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO 2001, L 145, p. 43, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 76) și al Regulamentului (CE) nr. 1367/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 6 septembrie 2006 privind aplicarea, pentru instituțiile și organismele comunitare, a dispozițiilor Convenției de la Aarhus privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în domeniul mediului (JO 2006, L 264, p. 13, Ediție specială, 15/vol. 17, p. 126), o cerere de acces la documente deținute de Comisie (denumită în continuare „cererea de acces”).
64

În al patrulea rând, această interpretare corespunde celei a hotărârilor pronunțate de Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio) și de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) (a se vedea punctele 27 și 29 de mai sus), despre care reclamantele pretind, fără temei, că ar fi declarat în esență că decizia Băncii Italiei de a dispune rezoluția Banca delle Marche nu fusese „autonomă”, ci „impusă” de Comisie. Într‑adevăr, fragmentele din hotărârile menționate invocate de reclamante se limitează la a aminti în esență anumite fapte care sunt expuse la punctul 52 și următoarele de mai sus, fără a efectua însă o asemenea calificare juridică. Astfel, Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio) a amintit, desigur, afirmațiile Băncii Italiei care ar fi „indicat în mod expres în dispozitivul de rezoluție că intervenția [FITD] nu [a putut] avea loc, întrucât Comisia […] se arătase nefavorabilă în acest sens, întrucât nu era compatibilă cu normele în materie de ajutoare de stat, și că intervenția [FITD] ar fi trebuit să îi fie supusă în prealabil […] în mod oficial în vederea examinării astfel încât aceasta să verifice compatibilitatea cu normele menționate”. Or, contrar celor susținute de reclamante în ședință ca răspuns la o întrebare a Tribunalului, evocarea afirmațiilor menționate nu indică faptul că Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio) considera că Banca Italiei nu mai dispunea de marjă de manevră exclusiv din cauza atitudinii Comisiei. Astfel, în cadrul aprecierii sale proprii și al calificării juridice a faptelor, această instanță a evidențiat mai degrabă diferitele elemente și datele economice care au justificat să se considere că, la momentul adoptării deciziei de rezoluție, Banca delle Marche era în curs de a intra în dificultate și că, prin urmare, rezoluția sa era atât rezonabilă, cât și conformă cu principiul proporționalității. Pe de altă parte, în hotărârea sa, după ce a subliniat, desigur, faptul că, în conformitate cu abordarea sa din cauza referitoare la Banca Tercas, Comisia califica intervențiile FITD drept ajutoare de stat (punctele 8.3 și 8.4), Consiglio di Stato (Consiliul de Stat), la rândul său, nu a efectuat o apreciere aprofundată a acestor elemente de fapt și de drept, ci s‑a limitat la a respinge dovada existenței unei legături de cauzalitate între omisiunea inițierii unei proceduri de salvare a Banca delle Marche și un pretins prejudiciu, precum și caracterul real al prejudiciului menționat (punctele 8.5 și 9).
82

În această privință, Consiliul a considerat că reclamantul este un important om de afaceri care își desfășoară activitatea în Siria, ca urmare a intereselor și a activităților pe care le are în mai multe sectoare ale economiei Siriei. În ceea ce privește actele inițiale și actele de menținere din anul 2019, elementele de probă rezultate din documentul WK 47/2019 INIT se raportează la două activități principale, și anume, pe de o parte, la statutul reclamantului de acționar majoritar al companiei aeriene Fly Aman și, pe de altă parte, la statutul acestuia de vicepreședinte al Aman Holding, societate reprezentată în consiliul de administrație al Aman Dimashq, care este o societate mixtă implicată în proiectul Marota City. Sunt menționate de asemenea legăturile pe care le are reclamantul cu domnul Foz. În ceea ce privește actele de menținere din anul 2020, în plus față de elementele amintite mai sus, elementele de probă suplimentare, rezultate din documentul WK 3600/2020 REV 1, menționează că reclamantul este un asociat fondator al Asas Iron Company.
69

Astfel, regula potrivit căreia destinatarul unei decizii cauzatoare de prejudicii trebuie să aibă posibilitatea să își susțină observațiile înainte de adoptarea deciziei are drept scop ca autoritatea în cauză să poată ține cont în mod util de ansamblul elementelor relevante. Pentru a asigura o protecție efectivă a destinatarului menționat, aceasta are ca obiect, printre altele, ca el să poată corecta o eroare sau invoca anumite elemente privind situația sa personală pentru ca decizia să fie adoptată, să nu fie adoptată sau să aibă un anumit conținut (Hotărârea din 21 decembrie 2011, Franța/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punctul 65).
139

