ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71

Republica Polonă și România arată, în primul rând, că interdicția de introducere pe piață a produselor din tutun mentolate nu constituie o măsură aptă să realizeze obiectivele urmărite prin Directiva 2014/40, întrucât, pentru motivele indicate la punctul 25 ultima teză din prezenta hotărâre, ar conduce la apariția unor obstacole în calea schimburilor comerciale. În plus, această interdicție nu ar fi nici adecvată pentru garantarea unui nivel ridicat de protecție a sănătății pentru că, pe de o parte, produsele din tutun mentolate nu ar fi la fel de atractive pentru tineri ca celelalte produse din tutun care conțin o aromă caracteristică și, pe de altă parte, interzicerea lor nu ar determina o reducere semnificativă a numărului fumătorilor, din care o mare parte s‑ar orienta, după toate probabilitățile, către produsele din tutun fără aromă caracteristică. În plus, interdicția în discuție ar provoca dezvoltarea vânzărilor clandestine de produse interzise.
3

Articolul 4 din Directiva 2000/60, intitulat „Obiective de mediu”, prevede la alineatul 1 litera (a): „(1) La punerea în aplicare a programelor de măsuri prevăzute în planul de gestionare a districtului hidrografic: (a) în ceea ce privește apele de suprafață (i) statele membre pun în aplicare măsurile necesare pentru a preveni deteriorarea stării tuturor corpurilor de apă de suprafață, sub rezerva aplicării alineatelor (6) și (7) și fără a aduce atingere alineatului (8); (ii) statele membre protejează, îmbunătățesc și refac toate corpurile de apă de suprafață, sub rezerva aplicării punctul (iii) în ceea ce privește corpurile de apă artificiale și corpurile de apă puternic modificate cu scopul de a obține o stare bună a apelor de suprafață în termen de cel mult 15 ani de la data intrării în vigoare a prezentei directive, în conformitate cu dispozițiile prevăzute în anexa V, sub rezerva aplicării prelungirilor determinate în conformitate cu alineatul (4) și a aplicării alineatelor (5), (6) și (7), fără a aduce atingere alineatului (8); (iii) statele membre protejează și îmbunătățesc toate corpurile de apă artificiale și corpurile de apă puternic modificate cu scopul de a obține un potențial ecologic bun și o stare chimică bună pentru apele de suprafață în termen de cel mult 15 ani de la data intrării în vigoare a prezentei directive, în conformitate cu dispozițiile prevăzute în anexa V, sub rezerva aplicării prelungirilor determinate în conformitate cu alineatul (4) și a aplicării alineatelor (5), (6) și (7), fără a aduce atingere alineatului (8); (iv) statele membre pun în aplicare măsurile necesare în temeiul articolului 16 alineatul (1) și alineatul (8) cu scopul de a reduce treptat poluarea cu substanțe prioritare și de a stopa sau elimina treptat emisiile, evacuările și pierderile de substanțe periculoase prioritare, fără a aduce atingere acordurilor internaționale corespunzătoare menționate la articolul 1 pentru părțile în cauză.”
12

La 27 octombrie 2008, Sanofi‑Aventis Deutschland a sesizat United States District Court for the Eastern District of Texas (Tribunalul Federal al Districtului Est din Texas, Statele Unite) cu o acțiune în contrafacerea brevetelor care fac obiectul licenței împotriva Genentech și a Biogen Idec Inc. În aceeași zi, acestea din urmă au introdus o acțiune în nulitatea brevetelor respective la United States District Court for the Northern District of California (Tribunalul Federal al Districtului Nord al Californiei, Statele Unite). Aceste două acțiuni au fost conexate în fața acestei din urmă instanțe, care le‑a respins prin decizia din 11 martie 2011.
29

Trebuie amintit în primul rând că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. În special, în cadrul sistemului de cooperare judiciară stabilit de articolul 267 TFUE, Curtea nu are sarcina de a verifica sau de a pune în discuție exactitatea interpretării dreptului național făcută de instanța națională, întrucât această interpretare intră în competența exclusivă a acesteia din urmă. De aceea, atunci când este sesizată de o instanță națională cu o întrebare preliminară, Curtea trebuie să se limiteze la a lua în considerare interpretarea dreptului național astfel cum a fost prezentată de instanța menționată (a se vedea în special Hotărârea din 6 octombrie 2015, Târșia, C‑69/14, EU:C:2015:662, punctele 12 și 13, precum și jurisprudența citată).
57

