CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

YVES BOT

prezentate la 12 noiembrie 2015 ( 1 )

Cauza C‑12/14

Comisia Europeană

împotriva

Republicii Malta

„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Securitate socială — Pensii pentru limită de vârstă — Reguli pentru prevenirea cumulului — Persoane care beneficiază de o pensie pentru limită de vârstă în temeiul regimului național și de o pensie de funcționar în temeiul regimului dintr‑un alt stat membru — Reducerea cuantumului pensiei pentru limită de vârstă”

I – Introducere

1. În reglementarea de drept derivat care coordonează sistemele de securitate socială ale statelor membre figurează norme speciale prin care se limitează sau se interzice aplicarea dispozițiilor naționale pentru prevenirea cumulului care au ca efect reducerea pensiei pentru limită de vârstă pe care o poate pretinde un asigurat într‑un stat membru ca urmare a faptului că acesta beneficiază de o prestație de aceeași natură într‑un alt stat membru.

2. Punerea în aplicare a acestor norme speciale se află la baza prezentului litigiu, prin care Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin faptul că a prevăzut o regulă pentru prevenirea cumulului unei pensii naționale pentru limită de vârstă și al unei pensii pentru limită de vârstă în cadrul funcției publice din alte state membre, Republica Malta nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin, pe de o parte, în temeiul articolului 46b din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității ( 2 ) și, pe de altă parte, al articolului 54 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială ( 3 ).

3. Situațiile aflate la originea acestei proceduri, care s‑au născut într‑un context istoric special prezentat de Republica Malta în înscrisurile sale, privesc cetățeni maltezi pensionați care, dat fiind că au lucrat pentru serviciile britanice în Malta înainte de 31 martie 1979, dată la care ultimele forțe britanice au părăsit insula, primesc în același timp o pensie pentru limită de vârstă malteză și o pensie „suplimentară” în cadrul funcției publice din Regatul Unit, care, în temeiul unei dispoziții de prevenire a cumulului conținute în legislația malteză, se deduce din pensia malteză pentru limită de vârstă.

4. În prezentele concluzii, vom susține că împrejurarea că un regim de pensii dintr‑un stat membru care respectă calificarea de legislație referitoare la o ramură de securitate socială, în sensul articolului 1 litera (j) din Regulamentul nr. 1408/71 și al articolului 1 litera (l) din Regulamentul nr. 883/2004, nu a fost declarat ca atare de către statul membru căruia îi aparține nu are niciun impact asupra acestei calificări.

5. De asemenea, vom sublinia că, în pofida faptului că pensiile pentru limită de vârstă acordate în temeiul regimurilor aplicabile funcției publice din Regatul Unit se plătesc în completarea pensiei pentru limită de vârstă de bază acordate de Serviciul Național de Sănătate (National Health Service) și depind de locul de muncă pe care îl ocupa persoana în cauză, acestea intră în domeniul de aplicare al sistemului de coordonare a regimurilor de securitate socială.

6. Concluzionăm de aici că acțiunea trebuie admisă.

II – Cadrul juridic

A – Dreptul Uniunii

1. Regulamentul nr. 1408/71

7. Regulamentul nr. 1408/71 are drept obiect coordonarea, în cadrul liberei circulații a persoanelor, a legislațiilor naționale de securitate socială.

8. Articolul 1 din acest regulament, intitulat „Definiții”, prevede: „În sensul prezentului regulament: […] (j) legislație înseamnă, pentru fiecare stat membru, actele cu putere de lege, normele administrative, dispozițiile statutare și orice alte măsuri de punere în aplicare, prezente sau viitoare, care privesc ramurile și regimurile de securitate socială prevăzute la articolul 4 alineatele (1) și (2) […] Termenul exclude dispozițiile convenționale, existente sau viitoare, indiferent dacă acestea au făcut sau nu obiectul unei decizii a autorităților prin care devin obligatorii sau li se extinde domeniul de aplicare […] […]”

9. Articolul 4 din Regulamentul nr. 1408/71, care definește domeniul de aplicare material al acestui regulament, prevede la alineatul (1): „Prezentul regulament se aplică tuturor legislațiilor referitoare la următoarele domenii de securitate socială: […] (c) prestații pentru limită de vârstă; […]”

10. Articolul 5 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Declarațiile statelor membre privind domeniul de aplicare al prezentului regulament”, obligă printre altele statele membre să specifice legislația și regimurile menționate la articolul 4 alineatul (1) din acest regulament în declarații care trebuie notificate președintelui Consiliului Uniunii Europene și publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.

11. Articolul 46b din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Dispoziții speciale aplicabile în cazul cumulului prestațiilor de aceeași natură în temeiul legislației a două sau mai multe state membre”, prevede: „(1) Dispozițiile cu privire la reducere, suspendare sau retragere stabilite de legislația unui stat membru nu sunt aplicabile unei prestații calculate în conformitate cu articolul 46 alineatul (2). (2) Dispozițiile cu privire la reducere, suspendare sau retragere stabilite de legislația unui stat membru se aplică unei prestații calculate în conformitate cu articolul 46 alineatul (1) litera (a) punctul (i) numai dacă prestația respectivă este: (a) o prestație menționată în anexa IV partea D, al cărei cuantum nu depinde de durata perioadelor de asigurare sau de rezidență realizate sau (b) o prestație al cărei cuantum este stabilit pe baza unei perioade fictive considerate a fi fost realizată între data producerii riscului și o dată ulterioară. […] […] Prestațiile prevăzute la literele (a) și (b) și acordurile sunt menționate în anexa IV partea D.”