Mai mult, din dosar reiese că reclamantul a fost menținut pe postul său în cadrul Aman Holding timp de aproximativ un an după data demisiei sale. În plus, în răspuns la o întrebare adresată de Tribunal în ședință, reclamantul a precizat că salariul său fusese redus cu jumătate. În special, contractul său de muncă încheiat cu Aman Holding prevedea că era remunerat cu 1250000 SYP (aproximativ 2526,60 euro) pe lună. Pe de altă parte, el arată că nu mai este implicat la fel de mult în proiectele Aman Holding, având în vedere că supervizează mai puține proiecte. În plus, în înscrisurile sale și după cum s‑a confirmat în ședință, reclamantul a solicitat Aman Holding autorizația de a înființa Aman Facilities, întrucât primea o remunerație de la Aman Holding și intenționa să adopte o denumire comercială apropiată de cea a Aman Holding, ceea ce arată că nu avea deplină latitudine pentru a derula după cum considera de cuviință proiectul său de întreprindere. În sfârșit, reclamantul a susținut că Aman Holding l‑a ajutat să găsească un avocat pentru a‑l reprezenta și s‑a angajat să suporte cheltuielile de judecată pe care le‑ar efectua în cadrul unei acțiuni împotriva măsurilor restrictive în litigiu.
50

Astfel, după cum instanța Uniunii a constatat deja, pe de o parte, obiectivul procedurii de înregistrare este de a evita ca organizatorii să facă eforturi inutile pentru o ICE care, de la bun început, nu se poate finaliza cu rezultatul dorit și, pe de altă parte, decizia de a înregistra o propunere de ICE implică o primă apreciere a acesteia pe plan juridic și nu aduce atingere aprecierii efectuate de Comisie în cadrul comunicării adoptate în temeiul articolului 10 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 211/2011, care cuprinde „concluziile juridice și politice” privind ICE, acțiunea pe care ea intenționează să o întreprindă, dacă este cazul, precum și motivele pe care le are pentru a întreprinde sau nu această acțiune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 aprilie 2018, One of Us și alții/Comisia, T‑561/14, EU:T:2018:210, punctul 117 și jurisprudența citată).
40

În consecință, argumentul PGE și al Republicii Polone, potrivit căruia Tempus nu demonstrează că are calitatea de persoană interesată, pentru motivul că nu constituie un „concurent direct” prezent pe piața de capacități poloneză sau nu ar fi dovedit că are proiecte suficient de concrete de a intra pe piața menționată, nu poate fi admis. Tempus a demonstrat corespunzător cerințelor legale că interesele sale sunt susceptibile să fie afectate de schema de ajutoare și că acordarea atât a acordurilor, cât și a plăților de capacitate riscă să aibă un efect concret asupra situației sale. Ea a explicat astfel, în mod plauzibil, că este cel puțin un concurent potențial pe piața de capacități poloneză, întrucât are intenția fermă de a intra pe această piață într‑un viitor apropiat, iar schema de ajutoare creează obstacole care fac ca această intrare să fie mai dificilă [a se vedea, în ceea ce privește noțiunea de „concurență potențială”, Hotărârea din 30 ianuarie 2020, Generics (UK) și alții, C‑307/18, EU:C:2020:52, punctele 36-58]. În plus, statutul de persoană interesată al Tempus este confirmat de calitatea sa de operator activ pe piețele adiacente germană și suedeză ale energiei electrice, care îi permite, prin intermediul interconectorilor sau chiar, în cazul pieței suedeze, prin intermediul unui mecanism de cuplare a piețelor (a se vedea punctul 9 de mai sus), să participe la piața de capacități poloneză. Această apreciere nu este infirmată de faptul că Tempus nu a intervenit nici în procedurile naționale de consultare, nici în procedurile de prenotificare și de examinare preliminară în fața Comisiei, întrucât, în cadrul acestora din urmă, ea nu dispune oricum, astfel cum a subliniat în mod întemeiat Comisia, de drepturi procedurale proprii care i‑ar fi permis să prezinte observații.
1

