ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Articolul 4 alineatul (1) și articolul 5 din Directiva 98/70 privind calitatea benzinei și a motorinei, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul nr. 1882/2003, trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru să prevadă, în dreptul național, cerințe de calitate suplimentare în raport cu cele cuprinse în această directivă pentru comercializarea de motorină, precum o specificație referitoare la punctul de aprindere a motorinei, atât timp cât nu este vorba despre o specificație tehnică a motorinei care privește protecția sănătății și a mediului în sensul directivei menționate.

Astfel, Directiva 98/70 nu are ca obiectiv să armonizeze toate cerințele de calitate sau specificațiile tehnice care s‑ar putea aplica combustibililor în cauză și, în consecință, să interzică statelor membre să prevadă restricții sau derogări în această privință, ci se referă numai la specificațiile tehnice cu impact asupra mediului, în sensul directivei menționate, și anume cele bazate pe considerente de sănătate și de mediu. Or, în ceea ce privește specificația punctului de aprindere a motorinei, trebuie să se constate că această specificație servește în principal pentru a garanta siguranța motorinei ca produs și prezintă deopotrivă importanță pentru funcționarea și pentru protecția motoarelor autovehiculelor. Astfel, stabilirea punctului de aprindere are ca scop, în plus, protecția consumatorilor împotriva daunelor care pot fi cauzate vehiculelor lor.

(a se vedea punctele 38, 39 și 44 și dispozitiv 1)
Astfel, din coroborarea articolului 67 din Regulamentul nr. 883/2004 și a articolului 60 alineatul (1) din Regulamentul nr. 987/2009 reiese, pe de o parte, că o persoană poate pretinde prestații familiale pentru membrii familiei sale care au reședința în alt stat membru decât cel competent să plătească aceste prestații și, pe de altă parte, că posibilitatea de a depune o cerere de prestații familiale este recunoscută nu numai persoanelor care au reședința pe teritoriul statului membru care are obligația de a plăti prestațiile familiale, ci și tuturor „persoanelor implicate” care pot pretinde aceste prestații, printre care figurează părinții copilului pentru care se solicită prestațiile.

Articolul 60 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul nr. 987/2009 de stabilire a procedurii de punere în aplicare a Regulamentului nr. 883/2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială trebuie interpretat în sensul că ficțiunea prevăzută la această dispoziție poate conduce la recunoașterea dreptului la prestațiile familiale unei persoane care nu are reședința pe teritoriul statului membru competent să plătească aceste prestații atunci când toate celelalte condiții pentru acordarea prestațiilor menționate, prevăzute de dreptul național, sunt îndeplinite, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.

Articolul 60 alineatul (1) a treia teză din Regulamentul nr. 987/2009 de stabilire a procedurii de punere în aplicare a Regulamentului nr. 883/2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială trebuie interpretat în sensul că nu implică faptul că părintelui copilului pentru care sunt acordate prestațiile familiale, care are reședința în statul membru care are obligația de a plăti acele prestații, trebuie să i se recunoască dreptul la respectivele prestații ca urmare a faptului că celălalt părinte, care are reședința în alt stat membru, nu a depus o cerere de prestații familiale.

În acest sens, atât din modul de redactare, cât și din economia articolului 60 alineatul (1) din Regulamentul nr. 987/2009 reiese că trebuie să se facă o distincție între depunerea unei cereri de prestații familiale și dreptul de a încasa astfel de prestații.

Pe de altă parte, din modul de redactare a articolului menționat reiese de asemenea că este suficient ca una dintre persoanele care au dreptul de a solicita prestații familiale să depună o cerere de acordare a unor astfel de prestații pentru ca instituția competentă din statul membru să fie ținută să ia în considerare această cerere.

Dreptul Uniunii nu se opune însă ca instituția competentă din statul membru, făcând aplicarea dreptului național, să ajungă la concluzia că persoana care are dreptul să încaseze prestațiile familiale pentru un copil este o altă persoană decât cea care a depus cererea de acordare a acestor prestații.

În consecință, atunci când sunt întrunite toate condițiile pentru acordarea de prestații familiale pentru un copil, iar respectivele prestații sunt efectiv acordate, nu prezintă importanță care dintre părinți este considerat, în temeiul dreptului național, persoana care are dreptul să încaseze astfel de prestații.