2. Regulamentul nr. 883/2004

12. Regulamentul nr. 883/2004 a înlocuit, începând cu 1 mai 2010, Regulamentul nr. 1408/71.

13. Potrivit articolului 1 din acest regulament, intitulat „Definiții”: „În sensul prezentului regulament: […] (l) prin «legislație» se înțelege, pentru fiecare stat membru, actele cu putere de lege și actele administrative, precum și orice alte măsuri de aplicare care se referă la ramurile de securitate socială prevăzute de articolul 3 alineatul (1). Acest termen exclude clauzele contractuale, altele decât cele care servesc la punerea în aplicare a unei obligații de asigurare care rezultă din actele cu putere de lege și actele administrative prevăzute la paragraful anterior sau care au făcut obiectul unei decizii a autorităților publice cu privire la caracterul lor obligatoriu sau cu privire la extinderea domeniului de aplicare, cu condiția ca statul membru interesat să facă o declarație în acest sens, notificată președintelui Parlamentului European și președintelui Consiliului […] […]”

14. Articolul 3 din regulamentul menționat, intitulat „Domeniul de aplicare material”, prevede la alineatul (1): „Prezentul regulament se aplică tuturor legislațiilor referitoare la ramurile de securitate socială privind: […] (d) prestațiile pentru limită de vârstă; […]”

15. Articolul 9 din Regulamentul nr. 883/2004, intitulat „Declarații ale statelor membre privind domeniul de aplicare al prezentului regulament”, prevede la alineatul (1): „Statele membre notifică în scris Comisiei […] legislațiile și regimurile prevăzute la articolul 3 […]. Aceste notificări indică data intrării în vigoare a legilor și regimurilor respective […]”

16. Articolul 54 din acest regulament, intitulat „Cumulul prestațiilor de același tip”, prevede: „(1) În cazul în care se cumulează prestații de același tip cuvenite în temeiul legislației a două sau mai multe state membre, clauzele pentru prevenirea cumulului prevăzute de legislația unui stat membru nu se aplică în cazul unei prestații prorata. (2) Clauzele pentru prevenirea cumulului se aplică unei prestații autonome doar în cazul în care prestația respectivă este: (a) o prestație a cărei valoare nu depinde de durata perioadelor de asigurare sau rezidență sau (b) o prestație a cărei valoare se determină în funcție de o perioadă creditată, considerată realizată între data la care s‑a produs materializarea riscului și o dată ulterioară, care se suprapune cu […] […] Prestațiile și acordurile prevăzute la literele (a) și (b) sunt enumerate în anexa IX.”

3. Directiva 98/49/CE

17. Scopul Directivei 98/49/CE ( 4 ) este, potrivit articolului 1 prima teză, de a proteja drepturile membrilor regimurilor de pensie suplimentară care se deplasează dintr‑un stat membru în altul, contribuind astfel la eliminarea obstacolelor în calea liberei circulații a lucrătorilor salariați și a lucrătorilor care desfășoară activități independente.

18. Considerentul (4) al acestei directive prevede că „sistemul de coordonare prevăzut de [Regulamentul nr. 1408/71] și, în special, reglementările privind agregarea nu sunt corespunzătoare pentru regimurile suplimentare de pensii, cu excepția acelor regimuri care sunt incluse în termenul de «legislație»”.

19. Potrivit considerentului (5) al directivei menționate, „nicio pensie sau indemnizație nu trebuie supusă nici prevederilor prezentei directive și nici celor ale [Regulamentului nr. 1408/71]”.

20. Articolul 1 a doua teză din Directiva 98/49 prevede că protecția membrilor se referă la dreptul la pensie atât în cadrul regimurilor facultative de pensie suplimentară, cât și al celor obligatorii, „cu excepția celor reglementate de Regulamentul […] nr. 1408/71”.

21. Potrivit articolului 3 din această directivă: „În sensul prezentei directive: (a) «pensie suplimentară» reprezintă pensiile de vârstă și, dacă regulile regimurilor de pensie suplimentară stabilite în conformitate cu legislația și practica națională prevăd acest lucru, indemnizațiile de invaliditate și de urmaș, care ar trebui să suplimenteze sau să le înlocuiască pe cele echivalente din regimurile legale de securitate socială; (b) «regim de pensie suplimentară» reprezintă orice regim de pensii stabilite după criteriul profesional în conformitate cu legislația și practica națională, cum ar fi contractele de asigurare de grup sau schemele de repartiție convenite de către una sau mai multe ramuri sau sectoare, regimuri finanțate prin capitalizare sau promisiuni de pensii sprijinite prin înscrierea unor provizioane sau orice alt aranjament, colectiv sau similar, care poate să asigure o pensie suplimentară lucrătorilor salariați sau lucrătorilor care desfășoară activități independente; […]”

B – Dreptul maltez

22. Articolul 56 din Legea privind securitatea socială (Social Security Act) prevede că, atunci când o persoană are dreptul la o pensie pentru limită de vârstă, alta decât o pensie pentru limită de vârstă care a fost, în orice moment, comutată în totalitate, orice pensie dobândită în conformitate cu dispozițiile articolelor 53-55 din legea menționată se deduce din cuantumul acestei pensii pentru limită de vârstă.

III – Procedura precontencioasă

23. În urma a trei petiții adresate Parlamentului European de trei cetățeni maltezi, care denunțau faptul că cuantumul pensiei pe care o primeau în temeiul a trei regimuri de pensie din Regatul Unit, și anume cele privind personalul din cadrul funcției publice, al Serviciului Național de Sănătate și al forțelor armate ( 5 ), se deducea din pensia lor pentru limită de vârstă legală malteză în temeiul articolului 56 din Legea privind securitatea socială, Comisia a pus în întârziere Republica Malta, printr‑o scrisoare din 25 noiembrie 2010, să depună observații.