Această concluzie nu poate fi repusă în discuție de termenii „în măsura posibilului” și „în principiu” utilizați la articolul 10a alineatul (1) al treilea și al patrulea paragraf din Directiva 2003/87. Deși acești termeni conferă o anumită marjă de apreciere Comisiei pentru a determina criteriile de referință ex ante în cazurile în care nu se poate recurge la un criteriu de referință calculat pe baza produselor, aceștia nu au ca obiect să dea Comisiei posibilitatea de a deroga de la principiul unei alocări armonizate și sectoriale a cotelor. În plus, o analiză contextuală a acestor termeni permite confirmarea, dacă mai era necesar, a interpretării potrivit căreia stabilirea criteriilor de referință ex ante trebuie să se facă „pentru fiecare sector și subsector”, întrucât acestea sunt cuvintele utilizate la articolul 10a alineatul (2) din Directiva 2003/87.
15

În Hotărârea din 7 mai 2009, Comisia/Portugalia (C‑530/07, EU:C:2009:292), Curtea a statuat că, prin neechiparea cu sisteme de colectare, în conformitate cu dispozițiile articolului 3 din Directiva 91/271, a aglomerărilor Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, precum și Santa Cita și prin neasigurarea faptului că apele urbane reziduale provenite din aglomerările Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Lisabona, Matosinhos, Milfontes, Nazaré/Famalicão, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira și Vila Real de Santo António fac obiectul unei tratări secundare sau echivalente, conform articolului 4 din aceeași directivă, Republica Portugheză nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 3 și 4 din directiva menționată.
3

Istoricul relevant al litigiului a fost prezentat la punctele 1-4 din hotărârea atacată, după cum urmează: „1 Prin [decizia în litigiu], [Comisia] a constatat că principalii furnizori de carbură de calciu și de magneziu pentru industriile oțelului și gazului au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea, între 7 aprilie 2004 și 16 ianuarie 2007, la o încălcare unică și continuă. Aceasta consta în împărțirea piețelor, fixarea cotelor, alocarea clienților, stabilirea prețurilor și schimbul de informații comerciale sensibile cu privire la prețurile, la clienții și la volumele vânzărilor în SEE, cu excepția Irlandei, a Spaniei, a Portugaliei și a Regatului Unit. 2 Procedura a fost deschisă în urma unei cereri de imunitate, în sensul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind clemența”), depusă de Akzo Nobel NV. 3 Prin articolul 1 litera (f) din decizia [în litigiu], Comisia a constatat că Degussa și AlzChem Hart GmbH (devenită AlzChem Trostberg GmbH, ulterior [AlzChem]), reclamantele au participat la încălcare între 22 aprilie 2004 și 30 august 2004. Reiese din cuprinsul considerentelor (226) și (227) ale deciziei [în litigiu] că aceste două întreprinderi au fost considerate răspunzătoare de încălcarea în litigiu ca urmare a participării directe la aceasta a unor membri ai personalului SKW Stahl‑Technik GmbH & Co. KG, a cărei denumire a fost modificată, începând din 2005, în [SKW]. Potrivit considerentelor (227), (228) și (235) ale deciziei [în litigiu], în prima parte a perioadei participării sale la înțelegerea în litigiu, SKW era o filială deținută integral de reclamante. 4 Prin articolul 2 din decizia [în litigiu], Comisia a aplicat reclamantelor, ca urmare a participării acestora la încălcare, pe de o parte, o amendă de 1,04 milioane de euro, desemnându‑le ca fiind responsabile în solidar cu SKW pentru plata acestei amenzi [articolul 2 litera (g)], și, pe de altă parte, o amendă de 3,64 milioane de euro, pentru plata căreia acestea au fost desemnate ca fiind responsabile în solidar [articolul 2 litera (h)].”
53

În această privință, Regatul Unit arată de asemenea că modul în care este concepută funcționarea criteriului dreptului de ședere, astfel cum a fost prezentat de Comisie în acest motiv nou, este eronat. În practică, serviciul administrativ care gerează prestațiile sociale în cauză ar lua în considerare, printre alte date, și informațiile furnizate de Department for Work and Pensions (Departamentul pentru Muncă și Pensii), pentru a stabili dacă o persoană a avut acces la asistența socială. Aceste informații ar permite serviciului menționat să stabilească dacă solicitantul dispune de dreptul de ședere în Regatul Unit și dacă poate beneficia, așadar, de prestațiile sociale în cauză. Atunci când nu este posibil să se stabilească dacă acest solicitant are sau nu are dreptul de ședere, s‑ar proceda la evaluarea individuală a situației sale personale, inclusiv în ceea ce privește cotizațiile sociale pe care le‑a plătit, precum și faptul că își caută în mod activ un loc de muncă și are o șansă reală de a fi angajat.
4