Prin Decizia (UE) 2015/1826 din 15 octombrie 2014 privind ajutorul de stat SA.33797 (2013/C) (ex 2013/NN) (ex 2011/CP) pus în aplicare de Slovacia în favoarea întreprinderii NCHZ (JO 2015, L 269, p. 71), Comisia Europeană a considerat printre altele că Novácke chemické závody, a.s. (denumită în continuare „NCHZ”), o întreprindere chimică slovacă, beneficiase de un ajutor de stat ilegal și incompatibil cu piața internă în cadrul procedurii sale de faliment. Comisia a decis că acest ajutor trebuia să fie rambursat de NCHZ, precum și de Fortischem, a.s., în calitate de succesor economic.
18

Astfel, în ceea ce privește primele afirmații, Comisia a considerat în esență că practicile în cauză erau acoperite în mod corespunzător de angajamentele menționate (a se vedea punctele 2.2 și 2.3 din decizia atacată). În ceea ce privește celelalte afirmații, Comisia le‑a examinat pe rând în secțiunea 2.4 din decizia atacată, intitulată „Aspecte care nu fac obiectul angajamentelor” (Matters not covered by the commitments).
3

Potrivit actului de inculpare adoptat de United States Attorney for the Southern District of New York (Procurorul Statelor Unite pentru Districtul de Sud din New York), anumite fonduri utilizate pentru a înființa și finanța prima reclamantă în 2013 aveau o origine ilegală, legată de proiectul din Venezuela.
1

La 15 octombrie 2014, Comisia Europeană a adoptat Decizia C(2014) 7465 final privind o procedură inițiată în temeiul articolului 102 TFUE și al articolului 54 din Acordul privind SEE (Cazul AT.39523 – Slovak Telekom), rectificată prin Decizia C(2014) 10119 final din 16 decembrie 2014, precum și prin Decizia C(2015) 2484 final din 17 aprilie 2015 (denumită în continuare „Decizia din 2014”). Articolele 1 și 2 din Decizia din 2014 au următorul cuprins: „Articolul 1 (1) Întreprinderea formată din Deutsche Telekom AG și Slovak Telekom a.s. a săvârșit o încălcare unică și continuă a articolului 102 din tratat și a articolului 54 din Acordul privind SEE. (2) Încălcarea a durat de la data de 12 august 2005 la data de 31 decembrie 2010 și a constat în următoarele practici: (a) ascunderea față de operatorii alternativi a informațiilor privind rețeaua necesare pentru accesul neîngrădit la buclele locale; (b) restrângerea domeniului de aplicare al obligațiilor sale privind accesul neîngrădit la buclele locale; (c) stabilirea unor clauze și condiții neechitabile în oferta sa de referință în materie de acces neîngrădit în ceea ce privește colocarea, calificarea, previziunile, reparațiile și garanțiile bancare; (d) aplicarea unor tarife neechitabile care nu permit unui operator la fel de eficient care se bazează pe accesul cu ridicata la buclele locale degrupate ale Slovak Telekom a.s. să reproducă serviciile cu amănuntul oferite de Slovak Telekom a.s. fără să înregistreze pierderi. Articolul 2 Pentru încălcarea prevăzută la articolul 1, se aplică următoarele amenzi: (a) o amendă de 38838000 de euro aplicată în solidar Deutsche Telekom AG și Slovak Telekom a.s.; (b) o amendă de 31070000 de euro aplicată Deutsche Telekom AG. Amenzile se achită în euro în termen de trei luni de la data notificării prezentei decizii în următorul cont bancar pe numele Comisiei Europene: […] Amenzile sunt purtătoare de dobânzi de drept începând de la expirarea termenului citat anterior, la rata utilizată de Banca Centrală Europeană pentru principalele sale operațiuni de refinanțare în prima zi a lunii în cursul căreia a fost adoptată prezenta decizie, majorată cu 3,5 puncte procentuale. În cazul în care o întreprindere menționată la articolul 1 introduce o acțiune, ea asigură plata amenzii în termenul stabilit fie prin furnizarea unei garanții bancare acceptabile, fie prin plata provizorie a amenzii, în conformitate cu articolul 90 din Regulamentul delegat (UE) nr. 1268/2012 al Comisiei [din 29 octombrie 2012 privind normele de aplicare a Regulamentului (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii (JO 2012, L 362, p. 1)].”