24. Prin scrisoarea din 27 ianuarie 2011, Republica Malta a răspuns susținând, în esență, că pensiile plătite în cadrul regimurile aplicabile funcției publice din Regatul Unit nu intră în domeniul de aplicare al Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004.

25. Printr‑o scrisoare din 28 decembrie 2011, Republica Malta a oferit Comisiei justificări suplimentare.

26. La 28 februarie 2012, Comisia a adresat Republicii Malta un aviz motivat în care și‑a confirmat poziția și a invitat‑o să se conformeze avizului motivat în termen de două luni de la notificarea acestuia.

27. Întrucât prin răspunsul din 25 iulie 2012 Republica Malta și‑a reiterat poziția, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.

IV – Acțiunea

A – Admisibilitatea acțiunii

28. Republica Malta contestă admisibilitatea acțiunii, susținând că ar fi trebuit îndreptată nu împotriva sa, ci împotriva Regatului Unit.

29. În susținerea acestei argumentații, Republica Malta arată că regimurile în cauză nu au fost specificate în declarațiile date de Regatul Unit în temeiul articolului 5 din Regulamentul nr. 1408/71 și al articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004, întrucât Regatul Unit apreciază că aceste regimuri constituie regimuri profesionale suplimentare care nu intră sub incidența acestor regulamente, ci sub cea a Directivei 98/49.

30. Or, Republica Malta consideră că, în cazul în care Comisia nu este de acord cu declarația dată de un stat membru în ceea ce privește prestațiile care intră în sfera de aplicare a domeniului de coordonare a regimurilor de securitate socială, această instituție, în calitate de gardian al tratatelor, are obligația să continue examinarea dosarului direct cu statul membru în cauză, fără a putea urma o cale indirectă prin angajarea unei proceduri împotriva unui alt stat membru care aplică în mod corect dispozițiile regulamentelor respective în conformitate cu această declarație. În opinia Republicii Malta, acțiunea împotriva unui stat membru care, în mod evident, nu este în măsură să prezinte elementele de probă referitoare la un sistem de pensii pe care nu îl administrează ar constitui o atingere adusă dreptului la un proces echitabil.

31. Regatul Unit, care intervine în procedură în susținerea Republicii Malta, arată că Comisia săvârșește un abuz de putere prin faptul că utilizează procedura prevăzută la articolul 258 TFUE pentru a pune în discuție măsurile luate de alt stat membru. În opinia Regatului Unit, statul membru care face obiectul acestei puneri în discuție indirecte este lipsit de protecția conferită de procedura precontencioasă și, în calitate de intervenient, dispune de drepturi procedurale mai limitate în procedura de încălcare inițiată.

32. Nu suntem de acord cu această analiză și susținem, dimpotrivă, teza contrară, potrivit căreia neexercitarea de către Comisie a unei acțiuni prealabile în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva Regatului Unit pentru lipsa notificării regimurilor în cauză în temeiul declarației efectuate în aplicarea articolului 5 din Regulamentul nr. 1408/71 și al articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004 nu afectează nicidecum admisibilitatea acțiunii exercitate împotriva Republicii Malta ca urmare a aplicării de către acest stat membru a unei reguli naționale pentru prevenirea cumulului.

33. În primul rând, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, Comisia dispune de o putere discreționară pentru a intenta o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor la momentul pe care îl consideră oportun ( 6 ), considerațiile care determină alegerea sa neputând afecta admisibilitatea acestei acțiuni ( 7 ). În plus, numai Comisia este competentă să decidă pentru ce acțiune sau inacțiune imputabilă statului membru în cauză trebuie introdusă procedura ( 8 ).

34. Or, declararea inadmisibilității acțiunii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor exercitate împotriva Republicii Malta pentru motivul că Comisia nu a inițiat în prealabil procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva Regatului Unit ar implica prevederea pentru această instituție a obligației de a intenta două acțiuni în considerarea a două fapte diferite din punct de vedere material, deși aceasta dispune de puterea discreționară de a exercita numai una dintre ele, și de a‑i impune, în plus, o ordine de exercitare a acestor două acțiuni, cu toate că, în sistemul instituit prin articolul 258 TFUE, Comisia dispune și de o putere discreționară în stabilirea acestei ordini.

35. În exercitarea acestei puteri discreționare a decis Comisia, în urma petițiilor prezentate de cetățeni maltezi, să inițieze mai degrabă o acțiune împotriva Republicii Malta, reproșându‑i o neîndeplinire a obligațiilor constând în aplicarea unei reguli pentru prevenirea cumulului care prevede reducerea pensiei malteze pentru limită de vârstă în cazul concursului cu o altă pensie, decât să exercite o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva Regatului Unit pentru lipsa specificării regimurilor în cauză în declarația prevăzută de Regulamentele nr. 1408/71 și nr. 883/2004.

36. În al doilea rând, Curtea a statuat în repetate rânduri că un stat membru nu poate justifica neexecutarea obligațiilor care îi revin în temeiul Tratatului FUE prin împrejurarea că nici alte state membre nu și‑ar fi îndeplinit și nu și‑ar îndeplini obligațiile ( 9 ) și că Comisia este liberă să inițieze o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor numai împotriva acelor state membre care se află într‑o situație comparabilă din punctul de vedere al respectării dreptului Uniunii ( 10 ). În stadiul admisibilității, imposibilitatea de a se prevala de excepția de neexecutare are drept consecință faptul că lipsa exercitării unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva unui stat membru nu este relevantă pentru a aprecia admisibilitatea unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor introduse împotriva unui alt stat membru ( 11 ). Prin urmare, admisibilitatea prezentei acțiuni îndreptate împotriva Republicii Malta nu poate fi repusă în discuție de faptul că Comisia nu a introdus o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor împotriva Regatului Unit.

