ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Astfel, Tribunalul ar fi încălcat o jurisprudență și o practică decizională constante, care au ca rațiune de a fi necesitatea evitării oricărei discriminări între întreprinderile care sunt integrate vertical și cele care nu sunt. O asemenea egalitate de tratament s‑ar impune Comisiei atât în temeiul Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69), cât și al Orientărilor privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 (JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările din 2006”).
8

Articolul 158a din Regulamentul nr. 1234/2007, referitor la „[c]erințe speciale de import pentru vinuri”, prevede la alineatele (1) și (2): „(1) Sub rezerva unor dispoziții contrare, în special în acordurile încheiate în temeiul articolului [218 TFUE], dispozițiile privind denumirile de origine și indicațiile geografice și etichetarea stabilite în partea II titlul II capitolul I secțiunea Ia subsecțiunea I, precum și la articolul 113d alineatul (1) din prezentul regulament se aplică produselor care intră sub incidența codurilor NC 2009 61, 2009 69 și 2204, care sunt importate în Comunitate. (2) Sub rezerva unor dispoziții contrare în acordurile încheiate în temeiul articolului [218 TFUE], produsele menționate la alineatul (1) al prezentului articol se obțin în conformitate cu practicile oenologice recomandate și publicate de OIV sau autorizate de Comunitate în conformitate cu prezentul regulament și cu măsurile de punere în aplicare a acestuia.”
38

În această privință, practica comercială a companiilor aeriene a constat în mod tradițional în a permite pasagerilor să își înregistreze bagajele fără a achita taxe suplimentare. Or, întrucât modelele comerciale ale companiilor au cunoscut o evoluție considerabilă odată cu utilizarea din ce în ce mai generalizată a transportului aerian, trebuie să se constate că, în prezent, anumite companii urmează un model comercial care constă în oferirea de servicii aeriene la cel mai scăzut preț. În aceste condiții, costul legat de transportul bagajelor, în calitate de componentă a prețului acestor servicii, are, o importanță relativă mai mare decât anterior și, prin urmare, este posibil ca transportatorii aerieni interesați să dorească să solicite plata unui supliment de preț cu acest titlu. În plus, nu se poate exclude ca anumiți pasageri aerieni să prefere să călătorească fără bagaje înregistrate, cu condiția ca această opțiune să reducă prețul titlului lor de transport.
Articolele 50 și 203 din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 648/2005, trebuie interpretate în sensul că o marfă plasată în depozit temporar trebuie considerată ca fiind sustrasă de sub supravegherea vamală în cazul în care este declarată în vederea plasării sub regim de tranzit comunitar extern, însă nu părăsește depozitul și nu este prezentată biroului vamal de destinație, deși documentele de tranzit au fost prezentate acestuia din urmă.

Îndepărtarea temporară a documentului de tranzit de mărfurile aferente trebuie calificată drept sustragere a mărfurilor respective de sub supravegherea vamală. Această îndepărtare constituie într‑adevăr un act care are drept rezultat împiedicarea, chiar dacă numai pe moment, a accesului autorității vamale competente la o marfă aflată sub supraveghere vamală și a efectuării controalelor prevăzute de legislația vamală a Uniunii.

În mod similar, sustragerea unei mărfi de sub supravegherea vamală presupune numai întrunirea unor condiții de natură obiectivă precum lipsa materială a mărfurilor de la locul de depozitare autorizat la momentul la care autoritatea vamală înțelege să întreprindă măsuri pentru verificarea respectivelor mărfuri. Pentru a exista o sustragere de sub supravegherea vamală, este, așadar, suficient ca marfa să fi fost sustrasă în mod obiectiv de la eventuale controale, independent de faptul dacă acestea au fost realizate efectiv de autoritatea competentă.