(a se vedea punctele 46-50 și dispozitiv 2)
Articolul 1 alineatul (2) și articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 2988/95 privind protecția intereselor financiare ale Comunităților Europene trebuie interpretate în sensul că, în împrejurări în care încălcarea unei dispoziții a dreptului Uniunii a fost descoperită numai după producerea unui prejudiciu, termenul de prescripție începe să curgă odată ce atât acțiunea sau omisiunea unui agent economic care constituie o încălcare a dreptului Uniunii, cât și prejudiciul produs bugetului Uniunii sau bugetelor gestionate de aceasta au survenit.

O astfel de concluzie este conformă cu obiectivul regulamentului menționat, care, potrivit articolului 1 alineatul (1) din acesta, urmărește protejarea intereselor financiare ale Uniunii. Astfel, dies a quo se situează la data evenimentului care survine ultimul, și anume fie la data producerii prejudiciului, atunci când acest prejudiciu se produce ulterior acțiunii sau omisiunii care constituie o încălcare a dreptului Uniunii, fie la data respectivei acțiuni sau a respectivei omisiuni, atunci când avantajul în cauză a fost acordat înainte de acțiunea sau omisiunea menționată. În plus, această concluzie nu este repusă în discuție de argumentul potrivit căruia dies a quo s‑ar situa în ziua descoperirii abaterii, întrucât data la care autoritățile au luat cunoștință de o abatere nu are efect în privința momentului de la care începe să curgă termenul de prescripție. În definitiv, administrația are o obligația generală de diligență în verificarea caracterului legal al plăților efectuate de ea însăși și care afectează bugetul Uniunii.

(a se vedea punctele 25-29 și dispozitiv 1)
Articolul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că o plângere cu constituire de parte civilă depusă la o instanță de instrucție intră în domeniul de aplicare al acestui regulament în măsura în care are ca obiect repararea pecuniară a prejudiciului invocat de autorul plângerii.

Astfel, pentru a stabili dacă o materie intră sau nu intră în domeniul de aplicare al regulamentului menționat, trebuie să se examineze elementele care caracterizează natura raporturilor juridice dintre părțile din litigiu sau obiectul acestuia. În această privință, chiar dacă o acțiune civilă se grefează pe o procedură penală, această acțiune, exercitată în vederea reparării prejudiciului cauzat unui particular ca urmare a unei infracțiuni, își păstrează caracterul civil. Prin urmare, deși plângerea cu constituire de parte civilă are ca scop să pună în mișcare acțiunea publică și deși instrucția desfășurată de instanța sesizată are un caracter penal, aceasta are totuși ca obiect și soluționarea unui litigiu între persoane private cu privire la despăgubirea prejudiciului pe care una dintre aceste persoane consideră că l‑a suferit ca urmare a unor comportamente frauduloase ale altora. În consecință, raportul juridic dintre părțile în discuție în litigiul principal trebuie calificat drept „raport juridic de drept privat” și, prin urmare, intră în sfera „noțiunii de materie civilă și comercială”, în sensul Regulamentului nr. 44/2001.

(a se vedea punctele 30-32 și 36 și dispozitiv 1)
Noțiunea de activitate economică, în sensul articolului 1 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2005 privind protecția animalelor în timpul transportului și al operațiunilor conexe, trebuie interpretată în sensul că include o activitate privind transportul de câini fără stăpân, dintr‑un stat membru în altul, efectuat de o asociație de utilitate publică în vederea încredințării acestor câini persoanelor care s‑au angajat să îi primească în schimbul plății de către acestea a unei sume care acoperă în principiu cheltuielile efectuate în acest scop de respectiva asociație.

Astfel, în primul rând, Regulamentul nr. 1/2005 își are temeiul juridic în articolul 37 CE (devenit articolul 43 TFUE) și intră, așadar, în sfera politicii pieței interne. În acest cadru, un import de mărfuri sau o prestare de servicii remunerată trebuie considerate activități economice în sensul tratatului. Factorul determinant care permite să se considere că o activitate are un caracter economic constă în faptul că aceasta nu trebuie să fie exercitată fără contraprestație. În schimb, o asemenea activitate nu este necesar să fie exercitată în scop lucrativ. Prin urmare, o activitate de transport regulat a unui număr important de câini, exercitată de o asociație de utilitate publică cu scopul de a conduce aceste animale către particulari cărora le sunt încredințate pe baza unui contract care prevede printre altele plata unei sume de bani către această asociație, are legătură cu o activitate economică, în sensul articolului 1 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2005, chiar dacă nu este urmărit și nici nu este realizat vreun câștig de către asociația menționată.

