În plus, a considera că actele instituțiilor cu efecte limitate în timp și care au expirat după introducerea unei acțiuni în anulare, însă înainte ca Tribunalul să fi putut pronunța hotărârea corespunzătoare, pot să se sustragă oricărui control jurisdicțional, în măsura în care nu au determinat încasarea unor sume de bani, ar constitui o situație incompatibilă cu spiritul articolului 230 CE, care presupune că într-o comunitate de drept, precum Comunitatea Europeană, nici statele membre, nici instituțiile nu pot să se sustragă controlului ce vizează conformitatea actelor adoptate de acestea cu carta constituțională fundamentală, reprezentată de tratat, și nici cu dreptul care decurge din acesta din urmă.

În plus, un reclamant poate continua să aibă interesul de a exercita acțiunea în anularea unui act care îl afectează în mod direct pentru a obține din partea instanței comunitare constatarea unei nelegalități comise în privința sa, astfel încât o asemenea constatare să poată servi drept temei unei eventuale acțiuni în despăgubiri destinate reparării corespunzătoare a prejudiciului cauzat prin actul atacat. Pe lângă aceasta, o constatare a nelegalității ar putea constitui temeiul unei eventuale negocieri extrajudiciare între Consiliu și reclamante care să vizeze repararea prejudiciului suferit de acestea din urmă.

Cu toate acestea, încetarea efectelor actului atacat, survenită pe parcursul judecății, nu determină, prin ea însăși, obligația instanței comunitare de a nu se pronunța asupra fondului cauzei pentru lipsa obiectului sau pentru lipsa interesului de a exercita acțiunea la data pronunțării hotărârii. În plus, reclamantul poate continua să aibă interesul de a solicita anularea unui act al unei instituții comunitare pentru a nu permite repetarea în viitor a pretinsei nelegalități de care acesta ar fi afectat. Un astfel de interes de a exercita acțiunea decurge din articolul 233 primul paragraf CE, în temeiul căruia instituțiile emitente ale actului anulat sunt obligate să ia măsurile impuse de executarea hotărârii Curții. Un asemenea interes de a exercita acțiunea nu poate exista decât dacă pretinsa nelegalitate este susceptibilă de a se repeta în viitor, independent de împrejurările care au prilejuit acțiunea formulată de reclamant.

În raport cu obiectul acțiunii, interesul reclamantului de a exercita acțiunea trebuie să existe la momentul introducerii acesteia, sub sancțiunea inadmisibilității. Acest obiect al litigiului trebuie să existe în continuare, ca și interesul de a exercita acțiunea, până la momentul pronunțării hotărârii judecătorești, sub sancțiunea nepronunțării asupra fondului, ceea ce presupune ca acțiunea să fie susceptibilă, prin rezultatul său, să aducă un beneficiu părții care a formulat-o.

În plus, sarcina probei incumbă producătorului-exportator ce dorește să beneficieze de statutul de întreprindere care funcționează în condiții de economie de piață. Astfel, articolul 2 alineatul (7) litera (c) din regulamentul de bază menționat prevede că cererea „trebuie […] să conțină probe suficiente”. Prin urmare, nu incumbă instituțiilor comunitare sarcina de a proba că producătorul-exportator nu îndeplinește condițiile prevăzute pentru a beneficia de statutul menționat. În schimb, instituțiile comunitare trebuie să aprecieze dacă elementele furnizate de producătorul-exportator sunt suficiente pentru a demonstra îndeplinirea condițiilor cumulative prevăzute la articolul 2 alineatul (7) litera (c) din regulamentul de bază, iar instanța comunitară are obligația de a verifica dacă această apreciere este viciată de o eroare vădită.

