ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

La 19 decembrie 2007 și la 2 septembrie 2008, în urma Deciziei nr. 1982/2006/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 18 decembrie 2006 privind Al șaptelea program‑cadru al Comunității Europene pentru activități de cercetare, de dezvoltare tehnologică și demonstrative (2007-2013) (JO 2006, L 412, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 59, p. 115), Comisia Comunităților Europene a încheiat cu reclamanta un acord de grant intitulat „Senior – Social Ethical and Privacy Needs in ICT for Older People: a dialogue roadmap” (Senior – Necesități în materie de etică socială și de confidențialitate în TIC pentru persoanele în vârstă: o foaie de parcurs a dialogului, denumit în continuare „contractul Senior”) și, respectiv, un acord de grant intitulat „Market Requirements, Barriers and Cost‑Benefits Aspects of Assistive Technologies” (Cerințele pieței, obstacole și aspecte costuri‑avantaje ale tehnologiilor asistive, denumit în continuare „contractul MARE”).
33

Astfel, aparatul în cauză este un instrument intern cabinetului de avocați care reprezintă reclamanta și care se află sub răspunderea sa exclusivă, precum angajații care lucrează în cadrul acestuia. Or, potrivit unei jurisprudențe constante, problemele de transmitere în interiorul unei societăți nu sunt considerate cazuri fortuite sau cazuri de forță majoră [Hotărârea Cockerill‑Sambre/Comisia, punctul 20 de mai sus, EU:C:1985:471, punctul 12; a se vedea de asemenea Ordonanța din 28 aprilie 2008, PubliCare Marketing Communications/OAPI (Publicare), T‑358/07, EU:T:2008:130, punctele 17 și 18 și jurisprudența citată]. S‑a decis chiar că eroarea imputabilă unei terțe persoane mandatate de un cabinet de avocați pentru a efectua acte care intră sub responsabilitatea respectivului cabinet nu poate fi considerată o împrejurare străină reclamantului reprezentat de acest cabinet (Hotărârea Bell & Ross/OAPI, punctul 26 de mai sus, EU:C:2011:612, punctul 50, și Ordonanța AO/Comisia, punctul 28 de mai sus, EU:T:2011:727, punctele 37 și 40). Astfel, în speță, chiar dacă, situație care nu se regăsește în prezenta cauză, cabinetul de avocați care reprezintă reclamanta ar fi recurs la o societate externă pentru gestionarea echipamentului său informatic și a faxului, defecțiunea acestui echipament nu ar putea fi considerată ca fiind o împrejurare care i‑ar fi externă.
Ordonanța Tribunalului (Camera a șaptea) din 23 februarie 2015 – Seven for all mankind/OAPI – Seven (SEVEN FOR ALL MANKIND)

(Cauza T‑505/14)

„Marcă comunitară — Procedură de opoziție — Cerere de înregistrare a mărcii comunitare verbale SEVEN FOR ALL MANKIND — Marca comunitară figurativă anterioară Seven și marca internațională figurativă anterioară Seven — Motiv relativ de refuz — Articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 — Acțiune vădit nefondată”

Acțiune în anulare — Motive — Acțiune îndreptată împotriva unei noi decizii a unei instituții, adoptată pentru executarea unei hotărâri de anulare a Tribunalului — Repunere în discuție a concluziilor Tribunalului din hotărârea de anulare care a dobândit autoritate de lucru judecat — Motiv vădit nefondat (a se vedea punctele 27, 28 și 32)

Obiectul

Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei întâi de recurs a OAPI din 9 aprilie 2014 (cauza R 1277/2013‑1), privind o procedură de opoziție între Seven SpA și Seven for all mankind LLC

Dispozitivul

1) Respinge acțiunea.
Ordonanța Tribunalului (Camera a treia) din 22 iulie 2015 –

European Children's Fashion Association și Instituto de Economía Pública/Comisia și EACEA

(Cauza T‑724/14)

„Acțiune în anulare — Clauză compromisorie — Programul de acțiune «Lifelong Learning (2007-2013)» — Proiectul «Brand & Merchandising manager for SMEs in the childrens' product sector» — Scrisoare de preinformare — Notă de debit — Identificarea pârâtului — Inadmisibilitate parțială”