(a se vedea punctele 30-33 și dispozitiv 1)
Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 20 martie 2014 – Rousse Industry/Comisia

(Cauza C‑271/13 P)

„Recurs — Ajutoare de stat — Ajutor acordat de Republica Bulgaria sub forma renunțării la creanțe — Decizie a Comisiei prin care acest ajutor este declarat incompatibil cu piața internă și prin care se dispune recuperarea acestuia — Noțiunea «ajutor nou» — Obligația de motivare”

1. Procedură jurisdicțională — Invocarea de motive noi pe parcursul procesului — Condiții — Examinare de către Tribunal — Modalități [Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 48 alin. (2)] (a se vedea punctele 19-22)

2. Procedură jurisdicțională — Măsuri de organizare a procedurii — Întrebări scrise adresate părților — Lipsa unor consecințe automate asupra soluției litigiului — Apreciere suverană a elementelor de fapt și a elementelor de probă de către Tribunal (Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 49, 64 și 65) (a se vedea punctul 24)

3. Ajutoare acordate de state — Afectarea schimburilor comerciale dintre statele membre — Atingere adusă concurenței — Criterii de apreciere [art. 107 alin. (1) TFUE] (a se vedea punctele 42-44)

4. Ajutoare acordate de state — Examinare de către Comisie — Criteriul creditorului privat — Apreciere economică complexă — Control jurisdicțional [art. 107 alin. (1) TFUE] (a se vedea punctele 57-59)

5. Ajutoare acordate de state — Decizia Comisiei — Aprecierea legalității în funcție de informațiile disponibile la momentul adoptării deciziei (art. 107 TFUE) (a se vedea punctul 67)

6. Ajutoare acordate de state — Recuperarea unui ajutor ilegal — Calcularea cuantumului de recuperat — Dificultăți întâmpinate de stat — Obligația de cooperare între Comisie și statul membru — Conţinut [art. 4 alin. (3) TUE și 108 TFUE; Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului, art. 14 alin. (1) și (2)] (a se vedea punctele 77-79)

7. Recurs — Motive — Controlul exercitat de Curte cu privire la aprecierea elementelor de fapt și a elementelor de probă — Excludere, cu excepția cazurilor de denaturare [art. 256 alin. (1) TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf] (a se vedea punctul 81)

Obiectul

Recurs formulat împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a patra) din 20 martie 2013, Rousse Industry/Comisia (T‑489/11), prin care Tribunalul a respins acțiunea recurentei având ca obiect anularea în parte a Deciziei 2012/706/UE a Comisiei din 13 iulie 2011 privind ajutoarele de stat SA.28903 (C 12/10) (ex N 389/09) acordate de Bulgaria în favoarea Rousse Industry (JO 2012, L 320, p. 27) – Ajutor de stat sub forma renunțării la creanțe – Decizie prin care acest ajutor este declarat incompatibil cu piața internă și prin care se dispune recuperarea sa – Încălcarea normelor procedurale prin care se aduce atingere drepturilor recurentei – Încălcarea de către Tribunal a dreptului Uniunii

Dispozitivul

1) Respinge recursul.
Articolele 49 și 50 din Regulamentul nr. 800/1999 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2299/2001, trebuie interpretate în sensul că, cu excepția cazurilor de forță majoră, exportatorul care a prezentat, pentru a dovedi intrarea mărfurilor exportate în țara de destinație, documente vamale care s-au dovedit ulterior a fi false nu poate să prezinte, după expirarea termenelor prevăzute la aceste articole, în cadrul unei proceduri jurisdicționale în curs privind acordarea restituirii la export, documente vamale valabile, chiar dacă această acordare a fost întârziată pentru alte motive decât cele referitoare la dovada intrării mărfurilor respective.

Astfel, dacă termenele de export sau termenele de furnizare a dovezilor necesare pentru obținerea plății restituirii sunt depășite, restituirea nu se mai acordă. În această privință, nerespectarea normelor de procedură prevăzute în reglementare poate determina reducerea sau chiar pierderea dreptului la o restituire la export, această situație regăsindu‑se în special atunci când un exportator prezintă dovezile necesare pentru obținerea unei restituiri la export numai după expirarea termenelor prevăzute la articolul 49 alineatul (2) și la articolul 50 alineatul (2) din Regulamentul nr. 800/1999. Această concluzie nu este repusă în discuție de împrejurarea că prezentarea tardivă a dovezii intrării mărfurilor exportate în țara de destinație nu a avut niciun efect asupra desfășurării procedurii privind acordarea restituirii la export, procedură care a fost întârziată pentru alte motive decât cele referitoare la dovada acestei intrări.

