ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
87.

Având în vedere obligația de remediere a depozitelor, Hotărârea Comisia/Italia (EU:C:2007:250) respectă aceste cerințe. După cum am arătat anterior ( 49 ), în calitate de stat membru parte la procedură, Italia a putut deduce din hotărâre și din dosar că această cauză se referă inclusiv la remedierea depozitelor ilegale. Aceste depozite ar trebui să fie depozitele a căror utilizare nu se are legătură cu încălcarea articolelor 4, 8 și 9 din vechea Directivă privind deșeurile și, parțial, a articolului 2 alineatul (1) din Directiva privind deșeurile periculoase, pe care Italia a săvârșit‑o anterior sub forma unei practici generale și continue, întrucât necesitatea remedierii acestor depozite reprezintă consecința utilizării lor ( 50 ).
81.

Având în vedere toate considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Handelsgericht Wien după cum urmează: „1) Articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că impune încheierea unui contract între părțile la un litigiu. Atunci când un consumator a dobândit un certificat care reprezintă împrumutul unei întreprinderi sub forma unei obligațiuni la purtător nu de la emitentul acestui certificat, ci de la un terț care l‑a obținut la rândul său de la emitent, nu a fost încheiat un contract între consumator și emitentul certificatului. 2) Articolul 5 punctul 1 litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că impune o relație contractuală în sensul unui angajament asumat în mod liber de către o parte față de cealaltă. O astfel de relație nu există într‑o situație în care un particular a dobândit un certificat care reprezintă împrumutul unei întreprinderi sub forma unei obligațiuni la purtător nu de la emitentul acestui certificat, ci de la un terț care l‑a obținut la rândul său de la emitent. 3) Articolul 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001 trebuie interpretat în sensul că acoperă orice cerere care urmărește să pună în discuție răspunderea pârâtului și care nu are legătură cu materia contractuală în sensul articolului 5 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001. Această primă dispoziție include răspunderea juridică aferentă prospectului. «Locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă», în sensul articolului 5 punctul 3 din Regulamentul nr. 44/2001, trebuie interpretat în sensul că vizează locul unde se află domiciliul deținătorului de certificate, în cazul în care publicarea prospectului în statul membru în care este situat domiciliul deținătorului se află la originea prejudiciului financiar. 4) Pentru a‑și stabili competența în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 44/2001, instanța sesizată cu un litigiu trebuie să aprecieze, în cadrul unui control prima facie, toate elementele de care dispune, inclusiv, dacă este cazul, elementele invocate de pârât.”
74.

Recunoaștem că, recent, în cauzele C‑431/11 și C‑656/11, Curtea a considerat suficient articolul 48 TFUE ca temei juridic pentru extinderea dispozițiilor de drept social ale Uniunii la SEE și la Elveția ( 40 ). Nu se poate însă deduce de aici că articolul 48 TFUE ar permite în general adoptarea de norme de drept social în raportul Uniunii cu țări terțe. Aplicarea articolului 48 TFUE permisă de Curte în raport cu statele AELS care participă la SEE și cu Elveția trebuie analizată în contextul aspectelor speciale care caracterizează Acordul privind SEE și Acordul privind libera circulație a persoanelor încheiat cu Elveția. Aceste aspecte speciale au fost subliniate de Curte în hotărârile pe care le‑a pronunțat în cauza C‑431/11 și în cauza C‑656/11.
56.

Or, deși capacitatea financiară a cumpărătorului produselor în cauză poate în mod cert să constituie un factor susceptibil să aibă un impact asupra formării prețului unei vânzări specifice (sau asupra altor condiții ale operațiunii), aceasta vizează totuși numai o caracteristică specifică acestei părți a operațiunii comerciale în cauză. Or, astfel cum am apreciat la punctul 49 de mai sus, prezența în cadrul unei vânzări a unor factori subiectivi de acest tip se opune calificării acestei vânzări ca fiind „normală”, sub rezerva unei analize de la caz la caz a tuturor elementelor relevante în lumina finalității proprii a noțiunii de operațiune comercială normală menționată la punctul 43 de mai sus.
91.