În al doilea rând, având în vedere obiectivele urmărite prin Regulamentul nr. 1/2005, noțiunea de activitate economică nu poate fi interpretată în mod restrictiv. Limitarea domeniului de aplicare al Regulamentului nr. 1/2005 la activități economice cu scop lucrativ ar risca în special să compromită obiectivul principal al acestui regulament, și anume protecția animalelor în cursul transportului.

(a se vedea punctele 29-31 și 33-35 și dispozitiv 1)
Un stat membru încalcă obligațiile ce îi revin în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2006/123 privind serviciile în cadrul pieței interne prin introducerea și prin menținerea unei reglementări care nu autorizează sucursalele societăților constituite în alte state membre și stabilite pe teritoriul său să opereze pe acest teritoriu în calitate de emitent de carduri pentru agrement avantajoase din punct de vedere fiscal acordate de angajatori salariaților lor. Astfel, o asemenea restricție limitează libertatea prestatorului de a alege între a se stabili cu titlu principal sau secundar și între stabilirea sub formă de agenție, de sucursală sau de filială, cu încălcarea dispoziției amintite din directivă.

Un stat membru încalcă obligațiile ce îi revin în temeiul articolului 15 alineatul (1), alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din Directiva 2006/123 privind serviciile în cadrul pieței interne prin introducerea și prin menținerea unei reglementări care supune calitatea de emitent de tichete avantajoase din punct de vedere fiscal acordate de angajatori salariaților lor condiției ca emitentul respectiv să facă parte dintr‑un grup de societăți în care, pe de o parte, acesta are forma unei societăți comerciale, mai precis, fie cea a unei societăți pe acțiuni, fie cea a unei societăți cu răspundere limitată, instituită în temeiul reglementării acestui stat membru, și, pe de altă parte, constituie o filială a unei societăți comerciale instituite în temeiul aceleași reglementări naționale. În asemenea cazuri, prestatorului de servicii i se impune atât să dispună de personalitate juridică, cât și să aibă, în această privință, forma unei societăți comerciale, care, în plus, este de un tip specific, precum și să constituie filiala unei societăți care are ea însăși o formă comercială.

Asemenea condiții au, astfel, ca efect să impună emitentului respectiv mai multe constrângeri referitoare la forma sa juridică, în sensul articolului 15 alineatul (2) litera (b) din Directiva 2006/123. Atunci când aceste constrângeri sunt însoțite de cerința ca prestatorul de servicii, precum și societatea dominantă a grupului de societăți de care, după caz, aparține acesta să fie constituite potrivit dreptului acestui stat membru, aspect care implică faptul ca sediul lor social să fie situat în respectivul stat, nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 15 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2006/123.

(a se vedea punctele 64, 65, 67 și 68 și dispozitiv 1)
Articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri, astfel cum a fost modificată prin Directiva 95/7, trebuie interpretat în sensul că valoarea unui drept in rem care îi oferă titularului său dreptul de utilizare a unui bun imobil și costurile de finalizare a clădirii de birouri construite pe terenul în cauză pot fi incluse în baza de impozitare a unei livrări în sensul articolului 5 alineatul (7) litera (a) din această directivă, astfel cum a fost modificată, în cazul în care persoana impozabilă a achitat deja taxa pe valoarea adăugată (TVA) aferentă acestei valori și acestor costuri, dar a și dedus‑o imediat și integral.

Într‑o situație în care un teren și o clădire în construcție pe acest teren au fost dobândite prin constituirea unui drept in rem care dă titularului său dreptul de a utiliza aceste bunuri imobile, articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri, astfel cum a fost modificată prin Directiva 95/7, trebuie interpretat în sensul că valoarea acestui drept in rem care trebuie luată în considerare în baza de impozitare a unei livrări în sensul articolului 5 alineatul (7) litera (a) din această directivă corespunde valorii sumelor care trebuie plătite anual cu titlu de contraprestație, pe durata rămasă din contractul de emfiteoză care instituie acest drept in rem, corectate sau capitalizate potrivit aceleiași metode cu cea utilizată pentru a stabili valoarea de constituire a dreptului de emfiteoză.