În plus, durata investigațiilor desfășurate de autoritățile naționale competente care au permis constatarea falsificării documentelor care certifică intrarea mărfurilor exportate în țara de destinație nu poate fi asimilată unui caz de forță majoră, în sensul articolului 49 alineatul (2) din Regulamentul nr. 800/1999, în măsura în care întârzierile autorităților naționale pot constitui un caz de forță majoră atunci când sunt de natură administrativă și nu sunt imputabile exportatorului. Or, chiar dacă neregula sau eroarea comisă de un cocontractant al exportatorului pot constitui o circumstanță care nu poate fi controlată de acesta din urmă, totuși acestea sunt specifice riscului comercial obișnuit și nu pot fi considerate imprevizibile în cadrul tranzacțiilor comerciale. Exportatorul are libertatea alegerii cocontractanților și are obligația de a-și lua măsurile de precauție adecvate fie prin includerea unor clauze în acest sens în contractele pe care le încheie cu aceștia din urmă, fie prin încheierea unei asigurări specifice în acest scop.

(a se vedea punctele 52, 53 și 55-57 și dispozitiv 2)
Cauza C‑404/13

The Queen, la cererea:

ClientEarth

împotriva

The Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs

(cerere de decizie preliminară formulată de Supreme Court of the United Kingdom)

„Trimitere preliminară — Mediu — Calitatea aerului — Directiva 2008/50/CE — Valori‑limită pentru dioxidul de azot — Obligația de a solicita prorogarea termenului stabilit prin prezentarea unui plan privind calitatea aerului — Sancțiuni”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a doua) din 19 noiembrie 2014

Mediu — Poluare atmosferică — Calitatea aerului înconjurător — Directiva 2008/50 — Valori‑limită pentru protecția sănătății umane — Dioxid de azot — Imposibilitate de a respecta aceste valori‑limită în anumite zone și aglomerări — Amânare a termenelor — Condiții — Elaborarea unui plan privind calitatea aerului — Introducerea unei cereri — Excepții de la aceste obligații — Inexistență [Directiva 2008/50 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 22 alin. (1) și anexa XI] Mediu — Poluare atmosferică — Calitatea aerului înconjurător — Directiva 2008/50 — Valori‑limită pentru protecția sănătății umane — Dioxid de azot — Imposibilitate de a respecta aceste valori‑limită în anumite zone și aglomerări — Absența unei cereri a statului membru în cauză de amânare a termenului stabilit de directivă — Elaborarea unui plan privind calitatea aerului — Împrejurare insuficientă pentru remedierea nerespectării obligațiilor care rezultă din directivă [Directiva 2008/50 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 13, art.22 alin. (1), art. 23 alin. (1) al doilea paragraf și anexa XI] Mediu — Poluare atmosferică — Calitatea aerului înconjurător — Directiva 2008/50 — Valori‑limită pentru protecția sănătății umane — Dioxid de azot — Imposibilitate de a respecta aceste valori‑limită în anumite zone și aglomerări — Planuri privind calitatea aerului — Drept al particularilor vizați în mod direct de a obține de la autoritățile naționale competente elaborarea unui astfel de plan [Directiva 2008/50 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 13 și art. 22 alin. (1)] Mediu — Poluare atmosferică — Calitatea aerului înconjurător — Directiva 2008/50 — Valori‑limită pentru protecția sănătății umane — Dioxid de azot — Nerespectare de către un stat membru — Absența unei cereri de amânare a termenului stabilit de directivă — Obligație a statelor membre de a întocmi un plan privind calitatea aerului — Obligație a instanțelor naționale de a lua toate măsurile necesare pentru a asigura respectarea acestei obligații [Directiva 2008/50 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 13, art. 22 alin. (1) și art. 23 alin. (1) al doilea paragraf]
Astfel, în condițiile în care această prelungire cu un an nu este aplicabilă decât agenților care au realizat perioade de serviciu înainte de împlinirea vârstei de 18 ani, este necesar să se constate că reglementarea națională respectivă conține un tratament diferențiat întemeiat direct pe vârstă în sensul articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78.

Dreptul Uniunii, în special articolul 2 și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2000/78 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care, pentru a pune capăt unei discriminări în funcție de vârstă, ia în calcul perioadele de serviciu anterioare vârstei de 18 ani, dar care, simultan, cuprinde o regulă care nu este în realitate aplicabilă decât agenților care sunt victime ale acestei discriminări, care prelungește cu un an perioada necesară pentru promovarea în fiecare dintre primele trei trepte de salarizare și care, prin aceasta, menține în mod definitiv un tratament diferențiat în funcție de vârstă.

Principiul efectivității trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca un termen național de prescripție a drepturilor care își au temeiul în dreptul Uniunii să înceapă să curgă înainte de data pronunțării unei hotărâri a Curții care a clarificat situația juridică în materie.