Acțiune în anulare — Condiții de admisibilitate — Acțiune îndreptată împotriva autorului actului atacat — Excepții — Acte adoptate în temeiul unor competențe delegate imputabile instituției care a delegat — Acte semnate de Agenția Executivă pentru Educație, Audiovizual și Cultură (EACEA) — Competența EACEA de a adopta actele menționate — Acțiune îndreptată împotriva Comisiei — Inadmisibilitate (art. 263 TFUE; Regulamentul nr. 58/2003 al Consiliului; Decizia 2007/114/CE a Comisiei) (a se vedea punctele 21-29, 35 și 36)

Obiectul

Cu titlu principal, o cerere întemeiată pe articolul 272 TFUE, prin care se urmărește declararea ca nefondată a cererii EACEA de rambursare a subvențiilor plătite primei reclamante în temeiul contractului încheiat pentru realizarea proiectului „Brand & Merchandising manager for SMEs in the childrens' product sector” și, cu titlu subsidiar, cerere prin care se urmărește anularea, pe de o parte, a scrisorii de preinformare a EACEA din 1 august 2014 prin care prima reclamantă era informată că trebuia să ramburseze suma de 82378,81 euro în urma auditului privind respectivul proiect și, pe de altă parte, a notei de debit nr. 3241401420, emise de EACEA la 5 august 2014, în vederea rambursării respectivei sume

Dispozitivul

1) Respinge acțiunea ca inadmisibilă în măsura în care este îndreptată împotriva Comisiei Europene.
În cadrul unor acțiuni în anulare introduse de state membre sau de instituții, se consideră acte atacabile în sensul articolului 263 TFUE orice dispoziții adoptate de instituții, indiferent de forma acestora, care urmăresc să producă efecte juridice obligatorii.

Or, nu aceasta este situația în cazul unei scrisori a Comisiei prin care aceasta invită în mod informal un stat membru să pună resurse proprii tradiționale la dispoziția bugetului Uniunii. Astfel, aplicarea dispozițiilor Uniunii în materie de punere la dispoziție a resurselor proprii intră în responsabilitatea statelor membre. Niciuna dintre dispozițiile Deciziei 2007/436 privind sistemul de resurse proprii al Comunităților Europene și ale Regulamentului nr. 1150/2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728, adoptate în această materie, nu conferă Comisiei competența de a lua decizii cu privire la interpretarea lor. În plus, Comisia nu poate aduce atingere competenței exclusive a Curții de a statua cu privire la conformitatea comportamentului unui stat membru cu Regulamentul nr. 1150/2000. Astfel, Comisia nu are decât posibilitatea, care îi este întotdeauna conferită, să își exprime opinia, care nu este obligatorie în niciun caz pentru autoritățile naționale.

Pe de altă parte, întrucât etapa precontencioasă a procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, prevăzută la articolul 258 TFUE, are ca unic scop să permită statului membru să se conformeze în mod voluntar cerințelor tratatului sau, dacă este cazul, să îi dea ocazia să își justifice poziția, niciunul dintre actele adoptate de Comisie în acest cadru, inclusiv o scrisoare prin care această instituție invită în mod informal un stat membru să pună resurse proprii tradiționale la dispoziția bugetului Uniunii, nu are forță obligatorie.

(a se vedea punctele 25, 34, 38, 40, 43, 46 și 48)
4)

Comisia Europeană, Canadian Solar Manufacturing (Changshu), Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang), Inc., Csi Cells Co. Ltd, Csi Solar Power (China), Inc. și China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products suportă propriile cheltuieli de judecată.
Ordonanța Tribunalului (Camera întâi) din 26 noiembrie 2015 –

One of Us și alții/Parlamentul și alții

(Cauza T‑561/14)

„Drept instituțional — Inițiativa cetățenească europeană — Comunicarea Comisiei în temeiul articolului 10 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (UE) nr. 211/2011 — Termen de introducere a acțiunii — Inadmisibilitate parțială”

