5.

La punctele 1-8 din hotărârea atacată, Tribunalul a rezumat istoricul litigiului după cum urmează: „1. Pentru a permite producătorilor de lapte italieni să achite taxa suplimentară de 1386475000 de euro datorată Uniunii Europene ca urmare a depășirii cotei de lapte atribuite Republicii Italiene în cursul anilor 1995/1996-2001/2002, acest stat membru a solicitat Consiliului Uniunii Europene să îl autorizeze să instituie o schemă de ajutor de stat în temeiul articolului 88 alineatul (2) al treilea paragraf CE. 2. Prin Decizia 2003/530/CE din 16 iulie 2003 privind compatibilitatea cu piața comună a unui ajutor pe care Republica Italiană intenționează să îl acorde producătorilor săi de lapte (JO 2003, L 184, p. 15, denumită în continuare «decizia Consiliului»), Consiliul a autorizat acest stat membru să «se substituie acestor producători pentru a plăti [Uniunii] suma datorată de aceștia [Uniunii] cu titlu de taxă suplimentară pentru lapte și produsele lactate pentru perioada 1995/1996-2001/2002» (articolul 1 din decizia Consiliului). Consiliul l‑a autorizat de asemenea să «[permită persoanelor vizate] să își achite datoria [față de Republica Italiană] sub forma unor plăți eșalonate pe parcursul mai multor ani, fără dobândă» (articolul 1 din decizia Consiliului). 3. Această declarație de compatibilitate a făcut obiectul a două serii de condiții. În primul rând, Consiliul a impus autorităților italiene să declare suma corespunzătoare taxei suplimentare datorate de producătorii de lapte Fondului european de orientare și garantare agricolă (FEOGA), pe de o parte, și să deducă totalul datoriei lor față de Uniune și dobânzile aferente din cheltuielile finanțate de FEOGA, pe de altă parte (articolul 2 din decizia Consiliului). În al doilea rând, a impus ca producătorii de lapte să ramburseze integral datoria față de Republica Italiană sub forma unor anuități constante, pe de o parte, și pentru o perioadă care să nu depășească paisprezece ani începând de la 1 ianuarie 2004, pe de altă parte (articolul 1 din decizia Consiliului). 4. În acest context, autoritățile italiene au adoptat [decreto‑legge n. 49 – Riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero‑caseari] (Decretul‑lege nr. 49 privind reforma reglementării referitoare la aplicarea taxei suplimentare în sectorul laptelui și al produselor lactate), din 28 martie 2003 (GURI nr. 75 din 31 martie 2003, p. 4), precum și [decreto ministeriale, disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’articolo 10, comma 34, della legge n. 119/2003] (Decretul ministerial din 30 iulie 2003 de stabilire a dispozițiilor privind plata taxei suplimentare, datorată și neplătită pentru perioada 1995/1996-2001/2002 menționată la articolul 10 alineatul 34 din Legea nr. 119/2003) (GURI nr. 183 din 8 august 2003, p. 33). Dispozițiile coroborate ale acestor două acte prevedeau, în esență, că taxa suplimentară asumată de Republica Italiană urma să îi fie rambursată integral acesteia de către producătorii de lapte, fără a fi însoțită de dobânzi, sub forma unor tranșe de plată anuale în același cuantum, eșalonate pe o perioadă care să nu depășească paisprezece ani (sistem denumit în continuare «sistemul de eșalonare a plăților»). 5. După ce au modificat aceste dispoziții în mai multe rânduri, în special pentru a permite celor interesați să solicite eșalonarea datoriei lor pe o perioadă de până la 30 de ani, și după ce au amânat cu șase luni plata tranșei anuale scadente la 30 iunie 2010, autoritățile italiene au adoptat […] [legge n. 10, conversione in legge, con modificazioni, del decreto‑legge n. 225, 29 dicembre 2010, recante proroga di termini previsti da disposizioni legislative e di interventi urgenti in materia tributaria e di sostegno alle imprese e alle famiglie] (Legea nr. 10 privind transformarea în lege, cu modificări, a Decretului‑lege nr. 225 din 29 decembrie 2010 referitor la prelungirea termenelor prevăzute prin dispozițiile legislative și privind intervenții urgente în materie fiscală și de sprijin pentru întreprinderi și familii), din 26 februarie 2011 (GURI nr. 47 din 26 februarie 2011, supliment ordinar nr. 53), care a intrat în vigoare în ziua următoare, la 27 februarie 2011. În special, aceasta a introdus la articolul 1 din [Decretul‑lege nr. 225] un alineat 12-duodecies care prevede că, «[p]entru a face față gravei crize care afectează sectorul laptelui, au fost reportate la 30 iunie 2011 termenele de plată a cuantumurilor scadente la 31 decembrie 2010, menționate în planurile de eșalonare prevăzute în Decretul‑lege nr. 49» și în reglementarea ulterioară (măsură denumită în continuare «amânarea plății»). 6. Autoritățile italiene au informat Comisia că «echivalentul subvenție» aferent acestei măsuri a fost suportat din ajutorul de minimis prevăzut pentru acest stat membru în anexa la Regulamentul (CE) nr. 1535/2007 al Comisiei din 20 decembrie 2007 privind aplicarea articolelor [107 TFUE] și [108 TFUE] ajutoarelor de minimis în sectorul producției de produse agricole (JO 2007, L 337, p. 35). Potrivit acestora, de această măsură au beneficiat 1291 de producători de lapte dintre cei 11271 de beneficiari ai sistemului de eșalonare a plăților, respectiv în proporție de 11,45 %. De asemenea, ajutorul individual obținut sub această formă a fost cuprins într‑o marjă de 0,08-694,19 euro. În sfârșit, acesta a fost mai mic de 100 de euro pentru 1187 dintre cei 1291 de producători de lapte vizați și mai mic de 12 euro pentru 559 dintre ei. 7. Prin Decizia C(2011) 10055 final din 11 ianuarie 2012 privind ajutorul de stat SA.33726 (11/C) [ex SA.33726 (11/NN)] – Amânarea plății taxei pentru lapte în Italia, al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene la 10 februarie 2012 (JO 2012, C 37, p. 30), Comisia a inițiat procedura prevăzută la articolul 108 alineatul (2) TFUE. În primul rând, Comisia a arătat în esență că avea îndoieli cu privire la calificarea amânării plății din perspectiva articolului 107 TFUE, precum și cu privire la compatibilitatea acestei măsuri cu piața internă. În al doilea rând, a arătat că această amânare a plății conducea la încălcarea uneia dintre condițiile prevăzute în decizia Consiliului, că această încălcare transforma întregul sistem de eșalonare a plăților instituit de autoritățile italiene într‑un ajutor nou, în măsura în care îi privea pe producătorii de lapte care au beneficiat de amânarea plății, și că nu era stabilită nici compatibilitatea acestui nou ajutor cu piața internă. 8. Prin [d]ecizia [în litigiu], Comisia a considerat, în urma schimbului intervenit cu autoritățile italiene în cursul procedurii administrative, că fiecare dintre cele două măsuri în cauză, și anume amânarea plății, pe de o parte, și sistemul de eșalonare a plăților, pe de altă parte, constituia un ajutor nou, ilegal și incompatibil cu piața internă (articolul 1 din decizia [în litigiu]). Prin urmare, a obligat Republica Italiană să procedeze la recuperarea imediată și efectivă a sumelor acordate producătorilor de lapte care au beneficiat de amânarea plății, însoțite de dobânzi (articolele 2 și 3 din decizia [în litigiu]).”