Astfel, interpretarea unei norme a dreptului Uniunii făcută de Curte în exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 267 TFUE lămurește și precizează, dacă este nevoie, semnificația și domeniul de aplicare ale acestei norme, astfel cum trebuie sau ar fi trebuit să fie înțeleasă și aplicată de la intrarea sa în vigoare. Cu alte cuvinte, o hotărâre preliminară nu are o valoare constitutivă, ci pur declarativă, cu consecința că efectele sale se aplică, în principiu, de la data intrării în vigoare a normei interpretate.

În plus, în ceea ce privește data de la care începe să curgă termenul de prescripție, aceasta intră, în principiu, sub incidența dreptului național, iar eventuala constatare de către Curte a încălcării dreptului Uniunii nu are, în principiu, efect asupra acestei date.

(a se vedea punctele 63, 64 și 69 și dispozitiv 4)
Articolele 9 și 193 și articolul 199 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2006/112 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei dispoziții a dreptului național care, în cadrul unei vânzări a unui bun imobil printr‑o procedură de executare silită, pune în sarcina unui operator, și anume executorul judecătoresc ce a efectuat respectiva vânzare, obligațiile de calculare, de colectare și de achitare a taxei pe valoarea adăugată datorate pe produsul acestei operațiuni în termenele stabilite.

Astfel, din moment ce reglementarea națională urmărește să evite ca persoana impozabilă, având în vedere situația sa financiară, să își încalce obligația fiscală de plată a taxei pe valoarea adăugată, o astfel de reglementare poate asigura colectarea corectă a taxei și poate intra astfel sub incidența articolului 273 din Directiva 2006/112. În plus, deși este adevărat că articolul 193 și articolul 199 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2006/112 prevăd că taxa nu poate fi datorată decât de persoana impozabilă care efectuează o livrare impozabilă de bunuri sau, în anumite împrejurări, de dobânditorul bunului imobil, funcția de executor judecătoresc, în calitate de intermediar însărcinat cu colectarea respectivei taxe, nu intră sub incidența dispozițiilor menționate. Astfel, întrucât obligația sa se limitează la a garanta colectarea cuantumului taxei și plata acestuia către administrația fiscală în numele persoanei impozabile care îl datorează, în termenul stabilit, aceasta nu prezintă caracterul unei obligații fiscale, întrucât revine întotdeauna persoanei impozabile.

(a se vedea punctele 38, 39, 41, 42 și 45 și dispozitiv 1)
Articolul 51 primul paragraf TFUE trebuie interpretat în sensul că excepția de la dreptul de stabilire prevăzută de această dispoziție nu se aplică activităților de certificare desfășurate de societățile care au calitatea de organisme de certificare.

Astfel, având în vedere faptul că societățile respective sunt întreprinderi cu scop lucrativ, care își desfășoară activitățile în condiții de concurență și care nu dispun de nicio putere de decizie legată de exercitarea prerogativelor de putere publică, atunci activitățile de certificare desfășurate de societățile menționate nu constituie o participare directă și specifică la exercitarea autorității publice în sensul articolului 51 TFUE.

Mai concret, verificarea capacității tehnice și financiare a întreprinderilor supuse certificării, a sincerității și a conținutului declarațiilor, ale certificatelor și ale documentelor prezentate de persoanele cărora le este eliberat atestatul, precum și a menținerii condițiilor privind situația personală a candidatului sau a ofertantului nu poate fi considerată o activitate care se încadrează în autonomia decizională proprie exercitării unor prerogative de putere publică, această verificare fiind determinată în întregime de cadrul normativ național. În plus, verificarea menționată este desfășurată sub o supraveghere de stat directă și că are ca funcție facilitarea sarcinii autorităților contractante în domeniul achizițiilor publice de lucrări, scopul său fiind acela de a permite acestora din urmă să își îndeplinească misiunea având o cunoaștere exactă și detaliată a capacității atât tehnice, cât și financiare a ofertanților.