Acțiune în anulare — Termene — Momentul de la care începe să curgă termenul — Data publicării actului în cauză — Calcul — Cerere introductivă tardivă — Inadmisibilitate vădită [art. 263 al șaselea paragraf TFUE; Regulamentul de procedură al Tribunalului (1991), art. 101 alin. (2) și art. 102 alin. (1) și (2); Regulamentul nr. 211/2011 al Parlamentului European și al Consiliului] (a se vedea punctele 21-24)

Obiectul

Cerere de anulare, în principal, a Comunicării COM(2014) 355 final a Comisiei din 28 mai 2014 privind inițiativa cetățenească europeană „One of Us” și, cu titlu subsidiar, a articolului 10 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (UE) nr. 211/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 februarie 2011 privind inițiativa cetățenească (JO L 65, p. 1)

Dispozitivul

1) Respinge acțiunea ca inadmisibilă în măsura în care este îndreptată împotriva articolului 10 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (UE) nr. 211/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 februarie 2011 privind inițiativa cetățenească.
(d)

Articolul 8 se înlocuiește cu următorul text: «Articolul 8 (1) Funcționarul care are dreptul la indemnizația de expatriere sau la indemnizația de reședință în afara țării de origine are dreptul, în limita stabilită la alineatul (2), în fiecare an calendaristic, la o sumă forfetară corespunzătoare cheltuielilor de călătorie de la locul de repartizare la locul de origine, așa cum sunt definite la articolul 7 pentru funcționarul în cauză și, în cazul în care acesta are dreptul la alocație pentru locuință, suma forfetară se plătește și pentru soț și persoanele aflate în întreținerea funcționarului, în sensul articolului 2. […] (2) Plata forfetară se efectuează pe baza unei indemnizații calculate pe kilometru de distanță geografică dintre locul de repartizare a funcționarului și locul său de origine. În cazul în care locul de origine, astfel cum este definit la articolul 7, este în afara teritoriilor statelor membre ale Uniunii sau în afara țărilor și teritoriilor enumerate în anexa II la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene ori în afara teritoriului statelor membre ale Asociației Europene a Liberului Schimb, plata forfetară se efectuează pe baza unei indemnizații calculate pe kilometru de distanță geografică între locul de repartizare a funcționarului și capitala statului membru a cărui cetățenie o deține. Funcționarul al cărui loc de origine se află în afara teritoriului statelor membre ale Uniunii sau în afara țărilor și teritoriilor enumerate în anexa II la Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene ori în afara teritoriului statelor membre ale Asociației Europene a Liberului Schimb și care nu este cetățean al unuia dintre statele membre nu are dreptul la plata forfetară. Valoarea indemnizației pentru distanța parcursă în kilometri este de: 0 EUR pe km pentru distanțe cuprinse între: 0 și 200 km 0,3790 EUR pe km pentru distanțe cuprinse între: 201 și 1 000 km 0,6316 EUR pe km pentru distanțe cuprinse între: 1 001 și 2 000 km 0,3790 EUR pe km pentru distanțe cuprinse între: 2 001 și 3 000 km 0,1262 EUR pe km pentru distanțe cuprinse între: 3 001 și 4 000 km 0,0609 EUR pe km pentru distanțe cuprinse între: 4 001 și 10 000 km 0 EUR pe km pentru distanțe de peste 10 000 km. La indemnizația pentru distanța parcursă în kilometri menționată anterior se adaugă o sumă forfetară suplimentară, în valoare de: — 189,48 EUR în cazul în care distanța geografică dintre locul de repartizare și locul de origine este între 600 km și 1 200 km, — 378,93 EUR în cazul în care distanța geografică dintre locul de repartizare și locul de origine este mai mare de 1200 km. Indemnizația pentru distanța parcursă în kilometri și suma forfetară suplimentară menționate anterior se actualizează în fiecare an în aceeași proporție cu remunerația. […] (4) Alineatele (1), (2) și (3) din prezentul articol se aplică funcționarilor al căror loc de repartizare este situat pe teritoriul statelor membre. […] Plata forfetară are la bază costul călătoriei cu avionul la clasa economică.»”
23