În cadrul procedurii de evaluare a condițiilor care permit unui producător să beneficieze de statutul de întreprindere care funcționează în condiții de economie de piață, articolul 2 alineatul (7) litera (c) al doilea paragraf din regulamentul antidumping de bază nr. 384/96, care prevede un termen de trei luni de la inițierea procedurii de către Comisie, nu conține nicio indicație în privința depășirii acestui termen. În particular, acest articol nu precizează dacă o asemenea depășire antrenează acordarea obligatorie a statutului menționat sau imposibilitatea continuării anchetei, singurele motive pentru care un regulament de instituire a unor taxe antidumping definitive, adoptat ca urmare a unei decizii privind acordarea statutului menționat, ar putea fi anulat în mod automat ca urmare a depășirii menționate. Prin urmare, în măsura în care, în plus, o asemenea precizare nu reiese nici dintr-o altă dispoziție a regulamentului de bază, este necesar a examina finalitatea și structura regulamentului menționat pentru a determina dacă trebuie interpretat în sensul că impune acordarea obligatorie a statutului menționat sau imposibilitatea continuării anchetei de reexaminare respective atunci când termenul de trei luni este depășit de Comisie.

În această privință, reiese din interpretarea dispozițiilor regulamentului de bază privind alte termene, în special cele prevăzute la articolul 8 alineatul (5) și la articolul 9 alineatele (2) și (4), că, atunci când regulamentul de bază înțelege să sancționeze nerespectarea unui termen procedural de către instituții prin acceptarea de plin drept a unei cereri sau prin alte consecințe concrete, indică această împrejurare în mod expres. În plus, reiese din finalitatea și din structura regulamentului de bază că, cel puțin în cadrul anumitor anchete de reexaminare, acesta trebuie interpretat în sensul că se opune ca depășirea termenului de trei luni, specific anchetei, de către Comisie să împiedice instituțiile comunitare să adopte un regulament prin care să se impună întreprinderilor în cauză taxe antidumping. Astfel, nu ar fi adecvat să se concluzioneze că, în cazul în care întreprinderile vizate printr-o anchetă de reexaminare erau stabilite într-o țară care nu are economie de piață și solicitau să obțină acest statut, Comisia trebuia să se abțină de la continuarea anchetei în privința acestora, dacă durata anchetei depășea termenul de trei luni, întrucât aceasta ar prejudicia scopul cererii inițiale a acestor întreprinderi, și anume obținerea unei reexaminări a situației lor individuale. De asemenea, nu ar fi adecvat să se concluzioneze că Comisia ar fi trebuit să inițieze o nouă anchetă, în măsura în care aceasta nu ar face decât să agraveze în practică nerespectarea termenului menționat.

În plus, obiectivul termenului de trei luni, impus în virtutea articolului 2 alineatul (7) litera (c) al doilea paragraf din regulamentul de bază, este de a garanta că aspectul dacă producătorul îndeplinește sau nu îndeplinește criteriile menționate la articolul respectiv nu este stabilit în funcție de efectul său asupra calculului marjei de dumping. Astfel, teza finală a articolului 2 alineatul (7) litera (c) din regulamentul de bază se opune ca instituțiile, după adoptarea unei decizii cu privire la statutul de întreprindere care funcționează în condiții de economie de piață, să reevalueze ulterior informațiile de care dispuneau în această privință. Prin urmare, efectul util al termenului menționat nu ar fi pus în discuție, dacă, în perioada cuprinsă între expirarea termenului de trei luni și momentul adoptării deciziei privind statutul de întreprindere care funcționează în condiții de economie de piață și în considerarea împrejurărilor cauzei, era necesar să se constate că întreprinderile care solicitau recunoașterea statutului menționat puseseră Comisia în imposibilitatea de a ști ce efect ar putea avea decizia sa privind acest statut asupra calculului marjei de dumping.

În sfârșit, în absența unei dispoziții care să prevadă fie expres, fie implicit consecințele depășirii unui termen procedural, o asemenea depășire nu poate antrena anularea în tot sau în parte a actului al cărui proces de adoptare cuprinde termenul în cauză, decât dacă s-a stabilit că, în lipsa pretinsei neregularități, actul menționat ar fi putut avea un conținut diferit.

(a se vedea punctele 116, 117, 119, 120, 122, 124, 125, 127, 128 și 138)