Ministrul a respins cererea lui C întrucât a considerat (i) că era incoerentă, (ii) că îi lipseau informații în măsura în care C nu a descris în mod clar modul în care și‑a dat seama că este homosexual și (iii) că un film în care C întreținea un act sexual cu un bărbat nu a demonstrat orientarea homosexuală a acestuia. Referitor la punctele (i) și (ii), în măsura în care decizia ministrului se întemeiază pe acestea, revine instanței naționale, în calitate de unică instanță care examinează situația de fapt, sarcina de a stabili dacă lui C i s‑a dat în mod adecvat posibilitatea de a furniza toate informațiile pertinente în conformitate cu articolul 4 din Directiva privind condițiile pe care trebuie să le îndeplinească solicitanții de azil. Pentru a asigura respectarea dreptului lui C la bună administrare, este important ca autoritățile naționale să se asigure că C a fost informat cu privire la aspectele asupra cărora expunerea sa a fost considerată insuficientă și că i s‑a acordat posibilitatea de a răspunde acestor preocupări. În ceea ce privește punctul (iii), considerăm că ar fi contrar articolelor 3 și 7 din cartă ca autoritățile competente să accepte ca dovadă din partea lui C un film în care acesta întreține un act sexual.
21.

Articolul 9 ter din legea menționată prevede condițiile de acordare a unui permis de ședere din motive medicale. Alineatul 1 al acestuia are următorul cuprins: „Străinul care locuiește în Belgia, care își dovedește identitatea în conformitate cu § 2 și care suferă de o boală care determină un risc real pentru viața sau integritatea sa corporală sau un risc real de tratament inuman sau degradant atunci când nu există niciun tratament adecvat în țara de origine sau în țara în care are reședința poate solicita ministrului sau delegatului său eliberarea unui permis de ședere în Regat. Cererea trebuie să fie depusă prin scrisoare recomandată adresată ministrului sau delegatului acestuia și conține adresa reședinței efective a străinului în Belgia. Străinul transmite, împreună cu cererea, toate informațiile utile și recente cu privire la boala sa și posibilitățile și caracterul accesibil al unui tratament adecvat în țara sa de origine sau în țara în care își are reședința. El transmite un certificat medical‑tip stabilit de Rege, prin decretul adoptat în cadrul Conseil des [m]inistres. Certificatul medical în cauză, care datează de cel puțin trei luni anterioare depunerii cererii, indică boala, gravitatea acesteia și tratamentul considerat necesar. Aprecierea riscului vizat [la primul paragraf] a posibilităților de tratament, a caracterului accesibil în țara sa de origine sau în țara în care are reședința și a bolii, a gravității sale și a tratamentului apreciat necesar indicate în certificatul medical se efectuează de un funcționar medic sau de un medic desemnat de ministru sau de delegatul său care emite un aviz cu privire la aceasta. Acest medic poate, dacă apreciază necesar, să examineze străinul și să solicite părerea complementară a unor experți. […]”
9.

Articolul 2 litera (c) din Regulamentul nr. 1120/2009 are următorul cuprins: „În sensul titlului III din Regulamentul (CE) nr. 73/2009 și în sensul prezentului regulament, se aplică următoarele definiții: […] (c) «pășuni permanente» înseamnă terenurile folosite pentru producția de iarbă sau de alte plante erbacee furajere în mod natural (spontan) sau prin cultivare (însămânțare), care nu au fost incluse timp de cinci ani sau mai mult în sistemul de rotație a culturilor din exploatație, cu excepția suprafețelor scoase din producția comercială […]; în acest scop, «iarbă sau alte plante erbacee furajere» înseamnă toate plantele erbacee care se găsesc în mod tradițional pe pășunile naturale sau care sunt incluse în mod normal în statul membru în amestecurile de semințe pentru pășuni sau pajiști (fie că sunt sau nu utilizate pentru pășunatul animalelor) […]”.
68.

Așadar, pe de o parte, exemplul cel mai clasic poate fi găsit în jurisprudența referitoare la competențele Comisiei care are puteri coercitive în materie de plângeri în dreptul concurenței. Astfel, Curtea a statuat deja că, deși Comisia nu are obligația de a adopta o decizie care stabilește existența unei încălcări a normelor de concurență și nici de a examina o plângere atunci când este sesizată în temeiul Regulamentului [nr. 17 – devenit 1/2003 ( 73 )], ea are totuși obligația de a examina cu atenție motivele de fapt și de drept invocate de autorul plângerii pentru a verifica existența unui comportament anticoncurențial. În plus, în cazul clasării definitive, Comisia are obligația de a motiva decizia sa pentru a permite Tribunalului să verifice dacă a săvârșit erori de fapt sau de drept sau un abuz de putere ( 74 ).
24.