Cu toate acestea, cele două facturi prezentate de intervenient, din 24 iunie 2014 și din 28 septembrie 2015, nu sunt atât de precis detaliate încât să indice timpul petrecut cu efectuarea fiecăreia dintre aceste prestații. Or, lipsa unor informații mai precise face deosebit de dificilă verificarea cheltuielilor de judecată efectuate în cadrul procedurii în fața Tribunalului și a caracterului lor necesar în acest scop. În aceste condiții, o apreciere strictă a onorariilor recuperabile se impune cu necesitate [a se vedea în acest sens Ordonanța din 1 august 2014, Phonebook of the World/OAPI – Seat Pagine Gialle (PAGINE GIALLE), T‑589/11 DEP, nepublicată, EU:T:2014:731, punctul 17 și jurisprudența citată].
1

La 25 iulie 2014, reclamanții, Inițiativa cetățenească europeană „One of Us” și ceilalți reclamanți, ale căror nume figurează în anexă, au formulat o acțiune în anulare, cu titlu principal, a Comunicării COM(2014) 355 final a Comisiei din 28 mai 2014 privind Inițiativa cetățenească europeană „One of Us” (denumită în continuare „comunicarea atacată”) și, cu titlu subsidiar, a articolului 10 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (UE) nr. 211/2011 al Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 privind inițiativa cetățenească (JO L 65, p. 1).
15

Printr‑un act depus la grefa Tribunalului la 28 octombrie 2016, reclamantul a adus la cunoștința Tribunalului faptul că divizia de anulare a EUIPO declarase mărcile figurative anterioare citate la punctul 5 de mai sus fie decăzute (Decizia nr. 10958 C din 3 martie 2016 privind marca înregistrată cu numărul 1683986), fie nule (Deciziile nr. 12041 C, 12042 C și 12040 C din 7 iulie 2016 privind mărcile înregistrate cu numerele 4073334, 4077236 și 4077251), toate aceste decizii rămânând definitive.
3)

Obligă InAccess Networks Integrated Systems – Applications Services for Telecommunication and Related Equipment Commercial and Industrial Co. SA la plata cheltuielilor de judecată.
1)

Suspendă executarea Deciziei EMA/785809/2015 a Agenției Europene pentru Medicamente (EMA) din 25 noiembrie 2015 prin care se acordă unui terț, în temeiul Regulamentului (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei, accesul la rapoartele privind testele toxicologice C 45151/test de toxicitate cutanată de 28 de zile (aplicare sub formă semiocluzivă pe durata a 6 ore) pe șobolani Wistar și C 88913/test de toxicitate cutanată de 28 de zile (aplicare sub formă semiocluzivă pe durata a 6 ore) pe șobolani Wistar.
33

Or, TAR a constatat în mod expres, în hotărârea din 15 mai 2014, că reclamanta, spre deosebire de alți operatori, nu a participat la procedura națională de opoziție și că această omisiune făcea imposibilă orice posibilitate de acordare a unei perioade de adaptare, dat fiind că nu își susținuse cerințele speciale în cadrul procedurii prevăzute în acest scop. În consecință, reclamanta, care, pretinzând că produce de mai multe decenii diverse feluri de piadine romagnole, ar fi îndeplinit în mod vădit condițiile prevăzute la articolul 5 alineatele (5) și (6), a lăsat să îi scape posibilitatea de a evita, prin propriile mijloace, producerea prejudiciului pe care se teme că îl va suferi. Astfel, în urma sesizării Comisiei cu dosarul în cauză, procedura desfășurată de aceasta era reglementată, ratione temporis, prin Regulamentul nr. 1151/2012, intrat în vigoare la 3 ianuarie 2013. În contextul contactelor sale cu Comisia, reclamanta ar fi putut să îi solicite acesteia, în temeiul dispozițiilor articolului 15 alineatele (1) și (2) coroborat cu articolul 49 alineatul (3) din regulamentul menționat, acordarea unei perioade tranzitorii, care putea fi de până la 15 ani, pentru a beneficia de o prelungire de facto a perioadei de adaptare acordate de autoritățile italiene la încheierea procedurii naționale de opoziție sus‑menționate. Or, întrucât s‑a abținut să participe la această procedură națională, reclamanta a ratat ocazia de a putea continua să își comercializeze piadinele sub denumirea „romagnole”. În plus, deși participarea la procedura națională nu ar fi un element prealabil necesar pentru acordarea unei protecții tranzitorii de către Comisie, trebuie să se constate că nu rezultă, în niciun caz, din dosar că reclamanta a sesizat‑o cu o cerere în acest sens sau că o astfel de cerere a fost respinsă.
32