37. În al treilea rând, rezultă de asemenea dintr‑o jurisprudență constantă că procedura prevăzută la articolul 258 TFUE se întemeiază pe constatarea obiectivă a nerespectării de către un stat membru a obligațiilor impuse de Tratatul FUE sau de un act de drept derivat. În cazul în care o astfel de constatare a fost efectuată, este lipsit de relevanță faptul că neîndeplinirea obligațiilor rezultă din voința statului membru căruia îi este imputabilă, din neglijența sa ori din dificultățile tehnice cu care acesta ar fi fost confruntat ( 12 ). Pentru a relua formula consacrată de Curte, procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor constituie în sine ultima ratio pentru a impune respectarea dreptului Uniunii, făcând să prevaleze interesele Uniunii Europene consacrate prin tratat ( 13 ).

38. Prin urmare, Republica Malta nu poate invoca, pentru justificarea nerespectării obligațiilor sale, dificultăți de înțelegere a regimurilor de pensii străine, inerente, de altfel, atât aplicării unui sistem de coordonare a diferitelor regimuri de securitate socială, cât și aplicării unei reguli naționale pentru prevenirea cumulului prin care se prevede reducerea pensiei printre altele în cazul concursului cu anumite prestații acordate în alte state membre.

39. În al patrulea rând, nu putem fi de acord cu argumentația Regatului Unit potrivit căreia Comisia ar săvârși un abuz de putere prin faptul că ar pune în mod direct acest stat membru în discuție, în mod incident, privându‑l de dreptul de a fi ascultat. Abuzul de putere presupune adoptarea de către o instituție a Uniunii a unui act în scopul exclusiv sau cel puțin determinant de a atinge alte obiective decât pe cele declarate sau de a eluda o procedură special prevăzută de tratat pentru a răspunde circumstanțelor cauzei. Or, în speță, din moment ce obiectul acțiunii, astfel cum reiese din cererea introductivă, corespunde obiectului litigiului, astfel cum a fost definit în scrisoarea de punere în întârziere și în avizul motivat, nu se poate susține în mod valabil că ar fi fost săvârșit un abuz de putere de către Comisie, care nu a indicat motivele care au determinat‑o să introducă o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor ( 14 ).

40. Faptul că Curtea este chemată, cu ocazia unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor îndreptate împotriva unui stat membru, să precizeze calificarea, în raport cu dreptul Uniunii, a unei legislații din alt stat membru nu repune în discuție admisibilitatea acțiunii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor și nu înseamnă că drepturile procedurale ale acestui din urmă stat membru, intervenient în procedură, ar fi încălcate. În această privință, este necesar să se arate că argumentul prin analogie pe care Regatul Unit consideră că îl poate deduce din faptul că, în cadrul articolului 267 TFUE, o trimitere preliminară care provine de la o instanță dintr‑un stat membru ar permite să se examineze doar măsurile adoptate de acest stat membru se întemeiază pe o premisă eronată, întrucât, dimpotrivă, Curtea a recunoscut admisibilitatea unei întrebări preliminare destinate să permită unei instanțe dintr‑un stat membru să aprecieze compatibilitatea cu dreptul Uniunii a dispozițiilor dintr‑un alt stat membru ( 15 ).

41. Având în vedere ansamblul acestor considerații, apreciem că prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor trebuie declarată admisibilă.

B – Temeinicia acțiunii

1. Cu privire la domeniul de aplicare personal al Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004

42. Arătând că prezenta procedură privește, în practică, în esență două categorii de pensionari, inclusiv cea care regrupează cetățenii maltezi care nu au lucrat niciodată în Regatul Unit sau într‑un alt stat membru și care primesc o pensie pentru limită de vârstă din partea Regatului Unit exclusiv ca urmare a unei munci efectuate pentru serviciile britanice în Malta înainte de închiderea bazei militare britanice, care a avut loc la 31 martie 1979 ( 16 ), Republica Malta susține că, în lipsa unui element transfrontalier, această categorie nu se încadrează în niciun caz în domeniul de aplicare personal al Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004.

43. Această argumentație este vădit nefondată.

44. În primul rând, prin faptul că nu contestă aplicabilitatea sistemului de coordonare a regimurilor de securitate socială decât în cazul cetățenilor maltezi care au lucrat întotdeauna în Malta, Republica Malta recunoaște aplicabilitatea sistemului respectiv în cazul acelora dintre cetățenii maltezi care au lucrat și în Regatul Unit sau într‑un alt stat membru. Prin urmare, eventuala excludere a anumitor situații speciale nu poate conduce la netemeinicia criticii Comisiei care se bazează pe incompatibilitatea cu dreptul Uniunii a legislației malteze pentru prevenirea cumulului.

45. În al doilea rând și mai ales, lipsa unei deplasări fizice nu exclude existența unei legături de natură să facă aplicabile Regulamentele nr. 1408/71 și nr. 883/2004. Deși aceste regulamente nu se aplică în situațiile în care toate elementele se limitează la interiorul unui singur stat membru ( 17 ), rezultă dintr‑o jurisprudență iterativă că criteriul determinant pentru aplicabilitatea regulamentelor respective este legătura persoanei în cauză cu un regim de securitate socială din unul sau din mai multe state membre în cadrul căruia aceasta a realizat perioade de asigurare ( 18 ).