(a se vedea punctele 19, 20 și 22 și dispozitiv 1)
Noțiunea „deteriorare a stării” unui corp de apă de suprafață, care figurează la articolul 4 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Directiva 2000/60 de stabilire a unui cadru de politică comunitară în domeniul apei, trebuie interpretată în sensul că există o deteriorare de îndată ce starea a cel puțin unu dintre elementele de calitate, în sensul anexei V la directiva menționată, se degradează cu o clasă, chiar dacă această degradare nu se traduce printr‑o degradare de clasificare, în ansamblul său, a corpului de apă de suprafață. Cu toate acestea, în cazul în care elementul de calitate în cauză, în sensul anexei menționate, figurează deja în clasa cea mai joasă, orice degradare a acestui element constituie o „deteriorare a stării” unui corp de apă de suprafață, în sensul articolului 4 alineatul (1) litera (a) punctul (i) menționat.

Pe lângă modul de redactare a acestei dispoziții și interpretarea literală care decurge din acesta, această interpretare este coroborată de regulile de evaluare a stării apelor de suprafață care se întemeiază pe analiza stării ecologice, care presupune cinci clase. Aceste clase nu sunt decât un instrument care limitează marja de apreciere a statelor membre cu ocazia stabilirii elementelor de calitate care reflectă starea reală a unui anumit corp de apă. În special, aplicarea regulii „one out all out”, potrivit căreia un corp de apă este clasificat într‑o clasă imediat inferioară din momentul în care indicele unuia dintre elementele de calitate coboară sub nivelul corespunzător clasei actuale, pe de o parte, ar descuraja statele membre să prevină deteriorările stării unui corp de apă de suprafață în interiorul unei clase de stare și, pe de altă parte, ar determina de asemenea excluderea apelor din clasa cea mai joasă din domeniul de aplicare al obligației de a preveni deteriorarea stării acestora.

În ceea ce privește criteriile care permit să se constate o deteriorare a stării unui corp de apă, reiese din economia articolului 4 din Directiva 2000/60, în special de la alineatele (6) și (7) ale acestuia, că deteriorările stării unui corp de apă, chiar tranzitorii, sunt autorizate doar în condiții stricte. În consecință, pragul dincolo de care se constată o încălcare a obligației de a preveni deteriorarea stării unui corp de apă trebuie să fie jos.

O interpretare contrară potrivit căreia doar atingerile grave constituie o deteriorare a stării unui corp de apă, interpretare care se întemeiază, în esență, pe o evaluare comparativă a efectelor negative asupra apelor, pe de o parte, și a intereselor economice legate de apă, pe de altă parte, nu poate fi dedusă din modul de redactare a articolului 4 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Directiva 2000/60. În plus, o astfel de interpretare nu respectă diferența stabilită prin această directivă între obligația de a preveni deteriorarea stării unui corp de apă și motivele de derogare prevăzute la articolul 4 alineatul (7) din directiva menționată, întrucât doar acestea din urmă conțin elemente de evaluare comparativă a intereselor.

(a se vedea punctele 55-57, 59, 61-63, 67, 68 și 70 și dispozitiv 2)
Competența de soluționare a unui litigiu poate fi reglementată de Regulamentul nr. 44/2001 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială chiar dacă în litigiul menționat sunt implicați lichidatorii din cele două proceduri de insolvență, una principală, iar cealaltă secundară, care intră, fiecare, sub incidența Regulamentului nr. 1346/2000 privind procedurile de insolvență. În această privință, s‑a statuat deja, pe de o parte, că Regulamentele nr. 44/2001 și nr. 1346/2000 trebuie interpretate astfel încât să se evite orice suprapunere între normele de drept pe care aceste texte le enunță, precum și orice vid juridic și, pe de altă parte, că domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1346/2000 nu trebuie să facă obiectul unei interpretări largi și că numai acțiunile care derivă direct dintr‑o procedură de insolvență și care sunt strâns legate de aceasta intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1346/2000. În plus, s‑a reținut drept criteriu determinant pentru a identifica domeniul în care se încadrează o acțiune nu contextul procedural în care se înscrie acea acțiune, ci temeiul juridic al acesteia din urmă. Potrivit acestei abordări, trebuie să se stabilească dacă dreptul sau obligația care servește drept temei al acțiunii își are originea în normele comune de drept civil și comercial sau în norme derogatorii, specifice procedurilor de insolvență.

În ceea ce privește repartizarea produsului vânzării activelor unei societăți aflate în lichidare între o procedură principală de insolvență și o procedură secundară de insolvență, din moment ce această repartizare trebuie să se efectueze, în esență, în temeiul dispozițiilor Regulamentului nr. 1346/2000, acest regulament este aplicabil.

(a se vedea punctele 25-28 și 30)