În speță, Comisia admite în mod expres că, pe de o parte, a verificat prima facie existența motivelor de opoziție invocate de Republica Franceză și, pe de altă parte, că a evaluat dacă aceste motive nu relevă erori vădite de apreciere. Astfel, punctul 2.2 al deciziei atacate, intitulat „Evaluare prima facie a Comisiei”, menționează, la al patrulea-al șaptelea paragraf: „Comisia apreciază că refuzul autorităților franceze care are la bază articolul 4 alineatul (2) a doua liniuță nu pare, prima facie, că este întemeiat în speță, având în vedere motivarea invocată. Astfel, rezultă că documentele la care se solicită accesul nu sunt strâns legate de un contencios existent sau rezonabil previzibil în acest stadiu. Prin urmare, este vădit că documentele în cauză nu intră sub incidența excepției invocate de autoritățile franceze și că divulgarea lor nu poate fi împiedicată de excepția respectivă. În ceea ce privește motivul refuzului divulgării invocat de autoritățile franceze pe baza excepției referitoare la protejarea obiectivelor activităților de anchetă, prevăzută la articolul 4 alineatul (2) a treia liniuță, Comisia arată că procedura de notificare a fost finalizată. Astfel, Comisia nu a deschis o anchetă privind o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, ca urmare a adoptării și a publicării, în Jurnalul Oficial al Republicii Franceze din 9 iulie 2014, a legii franceze care rezultă din proiectul notificat. Or în temeiul jurisprudenței, este cert că Comisia nu se poate limita să invoce deschiderea eventuală a unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor pentru a justifica, în temeiul protecției interesului public, un refuz al accesului la ansamblul documentelor vizate de cererea unui cetățean […] În consecință, dat fiind că nu există nicio anchetă în curs, aplicabilitatea excepției menționate mai sus pare, în acest stadiu, pur ipotetică, iar invocarea ei pare, așadar, la prima vedere, ca neîntemeiată în speță.”
10

Reclamanta, Pagkyprios organismos ageladotrofon Dimosia Ltd (POA), este o organizație de crescători de bovine care produc lapte de vacă și carne. Aceasta a fost înființată și înregistrată în anul 2004 și numără 157 de membri, ceea ce reprezintă aproximativ 75 % din numărul total de producători ciprioți de lapte de vacă. În medie, 54 de milioane de litri din acest lapte sunt utilizați anual în Cipru în procesul de producție a brânzei numită „halloumi”. Este vorba despre un tip special de brânză cipriotă, care este fabricat într‑un anumit fel și care are un gust, o textură și proprietăți culinare particulare. Reclamanta este principalul producător cipriot de lapte de vacă utilizat la fabricarea de halloumi. Ea desfășoară și o activitate de producție de brânză halloumi sub propriile mărci și sub mărci ale distribuitorilor printr‑o filială deținută integral, Papouis Dairies Ltd.
3)

Cyprus Turkish Chamber of Industry, Animal Breeders and Producers Association, Milk and Oil Products Production and Marketing Cooperative Ltd, Süt Urünleri İmalatçulari Birliği Milk Processors Association și doamna Fatma Garanti suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisia Europeană, inclusiv cheltuielile de judecată aferente procedurii măsurilor provizorii.
În ceea ce privește o cerere de suspendare a executării având ca obiect o decizie a Comisiei de modificare a condițiilor de derogare de la normele Uniunii privind exploatarea unui gazoduct, partea care solicită măsurile provizorii face dovada unei înțelegeri eronate a funcționării ordinii juridice proprii instituite de tratate atunci când invocă un risc de modificare gravă și ireparabilă a poziției sale pe piață din cauza posibilității de a efectua rezervări pe termen lung ale capacităților de transport de gaz prin gazoduct eliberate prin decizia atacată, ceea ce ar avea ca efect consolidarea situației. Astfel, în cazul anulării deciziei atacate, condițiile de utilizare a gazoductului în cauză, astfel cum au fost autorizate prin această decizie, nu se vor mai putea aplica. Întrucât niciun act de drept privat întemeiat pe aceste condiții nu poate fi pus în aplicare, consecințele descrise de reclamantă nu s‑ar putea produce eventual decât în perioada care precedă adoptarea hotărârii Tribunalului prin care se finalizează judecata în cauza principală. Or, această ipoteză nu constituie în sine prejudiciul invocat de reclamantă în măsura în care acesta depinde de menținerea pe termen lung a acestei situații.