46. Or, categoria de pensionari care, potrivit Republicii Malta, ar fi exclusă din domeniul de aplicare personal al Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004 regrupează persoane care au dreptul la o pensie malteză pentru limită de vârstă, precum și la o prestație pentru limită de vârstă profesională din partea Regatului Unit în temeiul unuia dintre regimurile în cauză. Această dublă afiliere este suficientă pentru a justifica aplicabilitatea acestor regulamente.

2. Cu privire la domeniul de aplicare material al Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004

a) Cu privire la incidența nespecificării regimurilor în cauză în declarația prevăzută la articolul 5 din Regulamentul nr. 1408/71 și la articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004

47. Republica Malta arată că se consideră legată în totalitate de evaluarea efectuată de Regatul Unit cu privire la propriile regimuri de pensii din cadrul funcției publice, care au fost omise în mod constant din declarația sa în temeiul articolului 5 din Regulamentul nr. 1408/71 și al articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004.

48. Republica Austria și Regatul Unit împărtășesc poziția Republicii Malta în ceea ce privește consecințele lipsei unei declarații făcute de un stat membru.

49. Comisia susține poziția contrară.

50. Această problemă a primit deja un răspuns în jurisprudența Curții.

51. Astfel, în Hotărârea Beerens ( 19 ), Curtea a statuat că împrejurarea că o lege sau o reglementare națională nu a fost specificată în declarația prevăzută la articolul 5 din Regulamentul nr. 1408/71 nu poate, prin ea însăși, să conducă la concluzia că legea sau reglementarea respectivă nu intră în domeniul de aplicare material al acestui regulament ( 20 ).

52. Această soluție jurisprudențială, reiterată în mai multe rânduri de către Curte, în special în Hotărârea Pérez García și alții ( 21 ), este, în opinia noastră, perfect justificată. Astfel, în cazul în care, după cum sugerează Republica Malta, Republica Austria și Regatul Unit, aplicarea Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004 unei legislații determinate ar trebui exclusă pentru simplul fapt că aceasta nu a fost specificată de statul membru în declarația sa, dispozițiile acestor regulamente ar fi lipsite de conținut, iar aplicarea lor uniformă ar deveni imposibilă, întrucât orice stat membru s‑ar putea distanța în mod unilateral de normele de coordonare a regimurilor de securitate socială, abținându‑se să specifice un regim, care ar intra însă, în mod obiectiv, în domeniul de aplicare material al regulamentelor respective.

53. Este necesar să se observe, pe de altă parte, că, astfel cum reiese din utilizarea indicativului prezent „specifică” și „notifică” la articolul 5 din Regulamentul nr. 1408/71 și, respectiv, la articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004, aceste dispoziții exprimă nu o simplă facultate, ci o adevărată obligație pentru statele membre de a‑și declara actele cu putere de lege și actele administrative pentru a se stabili întinderea exactă a sistemului de coordonare a regimurilor de securitate socială. Această obligație de declarare ar fi lipsită de orice eficacitate în cazul în care s‑ar permite statelor membre să excludă, prin omisiunea lor, din domeniul de aplicare al acestui sistem regimuri care răspund însă, în mod obiectiv, calificării de „regimuri de securitate socială”.

54. De altfel, jurisprudența privind lipsa unei incidențe a nedeclarării constituie ecoul unei alte jurisprudențe, de asemenea iterativă, potrivit căreia „distincția dintre prestațiile excluse din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1408/71 și prestațiile care intră în acest domeniu de aplicare se întemeiază în esență pe elementele constitutive ale fiecărei prestații, în special pe obiectivele sale și pe condițiile sale de acordare, iar nu pe faptul că o prestație este sau nu este calificată de o legislație națională drept prestație de securitate socială” ( 22 ). Prin urmare, noțiunea de prestație de securitate socială primește, în dreptul Uniunii, o definiție autonomă, care nu depinde de criteriile naționale de clasificare.

55. Adăugăm că, contrar analizei pe care o prezintă în această privință Republica Austria, nu considerăm că întinderea jurisprudenței Curții referitoare la incidența lipsei unei declarații ar trebui circumscrisă la statul membru care ar fi trebuit să efectueze declarația, în timp ce celelalte state membre ar putea considera că legislația care nu este specificată în declarație nu intră în domeniul de aplicare material al Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004. Soluția preconizată, care constă în a califica în mod diferit în raport cu dreptul Uniunii un regim național în funcție de statul membru vizat, ar aduce, în mod evident, o atingere directă cerinței aplicării uniforme a normelor de coordonare a sistemelor de securitate socială.

56. Acestea sunt motivele pentru care considerăm că împrejurarea că regimurile în cauză nu au fost specificate de Regatul Unit în declarația efectuată în temeiul articolului 5 din Regulamentul nr. 1408/71 și al articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004 nu poate, prin ea însăși, să conducă la concluzia că regimurile respective nu intră în domeniul de aplicare material al acestor regulamente.

57. Nu negăm dificultățile concrete cu care se poate confrunta statul membru în lipsa declarării unui sistem de către un alt stat membru, însă nu vedem totuși în aceasta un motiv pentru a justifica o încălcare a normelor de coordonare a sistemelor de securitate socială. De altfel, dificultățile practice pe care tocmai le‑am evocat ar trebui să fie rezolvate în parte prin instituirea unui sistem de cooperare și de schimb de date între autoritățile și instituțiile statelor membre ( 23 ). În plus, astfel cum subliniază Comisia, statele membre au posibilitatea de a‑i adresa întrebări în caz de îndoieli sau de a se adresa Comisiei administrative pentru coordonarea sistemelor de securitate socială, una dintre misiunile acesteia constând tocmai în tratarea oricărei chestiuni de interpretare a normelor de coordonare ( 24 ). Adăugăm că dificultatea, chiar imposibilitatea în care s‑ar afla Republica Malta de a efectua o analiză a regimurilor în cauză trebuie apreciată ținând seama de faptul că acest stat membru și Regatul Unit împărtășesc o istorie comună de natură să faciliteze înțelegerea de către Republica Malta a sistemului de pensii aplicabil propriilor cetățeni care au lucrat, anterior anului 1979, pentru forțele britanice pe teritoriul maltez.