Astfel, dacă livrarea, în sensul articolului 5 alineatul (7) litera (a) din A șasea directivă, nu intervine la momentul constituirii dreptului de emfiteoză, ci ulterior, valoarea acestui drept care trebuie luată în considerare în baza de impozitare corespunde valorii reziduale a acestuia la momentul livrării.

(a se vedea punctele 55 și 61 și dispozitiv 2)
Pentru a aprecia calitatea de „instanță” a organului de trimitere, aspect care ține doar de dreptul Uniunii, Curtea ia în considerare un ansamblu de elemente precum originea legală a organului respectiv, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al competenței sale, natura contradictorie a procedurii, aplicarea de către organul menționat a normelor de drept, precum și independența acestuia.

Klagenævnet for Udbud (Comisia daneză de soluționare a contestațiilor în materie de achiziții publice) îndeplinește aceste criterii, inclusiv pe cel privind independența, și, prin urmare, trebuie calificată ca „instanță” în sensul articolului 267 TFUE. Astfel, în ceea ce privește criteriul referitor la independență, mai întâi, acest organ are calitatea de terț în raport cu părțile din litigiu, în special în raport cu autoritatea care a adoptat decizia atacată în fața sa. În continuare, faptul că secretariatul acestui organ este atașat Ministerului Întreprinderilor și al Creșterii Economice nu poate să pună la îndoială constatarea respectivă. În plus, organul amintit își exercită funcțiile în mod complet autonom, fără să fie subordonat unui raport ierarhic și fără să primească instrucțiuni de la nicio persoană.

În sfârșit, în ceea ce privește independența membrilor care compun un astfel de organ, dat fiind caracterul decisiv al voturilor de care dispun membrii săi care, în calitate de magistrați, beneficiază de protecția specială împotriva revocării, împrejurarea că membrii experți ai acestui organ nu beneficiază de aceeași protecție nu poate repune în discuție, în orice caz, independența organului menționat.

(a se vedea punctele 23, 25, 26, 31 și 32)
Pentru a fi calificate drept operațiuni privind viramentele în sensul articolului 135 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2006/112 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată, serviciile în discuție trebuie să formeze un ansamblu distinct, apreciat în mod global, care are drept efect îndeplinirea funcțiilor specifice și esențiale ale unui virament și, prin urmare, un transfer de fonduri și determină modificări juridice și financiare. În această privință, este necesar să se distingă serviciul scutit în sensul directivei menționate de furnizarea unei simple prestații materiale sau tehnice. În acest scop, este pertinent să se examineze în special întinderea răspunderii prestatorului de servicii, mai ales problema dacă această răspundere se limitează la aspectele tehnice sau dacă se extinde la funcțiile specifice și esențiale ale operațiunilor. În plus, întrucât aspectele funcționale sunt decisive pentru a determina dacă o operațiune privește un virament în sensul respectivului articol 135 alineatul (1) litera (d), criteriul care permite să se facă distincție între o operațiune care are ca efect un transfer de fonduri și determină modificări juridice și financiare în sensul jurisprudenței Curții, care intră în domeniul de aplicare al scutirii în cauză, și o operațiune care nu are asemenea efecte și, prin urmare, nu intră în domeniul de aplicare al acesteia constă în aspectul dacă operațiunea respectivă transferă, în mod efectiv sau potențial, proprietatea fondurilor în discuție sau are ca efect îndeplinirea funcțiilor specifice și esențiale ale unui asemenea transfer.

Considerațiile referitoare la operațiunile privind viramentele sunt aplicabile și operațiunilor privind plățile.

(a se vedea punctele 40, 41 și 43)
Articolul 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/18 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii trebuie interpretat în sensul că nu constituie un contract de achiziții publice în sensul acestei directive un sistem de acorduri prin care o entitate publică intenționează să achiziționeze bunuri pe piață încheind contracte, pe întreaga durată de valabilitate a acestui sistem, cu orice operator economic care se obligă se furnizeze bunurile în cauză în condiții predeterminate, fără să efectueze o alegere între operatorii interesați și permițând acestora să adere la sistemul menționat pe întreaga durată de valabilitate a acestuia.