Caracterul urgent al unei cereri de măsuri provizorii trebuie apreciat prin raportare la necesitatea de a se pronunța cu titlu provizoriu cu scopul de a evita ca partea care solicită măsurile provizorii să sufere un prejudiciu grav și ireparabil înainte de pronunțarea cu privire la cererea principală de anulare. Această parte este cea care trebuie să aducă elemente de probă în sensul că nu poate aștepta până la pronunțarea hotărârii în acțiunea principală fără a suferi personal un astfel de prejudiciu.

Or, reclamanta nu aduce această probă serioasă atunci când prejudiciul invocat se poate realiza numai la expirarea mai multor contracte, a căror durată depășește durata medie a procedurilor în fața Tribunalului și care ar putea face obiectul unei reînnoiri. În această privință, ar reveni, dacă este cazul, reclamantei sarcina de a pune în aplicare căile de drept specifice deschise în cazul nerespectării respectivelor contracte. În cazul încălcării obligațiilor contractuale, ar fi, în plus, posibil ca aceasta din urmă să recurgă la articolul 160 din Regulamentul de procedură, care îi garantează astfel o protecție jurisdicțională efectivă în cadrul litigiului său din fața Tribunalului. În plus, dacă expirarea contractelor respective ar fi confirmată până la pronunțarea de către Tribunal a hotărârii sale, nu este exclus ca Tribunalul să considere că există împrejurări excepționale, astfel încât ar decide din oficiu să se pronunțe asupra acestei cauze potrivit unei proceduri accelerate, în temeiul articolului 151 alineatul (2) din Regulamentul de procedură. În caz contrar, nu este de asemenea exclus ca, în cazul în care împrejurările impun, să se decidă judecarea acestei cauze cu prioritate, conform articolului 67 alineatul (2) din același regulament.

(a se vedea punctele 45 și 47-49)
Pentru a stabili dacă un act produce efecte juridice obligatorii în sensul articolului 263 primul paragraf TFUE, trebuie examinată însăși substanța actului respectiv Existența unor astfel de efecte trebuie stabilită pe baza substanței actului în cauză și nu poate fi fondată pe alte elemente, în special pe percepția pe care ar putea să o aibă destinatarii ei. Prin natura sa, o asemenea percepție prezintă astfel un caracter subiectiv. Or, condițiile de admitere a unei acțiuni nu pot să depindă de elemente care pot varia în funcție de autorități, întreprinderi sau particulari.

Forma în care se adoptă un act este, în principiu, lipsită de relevanță pentru stabilirea admisibilității unei acțiuni în anulare. Se evită astfel ca forma sau denumirea atribuite unui act de către autorul său să poată conduce la excluderea acestui act de la orice acțiune în anulare, deși, în realitate, acesta ar produce efecte juridice. În schimb, forma unui act poate fi luată în considerare în măsura în care poate contribui la identificarea naturii actului.

În această privință, în ceea ce privește un act care are forma unei scrisori nedatate și nesemnate și care nu prezintă antetul Comisiei, acesta se prezintă ca un document informal, care nu are una dintre formele general utilizate de o instituție pentru a adopta un act care are drept efect sau drept obiect producerea de efecte juridice. Absența unor efecte juridice obligatorii produse de actul atacat, care decurge din substanța sa, este confirmată de forma în care acesta a fost adoptat.

(a se vedea punctele 85-89 și 92)