58. Întrucât refuzăm să considerăm că lipsa declarării unui regim echivalează cu excluderea acestuia din domeniul de aplicare material al Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004, trebuie să verificăm dacă regimurile în cauză răspund sau nu răspund în mod obiectiv calificării de „regimuri de securitate socială”, în sensul acestor regulamente.

b) Cu privire la calificarea regimurilor în cauză

59. Potrivit dispozițiilor articolului 1 litera (j) din Regulamentul nr. 1408/71, „legislație înseamnă, pentru fiecare stat membru, actele cu putere de lege, normele administrative, dispozițiile statutare și orice alte măsuri de punere în aplicare, prezente sau viitoare, care privesc ramurile și regimurile de securitate socială prevăzute la articolul 4 alineatele (1) și (2)”, în timp ce, potrivit dispozițiilor articolului 1 litera (l) din Regulamentul nr. 883/2004, „prin «legislație» se înțelege, pentru fiecare stat membru, actele cu putere de lege și actele administrative, precum și orice alte măsuri de aplicare care se referă la ramurile de securitate socială prevăzute de articolul 3 alineatul (1)”.

60. Pentru a intra în domeniul de coordonare a regimurilor de securitate socială, un regim de pensii trebuie să prezinte, așadar, pe de o parte, caracterul unei „legislații”, în sensul dispozițiilor sus‑menționate, și, pe de altă parte, să îndeplinească condiția de a se raporta la una dintre ramurile enumerate în mod expres la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 și la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004.

61. În ceea ce privește prima condiție, trebuie amintit că Curtea a declarat că noțiunea „legislație” în sensul articolului 1 litera (j) din Regulamentul nr. 1408/71 este deosebit de cuprinzătoare, incluzând toate tipurile de acte cu putere de lege și acte administrative adoptate de statele membre, și trebuie interpretată ca vizând ansamblul actelor naționale aplicabile în materie ( 25 ). Aceste considerații sunt valabile și în privința articolului 1 litera (l) din Regulamentul nr. 883/2004.

62. Or, chiar dacă ridică o obiecție, asupra căreia vom reveni, întemeiată pe faptul că acest criteriu nu ar trebui să aibă poziția exclusivă pe care i‑o atribuie Comisia, Regatul Unit nu contestă că dispozițiile care reglementează regimurile în cauză au o sursă legală, în sensul dispozițiilor sus‑menționate, întrucât acestea sunt prevăzute de dispozițiile reglementărilor referitoare la regimul principal de pensii aplicabil funcției publice din 1974 (Principal Civil Service Pension Scheme 1974), la regimul de pensii al Serviciului Național de Sănătate din 1995 (National Health Service Pension Scheme 1995) și la regimul de pensii al forțelor armate din 1975 (Armed Forces Pension Scheme 1975).

63. În ceea ce privește cea de a doua condiție, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că o prestație poate fi considerată prestație de securitate socială în măsura în care se acordă beneficiarilor, independent de orice apreciere individuală și discreționară a nevoilor personale, pe baza unei situații definite legal și se referă la unul dintre riscurile enumerate expres la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 și la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004 ( 26 ).

64. În primul rând, este cert și nu se contestă că dispozițiile cu privire la acordarea pensiei conferă beneficiarilor un drept stabilit prin lege și că aceasta este acordată automat persoanelor care îndeplinesc anumite criterii obiective, fără vreo evaluare individuală și discreționară a nevoilor personale.

65. În al doilea rând, trebuie să se examineze dacă regimurile în cauză se raportează la riscul pentru limită de vârstă prevăzut la articolul 4 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1408/71 și la articolul 3 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 883/2004.

66. În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe iterative, prestațiile pentru limită de vârstă prevăzute la aceste dispoziții sunt caracterizate în esență prin faptul că vizează să asigure mijloacele de subzistență ale unor persoane care, atunci când împlinesc o anumită vârstă, părăsesc locul de muncă și nu mai sunt obligate să se pună la dispoziția serviciului administrativ competent în materia ocupării forței de muncă ( 27 ). Dat fiind că prestațiile plătite în temeiul regimurilor în cauză urmăresc exact același obiectiv, care constă în protejarea persoanelor care au atins o anumită vârstă prin garantarea faptului că aceste persoane pot dispune de mijloacele necesare în special în raport cu nevoile lor în calitate de persoane pensionate, acestea constituie prestații pentru limită de vârstă.

67. Întrucât condiția referitoare la acordarea prestației fără vreo evaluare individuală și discreționară și cea referitoare la legătura sa cu unul dintre riscurile enumerate la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 și la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004 sunt îndeplinite, rezultă că regimurile în cauză, care au, pe de altă parte, o sursă legală, trebuie calificate drept „regimuri de securitate socială”, în sensul Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004.