Potrivit articolului 105, intitulat „Sechestru pe o navă sau aeronavă pirat”, din Convenția Organizației Națiunilor Unite privind dreptul mării: „În marea liberă sau în orice alt loc care nu se află sub jurisdicția nici unui stat, orice stat poate să pună sechestru pe o navă sau aeronavă pirat, sau pe o navă sau aeronavă capturată în urma unui act de piraterie și care se află sub controlul piraților, să aresteze persoanele și să pună sechestru pe bunurile care se găsesc la bord. Tribunalele statului care a efectuat sechestrul pot să se pronunțe cu privire la sancțiunile care trebuie aplicate, precum și cu privire la măsurile care trebuie luate în ceea ce privește nava, aeronava sau bunurile, sub rezerva drepturilor terților de bună‑credință.”
27

În schimb, după cum ar reieși din cuprinsul punctelor 3.3 și 4.2 din Metodologia costurilor irecuperabile, ar fi necesară calcularea acestor costuri ținând seama de apartenența efectivă a producătorilor de energie care intră sub incidența Legii KDT la un grup de întreprinderi în fiecare an în care este efectuată ajustarea costurilor irecuperabile. Or, dat fiind că, la data adoptării deciziei președintelui URE, PGE aparținea aceluiași grup de întreprinderi ca ELB, rezultatul financiar al acesteia din urmă ar trebui luat în considerare cu ocazia ajustării cuantumului costurilor irecuperabile ale PGE.
13

Articolul 49 alineatul 1 litera c) din Statutul lucrătorilor prevede că, la încetarea contractului de muncă, exceptând cazul contractelor de „interinidad” și al contractelor de formare profesională, lucrătorul are dreptul să perceapă o indemnizație în cuantum egal cu partea proporțională din suma corespunzătoare a 12 zile de salariu pentru fiecare an de serviciu.
79

Mai multe state membre care au prezentat observații au susținut că domnul Rendón Marín și copiii săi s‑ar putea deplasa în Polonia, stat membru a cărui cetățenie o are fiica sa. În ceea ce îl privește, domnul Rendón Marín a afirmat în ședință că nu are nicio legătură cu familia mamei fiicei sale, care, potrivit acestuia, nu are reședința în Polonia, și că nici el, nici copiii săi nu vorbesc limba polonă. În această privință, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă, având în vedere toate împrejurările din cauza principală, domnul Rendón Marín, în calitate de părinte care exercită singur și efectiv autoritatea părintească în privința copiilor săi, poate, dacă este cazul, să beneficieze efectiv de dreptul derivat de a‑i însoți și de a locui cu aceștia în Polonia, astfel încât un refuz al autorităților spaniole de a‑i acorda un drept de ședere nu ar avea drept consecință obligarea copiilor persoanei interesate să părăsească teritoriul Uniunii privit în ansamblul său (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 octombrie 2013, Alokpa și Moudoulou, C‑86/12, EU:C:2013:645, punctele 34 și 35).
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între CS, resortisant al unui stat terț, mamă a unui copil mic, cetățean al Uniunii care are cetățenia unui stat membru în care a locuit întotdeauna, pe de o parte, și Secretary of State for the Home Department (ministrul de interne, Regatul Unit), pe de altă parte, în legătură cu o decizie prin care s‑a pronunțat expulzarea persoanei interesate de pe teritoriul acestui stat membru către un stat terț, din cauza antecedentelor sale penale.
25