În opinia noastră, din aspectele expuse anterior rezultă că diferențele semnalate de Parlamentul dintre diferitele versiuni lingvistice ale articolului 38 din Regulamentul nr. 492/2011 sunt irelevante. Astfel, la punctele 64-68 din cererea sa introductivă, Parlamentul susține că diferitele versiuni lingvistice ale respectivei dispoziții permit să se nuanțeze, într‑o anumită măsură, cu privire la stabilirea atribuției pe care legiuitorul a dorit să o confere în final Comisiei. Astfel, conform versiunii franceze, articolul 38 prevede că Comisia adoptă măsurile „nécessaires à la mise en application” a Regulamentului nr. 492/2011. La rândul său, versiunea engleză se referă la măsuri „pursuant to this Regulation for its implementation”, în timp ce versiunea italiană face referire la măsuri „necessarie per l’applicazione del presente regolamento”. În sfârșit, versiunea spaniolă are în vedere „las medidas de ejecución para la aplicación del presente Reglamento”. Considerăm că, indiferent de nuanțele de interpretare care pot rezulta din fiecare dintre aceste expresii, decisiv nu este dacă legiuitorul a prevăzut cu o precizie mai mare sau mai mică delimitarea sferei de acțiune conferite Comisiei, ci dacă aceasta a respectat cu strictețe limitele „competențelor de executare” pe care le poate conferi legiuitorul în temeiul articolului 291 alineatul (2) TFUE. Cu alte cuvinte, pentru a stabili dacă decizia atacată este sau nu este legală, este esențial să se determine în ce măsură conținutul său corespunde exercitării unei veritabile competențe de executare.
62.

Curtea a statuat că o măsură cum este regula „trei ani din șase”, „dacă nerezidenții sunt cel mai adesea străini, […] prezintă riscul de a acționa în principal în detrimentul lucrătorilor migranți și al lucrătorilor frontalieri, resortisanți ai altor state membre” ( 35 ). Aceasta a mai afirmat că, pentru a se demonstra existența unei discriminări indirecte, „nu este necesar ca [măsura] să aibă ca efect favorizarea tuturor resortisanților naționali sau defavorizarea numai a resortisanților altor state membre, cu excluderea resortisanților proprii” ( 36 ). Curtea a identificat apoi situațiile care trebuie să fie comparate, în vederea accesului la finanțarea portabilă, ca fiind (i) pe de o parte, cea a unui lucrător migrant care își desfășoară activitatea în Țările de Jos, dar care are reședința în alt stat membru sau aceea a unui lucrător migrant care are reședința și își desfășoară activitatea în Țările de Jos, fără a îndeplini condiția impusă prin regula „trei ani din șase” și (ii) pe de altă parte, aceea a unui lucrător olandez care, concomitent, are reședința și lucrează în Țările de Jos ( 37 ).
1.

Court of Appeal (England and Wales) a solicitat Curții să clarifice dacă o politică privind benzile pentru circulația autobuzelor din Londra (denumită în continuare „politica privind benzile pentru circulația autobuzelor”), care a fost adoptată de Transport for London (denumită în continuare „TfL”) și este contestată, se încadrează în noțiunea „ajutoare” în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. Potrivit acestei politici, doar taxiurile din Londra sau „taxiurile negre” (denumite în continuare „black cabs”) pot utiliza, în anumite intervale orare ale zilei, banda rezervată pentru autobuze pe drumurile publice, fiind excluse autoturismele de închiriat cu șofer („private hire vehicles”, denumite în continuare „minicabs”).
25.

Este adevărat că, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență ( 6 ). Revine instanței naționale sarcina de a decide în ce stadiu al procedurii este necesar să adreseze Curții o întrebare preliminară ( 7 ). Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate ( 8 ).
26.

Directiva 2003/109/CE a Consiliului ( 49 ) se întemeiază pe articolul 63 alineatele (3) și (4) CE (în prezent articolul 79 TFUE), privind politica comună de imigrare. Acesta prevede regulile pentru conferirea și retragerea statutului de rezident pe termen lung în cazul resortisanților țărilor terțe care au reședința legală pe teritoriul statelor membre ( 50 ). Statele membre pot elibera permise de ședere permanente sau cu durată de validitate nelimitată în condiții mai favorabile decât cele stabilite de Directiva privind rezidenții pe termen lung ( 51 ). Termenul „resortisant al unei țări terțe” este definit ca orice persoană care nu este cetățean al Uniunii în sensul dispoziției care este în prezent articolul 20 alineatul (1) TFUE ( 52 ), iar „permis de ședere CE (în prezent UE) al rezidentului pe termen lung” înseamnă un permis de ședere eliberat de statul membru în cauză la dobândirea statutului de rezident pe termen lung ( 53 ). Directiva privind rezidenții pe termen lung se aplică în cazul unei persoane care are calitatea de refugiat sau care, din alte motive, are nevoie de protecție internațională în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva privind standardele minime ( 54 ). Statele membre trebuie să acorde statutul de rezident pe termen lung resortisanților țărilor terțe care au avut reședința legală și fără întrerupere pe teritoriul lor timp de cinci ani ( 55 ). Statutul de rezident pe termen lung este permanent, sub rezerva retragerii sau a pierderii sale în condițiile prevăzute la articolul 9 ( 56 ). Permisul de ședere pe termen lung eliberat în conformitate cu Directiva 2003/109 trebuie să aibă o durată de validitate de cel puțin cinci ani și, la expirarea sa, se poate reînnoi de drept ( 57 ).
97.