68. Trebuie să se examineze acum dacă argumentele avansate de Regatul Unit repun în discuție această analiză.

69. În primul rând, Regatul Unit contestă caracterul exclusiv și decisiv al criteriului pur formal întemeiat pe originea legală a regimului. Trebuie să se sublinieze, în această privință, că regimurile în cauză prezintă un caracter „profesional” și acordă beneficiarilor lor prestații profesionale „suplimentare”, care vin în completarea pensiei pentru limită de vârstă de bază plătite de Serviciul Național de Sănătate și care corespund, în consecință, definiției unei „pensii suplimentare”, în sensul Directivei 98/49. Prin urmare, aceste regimuri ar scăpa de sub incidența normelor de coordonare a sistemelor de securitate socială, intrând în mod exclusiv sub incidența dispozițiilor speciale care reglementează regimurile profesionale de pensii suplimentare.

70. Nu împărtășim această analiză. În opinia noastră, dublul caracter, profesional și suplimentar, al unui regim de pensii nu exclude în mod necesar acest regim din domeniul de aplicare al Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004 în cazul în care el respectă în mod formal, pe de altă parte, calificarea de „legislație de securitate socială”, astfel cum este cazul regimurilor în cauză.

71. Este cert că diversitatea regimurilor de pensii suplimentare, care ocupă o poziție extrem de variabilă de la un stat membru la altul, face delicată distincția dintre regimurile care țin de normele de coordonare conținute în Regulamentele nr. 1408/71 și nr. 883/2004 și regimurile suplimentare guvernate de normele speciale conținute în Directiva 98/49, precum și în Directiva 2014/50/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 aprilie 2014 privind cerințele minime de creștere a mobilității lucrătorilor între statele membre prin îmbunătățirea dobândirii și a păstrării drepturilor la pensie suplimentară ( 28 ).

72. Printre diferitele prezentări ale unei construcții „pe piloni” care au fost propuse ( 29 ), cea a Comisiei împarte sistemele de pensii în trei piloni, primul regrupând „regimurile care țin de securitatea socială” de bază, obligatorii și finanțate majoritatea timpului conform regimului de repartizare, al doilea, „regimurile profesionale”, caracterizate prin legătura lor cu locul de muncă și care funcționează cel mai adesea prin capitalizare, iar al treilea, „planurile de pensii subscrise la nivel individual”. În această construcție, regimurile care fac parte din cel de al doilea și din cel de al treilea pilon formează „regimurile suplimentare” a căror vocație este de a „completa regimurile publice” ( 30 ).

73. Însă această schemă clasică a unei structuri pe piloni oferă doar o prezentare imperfectă și pur descriptivă a diversității sistemelor de pensii și nu poate să aibă vreun conținut normativ, în special în ceea ce privește opoziția dintre regimurile coordonate și regimurile care intră sub incidența Directivei 98/49.

74. Pentru a stabili criteriul de distincție între aceste două categorii de regimuri, trebuie să se efectueze, mai întâi, o interpretare literală a dispozițiilor aplicabile, care evidențiază un criteriu întemeiat pe sursa, legală sau convențională, a regimului avut în vedere. În timp ce articolul 1 litera (j) din Regulamentul nr. 1408/71 și articolul 1 litera (l) din Regulamentul nr. 883/2004 opun „legislațiile” de securitate socială, care intră în domeniul de aplicare al acestor regulamente, „dispozițiilor convenționale”, care sunt excluse din acesta ( 31 ), articolul 3 din Directiva 98/49 definește pensiile suplimentare ca pensii de vârstă și, dacă regulile regimurilor de pensie suplimentară stabilite în conformitate cu legislația și practica națională prevăd acest lucru, indemnizațiile de invaliditate și de urmaș, „care ar trebui să suplimenteze sau să le înlocuiască pe cele echivalente din regimurile legale de securitate socială” ( 32 ).

75. Sfera de aplicare a articolului 3 din Directiva 98/49 este clarificată de considerentele (3) și (4) ale acesteia, care prevăd că sistemul de coordonare prevăzut în special de Regulamentul nr. 1408/71 nu se aplică și pentru regimurile suplimentare de pensie, „cu excepția” acelor regimuri care sunt incluse în termenul „legislație” și a celor cu privire la care se dă o declarație, și, respectiv, că reglementările privind agregarea nu sunt corespunzătoare pentru regimurile suplimentare de pensii, „cu excepția” acelor regimuri care sunt incluse în termenul „legislație”.

76. Reiese cu claritate din aceste dispoziții că, pentru aplicarea normelor de coordonare, legiuitorul Uniunii a înțeles să prevadă un criteriu general și exclusiv care se referă la sursa legală sau convențională a regimului în cauză. Prin urmare, nu trebuie să se facă distincție după cum regimul este distributiv sau contributiv, nici după caracterul său obligatoriu sau facultativ și nici chiar după modalitatea de finanțare, prin repartiție sau prin capitalizare. În plus, excluderea expresă a regimurilor de pensie suplimentare din domeniul de aplicare al Directivei 98/49 atunci când sunt incluse în termenul „legislație” implică includerea acestor regimuri legale suplimentare în domeniul de aplicare al Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004.

77. În continuare, această interpretare se impune pentru motive de securitate juridică, definirea unui criteriu obiectiv și facil de utilizat permițând să se garanteze o aplicare uniformă a normelor de coordonare a sistemelor de securitate socială în cazul tuturor regimurilor legale, în timp ce regimurile convenționale sunt, în principiu, excluse, cu excepția situației în care au fost declarate de statele membre.

78. În sfârșit, includerea ansamblului regimurilor legale de pensie, inclusiv suplimentare, în domeniul de aplicare al reglementării de drept derivat care coordonează sistemele de securitate socială se dovedește conformă cu obiectivul protejării drepturilor sociale ale persoanelor care se deplasează în interiorul Uniunii. Astfel, în lipsa unei coordonări, exercitarea liberei circulații ar putea fi descurajată pentru beneficiarii unei pensii pentru limită de vârstă suplimentare acordate de un regim legal, mai ales atunci când regimul de bază le asigură doar un venit minim de subzistență. În raport cu acest obiectiv fundamental, nu ni se pare că dificultățile practice de coordonare generate de diversitatea sistemelor de pensii ( 33 ) justifică excluderea regimurilor legale suplimentare din domeniul de aplicare al Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004, excludere care, în orice caz, ar fi contrară voinței legiuitorului Uniunii, astfel cum reiese în mod clar din dispozițiile acestor regulamente ( 34 ).