[Astfel cum a fost rectificat prin Ordonanța din 6 octombrie 2016] Potrivit articolului 859 din Regulamentul nr. 2454/93, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 444/2002 al Comisiei din 11 martie 2002 (JO 2002, L 68, p. 11, Ediție specială, 02/vol. 14, p. 237): „Următoarele omisiuni sunt considerate ca neavând un efect semnificativ asupra corectitudinii operațiunii de depozitare temporare sau a regimului vamal considerat în sensul articolului 204 alineatul (1) din cod, în cazul în care: — nu constituie o tentativă de sustragere a mărfurilor de sub supravegherea vamală; — nu presupun o neglijență manifestă din partea persoanei interesate și — toate formalitățile necesare pentru reglementarea situației mărfurilor sunt îndeplinite ulterior: […] 2. fiind vorba despre o marfă plasată sub regim de tranzit, neîndeplinirea uneia din obligațiile pe care le implică utilizarea regimului atunci când sunt îndeplinite următoarele condiții: (a) marfa plasată sub regim vamal a fost efectiv prezentată intactă la biroul de destinație; (b) biroul de destinație a fost în măsură să garanteze că această marfă a primit o destinație vamală sau a fost plasată în depozit temporar la încheierea operațiunii de tranzit și (c) atunci când termenul stabilit în conformitate cu articolul 356 nu a fost respectat și alineatul (3) din articolul menționat anterior nu se aplică, marfa a fost totuși prezentată la biroul de destinație într‑un termen rezonabil. […]”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Finn Frogne A/S (denumită în continuare „Frogne”), pe de o parte, și Rigspolitiet ved Center for Beredskabskommunikation (Centrul de comunicații de urgență al poliției naționale, Danemarca) (denumit în continuare „CFB”), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea unui acord tranzacțional încheiat de CFB, în calitate de autoritate contractantă, și Terma A/S, ofertant câștigător al unui contract de achiziții publice, în cadrul executării acestui contract.
21

Potrivit articolului 14 din Directiva 1999/31: „Statele membre iau măsurile necesare pentru ca depozitele de deșeuri autorizate sau care funcționau deja la data punerii în aplicare a prezentei directive să nu poată continua să își desfășoare activitatea fără a trece prin etapele enumerate mai jos în cel mai scurt timp posibil și în termen de maximum opt ani de la data stabilită la articolul 18 alineatul (1): (a) într‑o perioadă de un an de la data stabilită la articolul 18 alineatul (1), operatorul unui depozit de deșeuri elaborează și prezintă autorităților competente spre aprobare un plan de amenajare a spațiului care să includă detaliile enumerate la articolul 8 și măsurile de remediere pe care operatorul le consideră necesare pentru a îndeplini condițiile stabilite de prezenta directivă, cu excepția condițiilor stabilite în anexa I punctul 1; (b) în urma prezentării planului de amenajare a spațiului, autoritățile competente iau o decizie definitivă prin care stabilesc dacă operațiile de exploatare mai pot continua pe baza respectivului plan de amenajare și a prezentei directive. Statele membre iau măsurile necesare pentru a închide cât mai repede posibil, în conformitate cu articolul 7 litera (g) și articolul 13, acele depozite de deșeuri care, în conformitate cu articolul 8, nu au primit o autorizație care să le permită să funcționeze în continuare; (c) pe baza planului de amenajare aprobat, autoritățile competente autorizează lucrările necesare și stabilesc o perioadă temporară pentru finalizarea planului. Toate depozitele de deșeuri existente trebuie să îndeplinească cerințele stabilite în prezenta directivă, cu excepția cerințelor stabilite în anexa I punctul 1, în termen de maximum opt ani de la data stabilită la articolul 18 alineatul (1); (d) (i) în termen de un an de la data stabilită la articolul 18 alineatul (1), în cazul depozitelor pentru deșeuri periculoase se aplică articolele 4, 5 și 11 și anexa II; (ii) în termen de trei ani de la data stabilită la articolul 18 alineatul (1), în cazul depozitelor pentru deșeuri periculoase se aplică articolul 6.”
5

Articolul 14 alineatele (1) și (3) din Pactul internațional privind drepturile civile și politice, adoptat de Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite la 16 decembrie 1966 și intrat în vigoare la 23 martie 1976 (denumit în continuare „PIDCP”), este redactat după cum urmează: „1. Toți oamenii sunt egali în fața tribunalelor și curților de justiție. Orice persoană are dreptul ca litigiul în care se află să fie examinat în mod echitabil și public de către un tribunal competent, independent și imparțial, stabilit prin lege, care să decidă fie asupra temeiniciei oricărei învinuiri penale îndreptate împotriva ei, fie asupra contestațiilor privind drepturile și obligațiile sale cu caracter civil. […] […] 3. Orice persoană acuzată de comiterea unei infracțiuni penale are dreptul, în condiții de deplină egalitate, la cel puțin următoarele garanții: […] b) să dispună de timpul și de înlesnirile necesare pregătirii apărării sale și să comunice cu apărătorul pe care și‑l alege; […] d) să fie prezentă la proces și să se apere ea însăși sau să aibă asistența unui apărător ales de ea; dacă nu are apărător, să fie informată despre dreptul de a‑l avea și, ori de câte ori interesul justiției o cere, să i se atribuie un apărător din oficiu, fără plată, dacă ea nu are mijloace pentru a‑l remunera; […]”
10