Astfel, atunci când o entitate publică urmărește să încheie contracte de furnizare cu toți operatorii economici care doresc să furnizeze produsele respective în condițiile indicate de această entitate, lipsa desemnării unui operator economic căruia i se acordă exclusivitate cu privire la un contract are drept consecință faptul că nu este necesar ca acțiunea acestei autorități contractante să intre sub incidența normelor precise ale Directivei 2004/18 în așa fel încât respectiva autoritate contractantă să fie împiedicată să atribuie un contract prin favorizarea operatorilor naționali. Alegerea unei oferte și, prin urmare, a unui adjudecatar apare astfel ca un element legat intrinsec de reglementarea contractelor de achiziții publice prin această directivă și, în consecință, de noțiunea de contract de achiziții publice în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (a) din aceasta.

(a se vedea punctele 37, 38 și 42 și dispozitiv 1)
Articolul 12 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate trebuie interpretat în sensul că, pentru a putea reține existența cauzei de excludere de la recunoașterea statutului de refugiat care figurează la acest articol, nu este necesar ca solicitantul protecției internaționale să fi fost condamnat pentru una dintre infracțiunile teroriste prevăzute la articolul 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/475/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind combaterea terorismului.

Dacă legiuitorul Uniunii ar fi intenționat să restrângă domeniul de aplicare al articolului 12 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2004/83 și să limiteze noțiunea „acte contrare scopurilor și principiilor Organizației Națiunilor Unite” numai la infracțiunile enumerate la articolul 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/475, ar fi putut să facă acest lucru fără dificultate prin menționarea expresă a acestor infracțiuni sau făcând referire la această decizie‑cadru.

Or, articolul 12 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2004/83 nu se referă nici la Decizia‑cadru 2002/475, deși aceasta exista la data la care a fost redactat articolul 12 alineatul (2) litera (c), nici la vreun alt instrument al Uniunii Europene adoptat în contextul combaterii terorismului.

(a se vedea punctele 52-54 și dispozitiv 1)
Examinarea articolului 1 alineatul (2) și a articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată în raport cu dreptul la o cale de atac efectivă și cu principiul egalității armelor garantate de articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene nu a revelat niciun element de natură să le afecteze validitatea, în măsura în care aceste dispoziții supun la plata taxei pe valoarea adăugată serviciile prestate de avocați în favoarea justițiabililor care nu beneficiază de asistență judiciară în cadrul unui regim național de asistență judiciară.

Astfel, pe de o parte, protecția conferită de dreptul la o cale de atac efectivă, garantat de articolul 47 din cartă, nu se extinde la perceperea de taxă pe valoarea adăugată pentru serviciile prestate de avocați. Or, în ceea ce privește justițiabilii care nu au dreptul la asistență judiciară, care se presupune că dispun, în temeiul dispozițiilor relevante din dreptul național, de resurse suficiente pentru a avea acces la justiție prin reprezentarea lor de către un avocat, dreptul la o cale de atac efectivă nu garantează, în principiu, dreptul ca serviciile prestate de avocați să fie scutite de TVA. În plus, impunerea unor astfel de costuri nu poate fi pusă la îndoială în raport cu dreptul menționat decât dacă aceste costuri au un caracter insurmontabil sau sunt de natură să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii. Cu toate acestea, nicio corelație strictă, mecanică, nu poate fi stabilită între perceperea de TVA pentru serviciile prestate de avocați și o majorare a prețului acestor servicii. În orice caz, cuantumul taxei pe valoarea adăugată nu constituie fracțiunea cea mai importantă din costurile aferente unei proceduri judiciare. Pe de altă parte, principiul egalității armelor, care are drept scop asigurarea echilibrului procedural între părțile la o procedură judiciară, presupune obligația de a oferi fiecărei părți o posibilitate rezonabilă de a‑și susține cauza, inclusiv probele, în condiții care nu o plasează într‑o situație de dezavantaj net în raport cu adversarul acesteia, garantând egalitatea drepturilor și obligațiilor acestor părți în ceea ce privește în special regulile care reglementează administrarea probelor și dezbaterea contradictorie în fața instanței. Acest principiu nu implică obligația de a trata părțile pe picior de egalitate în ceea ce privește cheltuielile suportate în cadrul procedurii judiciare.

(a se vedea punctele 28, 31, 35, 36, 38, 40-42 și 47 și dispozitiv 1)