În Hotărârea AFM v. Carroll ( 36 ), US Supreme Court a admis valabilitatea unei serii de prețuri minime (denumită în continuare „lista de prețuri”) pe care un sindicat (care reprezenta muzicanții și conducătorii orchestrei) ( 37 ) impunea conducătorilor orchestrei să le aplice la încheierea contractelor cu cumpărătorii de muzică. În timp ce Federal Court of Appeal a considerat lista de prețuri ca fiind o încălcare per se a Sherman Act, în măsura în care avea ca obiect tarifele, iar nu salariile (conducătorii orchestrei fiind persoane care desfășoară activități independente, iar nu angajați), US Supreme Court a respins această abordare pentru motivul că trece cu vederea „necesitatea unei analize dincolo de formă”. US Supreme Court a considerat că factorul esențial în cauză nu era acela dacă lista de prețuri privea tarifele sau salariile, ci dacă lista respectivă avea drept scop protejarea salariilor muzicanților angajați de conducătorul orchestrei. Constatând că aceasta din urmă era situația, US Supreme Court a statuat că lista de prețuri intră sub incidența scutirii stabilite în beneficiul lucrătorilor prin Sherman Act ( 38 ).
40.

Având în vedere propunerea sa cu privire la prima întrebare, Pictoright se exprimă doar în subsidiar cu privire la cea de a doua întrebare, susținând că o modificare a operei are drept consecință împiedicarea sau întreruperea epuizării dreptului de distribuție. În acest sens, Pictoright amintește că Directiva 2001/29 are ca premisă asigurarea unui nivel ridicat de protecție și că, în plus, epuizarea, ca limitare a dreptului de distribuire al titularului dreptului, trebuie să fie supusă unei interpretări restrictive.
45.

În aceste condiții, în situația producerii unor prejudicii „delocalizate” pe internet, care aduc atingere drepturilor de autor, apreciem că cea mai bună opțiune constă în excluderea posibilității de sesizare a instanțelor din statul membru unde s‑a materializat prejudiciul și în limitarea competenței, cel puțin a celei stabilite potrivit articolului 5 punctul 3 din regulamentul menționat, doar la instanțele din statul membru unde s‑a produs fapta prejudiciabilă. În plus, această opțiune nu exclude, sub nicio formă, instanțele prevăzute la articolul 2 din regulament, în temeiul căruia pot fi sesizate de asemenea instanțele din statul membru unde are domiciliul reclamantul. Deși, în majoritatea cazurilor, ambele criterii conduc la stabilirea acelorași instanțe competente (cum este cazul în speță), acest lucru nu se întâmplă întotdeauna.
112.

Curtea a considerat în mod repetat că aptitudinea de a conduce este o condiție a „emiterii” permisului de conducere a cărei verificare revine exclusiv statului membru emitent ( 37 ). Or, am văzut că, în cauza principală, aptitudinea de a conduce este repusă în discuție nu la data emiterii permisului de conducere, ci ca urmare a unui comportament ilicit al titularului acestui permis de conducere a cărui sancționare are efecte numai pe teritoriul statului membru în care a fost săvârșită încălcarea.
40.