Prin Decizia din 11 octombrie 2012 […], Camera a patra de recurs a EUIPO a admis calea de atac în cauza R 274/2011‑4 și a respins calea de atac în cauza R 520/2011‑4. În esență, pe de o parte, aceasta a confirmat decizia diviziei de opoziție potrivit căreia nu se făcuse dovada existenței mărcii spaniole figurative anterioare. Pe de altă parte, ea a considerat că elementele de probă prezentate nu erau suficiente pentru a demonstra că marca Uniunii Europene anterioară făcuse obiectul unei utilizări serioase în perioada relevantă, sub forma sub care era înregistrată sau sub o formă care nu altera caracterul său distinctiv, pentru unul dintre produsele pentru care era înregistrată. Aceasta a anulat, așadar, decizia diviziei de opoziție din 21 decembrie 2010 și a respins opoziția în totalitate.”
36

În continuare, Consiliul susține că noțiunii „măsuri restrictive”, în sensul articolului 275 al doilea paragraf TFUE, nu i se poate conferi un sens larg. Astfel, această noțiune ar privi exclusiv politica de sancțiuni a Uniunii. În plus, termenii utilizați la această dispoziție ar avea o accepțiune mai restrânsă decât cea a actelor „menite să producă efecte juridice”, menționate la articolul 263 TFUE. Or, în această privință, nu s‑ar putea stabili nicio analogie cu Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Sogelma/AER (T‑411/06, EU:T:2008:419, punctele 33-57), dat fiind că, pe de o parte, cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre privea o acțiune împotriva unui organism al „Comunității”, în cadrul fostului prim pilon, iar nu al unei decizii privind PESC, și că, pe de altă parte, spre deosebire de organismul în discuție în cauza menționată, MPUE nu are personalitate juridică.
46

În ceea ce privește aspectul dacă o legislație națională precum cea în discuție în litigiul principal constituie o restricție privind circulația capitalurilor, trebuie să se arate, astfel cum s‑a precizat la punctele 36-38 din prezenta hotărâre, că, atunci când o societate care are sediul sau conducerea efectivă pe teritoriul portughez încasează dividende distribuite de o societate care are sediul sau conducerea efectivă pe același teritoriu, iar societatea care efectuează distribuirea este, în plus, supusă la plata impozitului pe profit și nu este scutită de acesta din urmă, societatea beneficiară a acestor dividende le poate deduce din baza sa de impozitare. O asemenea deducere este integrală sau parțială, după cum condițiile prevăzute la articolul 46 alineatul 1 literele b) și c) din CIRC sunt sau nu sunt îndeplinite. În plus, în temeiul articolului 46 alineatul 11 din CIRC, deducerea prevăzută la acest articol 46 alineatul 1 este redusă la 50 % atunci când veniturile provin din profituri care nu au fost impozitate efectiv.
16

În ceea ce privește partea privind îmbunătățirea și adaptarea liniei existente, evaluarea efectelor asupra mediului a făcut obiectul unei dezbateri publice la 4 iulie 2006. Prin decizia din 26 noiembrie 2006, a fost adoptată o declarație privind impactul asupra mediului în conformitate cu evaluarea respectivă. Lucrările pentru infrastructură au început la 4 decembrie 2007 și au fost întrerupte în 2009. Proiectul menționat prevede traversarea unui sit natural, clasificat de autoritățile spaniole la 29 iulie 2008 ca APS pentru păsări. Declararea acestui sit ca APS este ulterioară autorizării proiectului în cauză și declarației privind impactul asupra mediului al acestuia a autorităților spaniole. Totuși, situl în cauză figura deja din anul 1998 sub numărul 238 în inventarul ariilor importante pentru conservarea păsărilor din Europa, mai precis Inventory of Important Bird Areas in the European Community (denumit în continuare „IBA 98”).
83

În această privință, trebuie subliniat, în ceea ce privește modul de redactare a acestei dispoziții, că acesta diferă în funcție de versiunile lingvistice. Astfel, în timp ce versiunea în limba franceză a dispoziției menționate face referire la „informations relatives à des émissions dans l’environnement”, o serie de alte versiuni lingvistice utilizează expresia „date privind emisiile în mediu”. În special, versiunea în limba germană face trimitere la „Informationen über Emissionen in die Umwelt”, versiunea în limba italiană la „informazioni sulle emissioni nell’ambiente”, iar versiunea în limba engleză la „information on emissions into the environment”.