Cu alte cuvinte, este suficient să se demonstreze de către Comisie că întreg capitalul unei filiale este deținut, în mod direct sau indirect, de societatea sa mamă pentru a concluziona că aceasta din urmă exercită o influență determinantă asupra politicii sale comerciale. Drept urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea-mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate dovedește că filiala sa nu aplică în esență directivele emise de aceasta și, în consecință, are un comportament autonom pe piață.

În cazul particular în care o societate-mamă deține 100% din capitalul filialei sale autoare a unui comportament ilicit, există o prezumție simplă potrivit căreia această societate-mamă exercită o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale. Drept urmare, societatea-mamă care contestă în fața instanței comunitare o decizie a Comisiei de a-i aplica o amendă pentru un comportament săvârșit de filiala acesteia are obligația să răstoarne această prezumție furnizând elemente de probă care să poată demonstra autonomia celei din urmă.

Comisia are competența de a decide nivelul cuantumului amenzilor în vederea măririi efectului descurajator al acestora atunci când încălcări de un anumit tip sunt încă relativ frecvente, deși nelegalitatea acestora a fost stabilită încă de la începutul politicii comunitare în materia concurenței, având în vedere profitul pe care anumite întreprinderi interesate îl pot obține din comiterea acestor încălcări. Întrucât obiectivul de descurajare a vizat conduita întreprinderilor în cadrul Comunității sau al Spațiului Economic European (SEE), factorul descurajator este evaluat prin luarea în considerare a unei multitudini de elemente, iar nu numai a unei situații specifice a întreprinderii în cauză.

Articolul 15 alineatul (2) ultimul paragraf din Regulamentul nr. 17 prevede luarea în considerare, în plus față de gravitatea încălcării, a duratei acesteia pentru a stabili cuantumul amenzii. În cazul în care un acord cu un obiect anticoncurențial nu este pus în aplicare, se impune totuși luarea în considerare a duratei în care acest acord a existat, și anume perioada dintre data încheierii și data la care a încetat. Faptul că dispozițiile acordului nu au fost puse în aplicare pe durate mai lungi nu prezintă pertinență în cadrul stabilirii perioadei încălcării.

O întreprindere care participă alături de alte întreprinderi la o activitate anticoncurențială nu se poate prevala de faptul că a participat sub constrângerea altor participanți întrucât poate să denunțe presiunile la care este supusă la autoritățile competente și să introducă la Comisie o plângere în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 17, în loc să participe la activitățile în discuție.

În conformitate cu punctul 1 B din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, în ceea ce privește încălcările de lungă durată, Comisia are posibilitatea să majoreze cuantumul reținut pentru gravitatea încălcării cu o rată care poate ajunge până la 10% pe an de încălcare. Simpla împrejurare că a fost menținută de către Comisie o posibilitate de majorare pe an de încălcare de până la 10% nu determină în niciun fel obligația acesteia de a stabili rata în funcție de intensitatea încălcării sau, de asemenea, în funcție de diferitele grade de implicare a fiecăruia dintre autorii încălcării. Punctul 1 B sus-menționat nu condiționează o majorare în funcție de durată de dovada că încălcarea în cauză a avut un impact negativ și de lungă durată asupra consumatorilor.

Nu poate fi reținută afirmația potrivit căreia, în cazul unei încălcări de o intensitate foarte variabilă, Comisia are obligația să aplice o rată de majorare evident mai mică, cel puțin pentru o parte din perioada analizată. Astfel, majorarea amenzii în funcție de durată nu este limitată la ipoteza în care ar exista o legătură directă între durată și un prejudiciu sporit cauzat obiectivelor comunitare urmărite prin normele de concurență.

(a se vedea punctele 116, 118, 120 și 123)