Articolul 9 ter din legea menționată precizează condițiile de acordare a unui permis de ședere pentru motive medicale. Alineatul (1) al acestuia are următorul cuprins: „Străinul care locuiește în Belgia care își demonstrează identitatea în conformitate cu § 2 și care suferă de o boală care prezintă un risc real pentru viața sau integritatea sa corporală sau un risc real de tratament inuman sau degradant atunci când nu există niciun tratament adecvat în țara de origine sau în țara în care are reședința poate solicita ministrului sau delegatului său eliberarea unui permis de ședere în Regat. Cererea trebuie să fie depusă prin scrisoare recomandată adresată ministrului sau delegatului acestuia și conține adresa reședinței efective a străinului în Belgia. Străinul transmite împreună cu cererea toate informațiile utile și recente cu privire la boala sa și la posibilitățile și la caracterul accesibil al unui tratament adecvat în țara sa de origine sau în țara în care are reședința. El transmite un certificat medical tip stabilit de Rege, prin decret adoptat în cadrul Conseil des Ministres [Consiliul de Miniștri]. Certificatul medical în cauză, care datează de cel mult trei luni anterioare depunerii cererii, indică boala, gravitatea acesteia și tratamentul considerat necesar. Aprecierea riscului vizat la primul paragraf, a posibilităților de tratament, a caracterului accesibil în țara sa de origine sau în țara în care are reședința și a bolii, a gravității sale și a tratamentului apreciat necesar indicate în certificatul medical se efectuează de către un funcționar medic sau de către un medic desemnat de ministru sau de delegatul său, care emite un aviz cu privire la aceasta. Acest medic poate, dacă consideră necesar, să examineze străinul și să solicite părerea complementară a unor experți. […]”
36.

Următoarea etapă a analizei are un caracter mai delicat. Persoana în cauză ar fi determinată să participe la comiterea unor acte enumerate la articolul 12 alineatul (2) din Directiva privind standardele minime, cum sunt crimele de război? Aceasta implică analizarea cerințelor de la articolul 12 alineatul (2) prin prisma articolului 9 alineatul (2) litera (e). Articolul 9 alineatul (2) litera (e) impune o evaluare ex ante a poziției solicitantului și, astfel, a probabilității efectuării unui asemenea act. Articolul 12 alineatul (2) se referă la o evaluare ex post a actelor care au avut loc deja.
3.

În cadrul derulării a trei proiecte (Ontology enabled E‑Gov Service Configuration [ONTOGOV], Fostering self‑adaptive e‑government service improvement using semantic technologies [FIT] și Risk Assessment for Customs in Western Balkans [RACWeb]), recurenta, o societate grecească, a încasat diferite plăți de la Comisia Europeană.
33.

Să examinăm mai îndeaproape noțiunea „motiv”. Oxford Advanced Learner’s Dictionary dă următoarea definiție acestei noțiuni: „a cause or an explanation for something that has happened or that somebody has done” („o cauză sau o explicație a unui lucru care s‑a întâmplat sau pe care l‑a făcut cineva”) ( 17 ). Cambridge Advance Learner’s Dictionary dă o definiție asemănătoare: „the cause of an event or situation or something that provides an excuse or explanation” („cauza unui eveniment sau a unei situații ori un lucru care oferă o scuză sau o explicație”) ( 18 ). Elementul‑cheie al acestor definiții ni se pare a fi factorul explicație. Un „motiv” oferă în mod intrinsec o explicație.
64.

Pentru considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Court of Appeal of England and Wales după cum urmează: „La prima și la a doua întrebare Titularul unui brevet sau al unui certificat suplimentar de protecție ori beneficiarul acestuia, căruia i s-a notificat în mod corespunzător intenția de a importa și de a comercializa produse farmaceutice vizate de mecanismul specific prevăzut în capitolul 2 din anexa IV la Actul privind condițiile de aderare a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor care stau la baza Uniunii Europene, este obligat să răspundă la notificare, în vederea manifestării intenției de a se opune importului și comercializării propuse, în termenul prevăzut în al doilea paragraf al dispoziției privind mecanismul specific, pentru a avea dreptul să impună restricții la importul și la comercializarea produselor respective. Un titular de brevet sau de certificat suplimentar de protecție ori un beneficiar nu poate invoca drepturile sale față de orice import sau de orice comercializare a produsului farmaceutic într-un stat membru care au avut loc înainte de a-și manifesta intenția de a invoca aceste drepturi. La a treia întrebare Notificarea obligatorie în temeiul celui de al doilea paragraf al mecanismului specific sus‑menționat poate fi efectuată de o altă persoană decât potențialul importator sau comerciant, cu condiția ca identitatea acestuia din urmă să fie clar stabilită de entitatea care transmite notificarea. La a patra întrebare Notificarea prealabilă în temeiul celui de al doilea paragraf al mecanismului specific sus‑menționat trebuie să fie comunicată unei persoane care dispune de dreptul legal, prevăzut de legislația națională, de a formula acțiuni pentru valorificarea respectivului brevet sau certificat suplimentar de protecție.”