Cauza T‑527/14

Paul Rosenich

împotriva

Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală

„Piața internă – Decizie a EUIPO de respingere a unei cereri de înscriere pe lista mandatarilor agreați – Condiție referitoare la existența unui domiciliu profesional în Uniune – Articolul 93 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 – Libera prestare a serviciilor – Articolul 36 din Acordul privind SEE – Interpretare conformă”

Sumar – Hotărârea Tribunalului (Camera a cincea) din 13 iulie 2017

Rezultă din articolul 216 alineatul (2) TFUE că acordurile internaționale încheiate de Uniune sunt obligatorii pentru instituțiile Uniunii și pentru statele membre. Reiese dintr‑o jurisprudență constantă că dispozițiile unor astfel de acorduri fac parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii din momentul intrării lor în vigoare. În acest sens, Curtea a precizat deja că supremația acordurilor internaționale încheiate de Uniune față de textele de drept derivat al Uniunii ar impune ca acestea din urmă să fie interpretate, în măsura în care este posibil, în conformitate cu acordurile respective. Rezultă de asemenea dintr‑o jurisprudență consacrată că dispozițiile unui astfel de acord pot avea efect direct dacă sunt necondiționate și suficient de precise. Totuși, pentru ca instanța Uniunii să poată analiza incompatibilitatea invocată a unui act al Uniunii cu dispozițiile unui astfel de acord, se impune de asemenea ca natura și economia acestuia să nu se opună în acest sens. (a se vedea punctele 52-55)

Referitor la Acordul privind Spațiul Economic European (Acordul privind SEE), dispozițiile sale, inclusiv în ceea ce privește Liechtenstein, fac parte integrantă din ordinea juridică a Uniunii. În conformitate cu al cincilea paragraf al preambulului, Acordul privind SEE urmărește în special să realizeze în modul cel mai cuprinzător cu putință libera circulație a mărfurilor, a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor pe tot cuprinsul SEE, astfel încât piața internă realizată pe teritoriul Uniunii să fie extinsă la statele AELS. În această privință, normele aplicabile în relațiile dintre părțile contractante în domeniile reglementate de Acordul privind SEE sunt în esență cele din dispozițiile corespunzătoare din Tratatul FUE și din actele adoptate în temeiul acestuia. În această perspectivă, mai multe dispoziții din Acordul privind SEE vizează să garanteze o interpretare cât mai uniformă cu putință a acestuia pe tot cuprinsul SEE. În acest cadru, este de competența instanței Uniunii să asigure ca normele din Acordul privind SEE care sunt identice în esență cu cele din Tratatul FUE să fie interpretate uniform în ordinea juridică a Uniunii. S‑a statuat deja că normele care interzic restricții în ceea ce privește libera prestare a serviciilor prevăzute la articolul 36 alineatul (1) din Acordul privind SEE au același domeniu legal de aplicare ca și cele prevăzute la articolul 56 TFUE. Astfel, în domeniul avut în vedere, normele instituite prin Acordul privind SEE și cele instituite prin Tratatul FUE trebuie să facă obiectul unei interpretări uniforme. Cu toate acestea, jurisprudența Uniunii referitoare la restricții în ceea ce privește libertățile de circulație în cadrul Uniunii nu este pe deplin aplicabilă libertăților garantate prin Acordul privind SEE din moment ce exercitarea acestora din urmă se înscrie într‑un context juridic diferit. (a se vedea punctele 56-59, 61 și 62)

Articolul 56 TFUE, care consacră, la fel ca articolul 36 alineatul (1) din Acordul privind Spațiul Economic European (Acordul privind SEE), libera prestare a serviciilor, este suficient de precis și de necondiționat astfel încât să aibă efect direct. În ceea ce privește natura și economia Acordului privind SEE, nici camera de recurs, nici Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală nu au indicat argumente susceptibile să demonstreze că nu poate fi invocat direct de particulari. Dimpotrivă, această posibilitate rezultă din al optulea paragraf al preambulului Acordului privind SEE, care subliniază importanța rolului pe care îl joacă particularii în SEE prin exercitarea drepturilor care le sunt conferite prin acest acord și prin protecția juridică a acestor drepturi. Pe de altă parte, trebuie subliniat că deja Curtea a efectuat un control al compatibilității unui act al Uniunii în raport cu Acordul privind SEE. (a se vedea punctul 65)

Articolul 56 TFUE nu impune numai înlăturarea oricărei discriminări pe motiv de cetățenie sau naționalitate a prestatorilor de servicii stabiliți în alt stat membru, ci și înlăturarea oricărei restricții – chiar dacă aceasta se aplică fără a distinge între prestatorii naționali și cei din alte state membre – atunci când este de natură să interzică, să îngreuneze sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit în alt stat membru unde acesta furnizează în mod legal servicii similare. Reiese din jurisprudența Curții că a impune unui agent în brevete autorizat în fața oficiului de brevete în alt stat membru care are intenția de a furniza prestări de servicii să dețină un domiciliu profesional stabil în statul membru gazdă, ba chiar să desemneze un rezident, constituie o restricție în ceea ce privește libera prestare a serviciilor. Condiția ca un mandatar agreat să dețină un domiciliu profesional în Uniune, prevăzută la articolul 93 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 privind marca Uniunii Europene, constituie, așadar, o restricție în ceea ce privește libera prestare a serviciilor în cadrul Spațiului Economic European (SEE). Cu toate acestea, măsurile naționale de natură să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea libertăților fundamentale garantate prin Tratatul FUE sunt considerate compatibile cu acesta dacă îndeplinesc patru condiții, și anume să se aplice în mod nediscriminatoriu, să se justifice prin motive imperative de interes general, să fie adecvate pentru a asigura atingerea obiectivului pe care îl urmăresc și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia. Deși este adevărat că interpretarea conformă a textelor de drept derivat al Uniunii nu poate servi drept fundament pentru o interpretare contra legem a acestor texte, situația nu este aceasta în ceea ce priveşte condiția de a avea un domiciliu profesional în Uniune aplicabilă unui mandatar agreat. Astfel, nici din Regulamentul nr. 207/2009, în versiunea aplicabilă înainte de intrarea în vigoare a Regulamentului 2015/2424 de modificare a Regulamentului nr. 207/2009, nici din elementele de fapt și de drept invocate de Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală nu rezultă că voința specifică a legiuitorului Uniunii ar fi fost aceea de a exclude persoanele care au reședința profesională într‑un stat al Asociației Europene a Liberului Schimb care aparține SEE precum Liechtenstein de la accesul la lista reprezentanților autorizați. Intenția legiuitorului Uniunii a fost mai curând aceea de a asigura o anumită calitate și o anumită fiabilitate în comunicările dintre Oficiu și părțile interesate. Or, un astfel de obiectiv nu impune ca persoana interesată să aibă în mod necesar un domiciliu profesional pe teritoriul Uniunii. Această interpretare este confirmată de Regulamentul 2015/2424, în care trimiterile la teritoriul Uniunii au fost înlocuite cu trimiteri la teritoriul SEE în ceea ce privește printre altele condițiile pentru înscrierea pe lista reprezentanților autorizați prevăzută la articolul 93 din Regulamentul nr. 207/2009. Deși este vorba despre o modificare cu un impact practic semnificativ, nu reiese deloc că aceasta rezultă dintr‑o voință de schimbare a politicii față de statele AELS care aparțin SEE. Astfel, pe de o parte, această modificare nu figurează în Propunerea legislativă COM(2013) 161 final a Comisiei din 27 martie 2013 și nu a fost introdusă decât ulterior în procesul legislativ. Pe de altă parte, legiuitorul nu a clarificat deloc demersul său în preambulul la Regulamentul 2015/2424. Astfel, această modificare trebuie să fie considerată ca o adaptare de ordin tehnic care nu are alt obiect decât acela de a alinia dreptul derivat al Uniunii în privința obligațiilor care decurg din Acordul privind Spațiul Economic European. (a se vedea punctele 66-69 și 83-86)