79. Rezultă că, contrar celor pretinse de Regatul Unit, aplicabilitatea regulamentelor respective nu poate fi exclusă pentru simplul motiv că pensiile acordate de sistemele în discuție sunt pensii suplimentare în raport cu cele acordate de Serviciul Național de Sănătate. Și circumstanța că aceste pensii nu urmăresc să garanteze persoanelor interesate un simplu venit minim de subzistență, ci să le asigure un venit în funcție de cuantumul contribuțiilor pe care le‑au plătit pe parcursul activității lor este lipsită de pertinență.

80. În al doilea rând, Regatul Unit consideră că dreptul la o pensie profesională în temeiul regimurilor în cauză nu constituie o prestație de securitate socială, ci o remunerație. Acesta se întemeiază pe jurisprudența constantă a Curții și în special pe Hotărârea Barber ( 35 ), potrivit căreia împrejurarea că o prestație este plătită după încetarea raportului de muncă nu exclude faptul că aceasta poate avea un caracter de remunerație, chiar dacă este prevăzută de lege ( 36 ), precum și pe Hotărârea Beune ( 37 ), prin care s‑a recunoscut că un regim de pensii din cadrul funcției publice care depinde, în esență, de locul de muncă pe care îl ocupa persoana în cauză are legătură cu remunerația de care beneficia acesta din urmă ( 38 ).

81. Regatul Unit arată, în susținerea analizei sale, că valoarea drepturilor la pensie este determinată în funcție de durata încadrării în muncă și de ultimul salariu și că pensiile astfel acordate nu au ca obiectiv oferirea unei subzistențe de bază, astfel cum o dovedește faptul că aceste pensii pot avea un cuantum considerabil mai ridicat decât acela al pensiei acordate în cadrul regimului legal de securitate socială.

82. Astfel cum a recunoscut Curtea în repetate rânduri, „împrejurarea că anumite prestații sunt plătite după încetarea raportului de muncă nu exclude faptul că acestea pot avea un caracter de «remunerație» în sensul articolului [157 TFUE]” ( 39 ). Curtea a statuat astfel că „prestațiile acordate în temeiul unui regim de pensii care depinde, în esență, de locul de muncă pe care îl ocupa persoana interesată au legătură cu remunerația de care beneficia aceasta din urmă și intră sub incidența articolului [157 TFUE]” ( 40 ), chiar dacă regimul are un fundament legal.

83. Cu toate acestea, faptul că o pensie pentru limită de vârstă care a fost plătită lucrătorului ca urmare a raportului său de muncă trebuie privită ca o remunerație din perspectiva aplicării principiului egalității de remunerare între lucrătorii de sex masculin și cei de sex feminin, consacrat de articolul 157 TFUE, nu înseamnă însă că această pensie nu prezintă caracterul unei prestații de securitate socială din perspectiva aplicării măsurilor de coordonare prevăzute de Regulamentele nr. 1408/71 și nr. 883/2004.

84. Astfel, contrar celor susținute de Regatul Unit în înscrisurile sale, calificările „remunerație”, în sensul articolului 157 TFUE, și „pensie pentru limită de vârstă”, în sensul Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004, nu se exclud nicidecum una pe cealaltă ca urmare a faptului că urmăresc obiective distincte și recurg la criterii diferite.

85. Trebuie să se arate în special că criteriul determinant pentru a califica o prestație drept „remunerație” în sensul articolului 157 TFUE, care se întemeiază pe constatarea că această prestație decurge din raportul de muncă, este lipsit de pertinență din perspectiva aprecierii aspectului dacă prestația respectivă trebuie calificată drept „prestație de securitate socială”. De asemenea, criteriile specifice stabilite de Curte pentru a aprecia dacă o prestație pentru limită de vârstă acordată în cadrul unui regim de pensii aplicabil funcționarilor întemeiat pe lege trebuie calificată drept „remunerație”, potrivit cărora această prestație trebuie să depindă direct de perioada lucrată, iar cuantumul ei trebuie calculat pe baza ultimei remunerații, nu sunt relevante pentru calificarea prestației în raport cu dispozițiile referitoare la coordonarea sistemelor de securitate socială.

86. De altfel, trebuie să se constatate că Curtea a recunoscut deja această posibilitate de cumulare a calificărilor, reținând, în Hotărârea Niemi ( 41 ), că o prestație plătită în temeiul unui regim de pensii notificat ca regim care intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1408/71 trebuie calificată drept „remunerație” în raport cu articolul 157 TFUE, din moment ce îndeplinește criteriile care caracterizează raportul de muncă ( 42 ).

87. Rezultă că nici împrejurarea că regimurile în cauză sunt regimuri profesionale prin care se acordă pensii care au legătură cu raportul de muncă anterior și despre care se consideră că reprezintă o remunerație continuă prin care se recompensează efortul depus în perioada de activitate, nici faptul că aceste prestații depind direct de perioada lucrată, iar cuantumul lor trebuie calculat pe baza ultimei remunerații nu sunt de natură să excludă aplicarea Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004, din moment ce prestațiile respective constituie prestații de securitate socială. De altfel, trebuie să se constate că, de la modificarea care a avut loc în urma adoptării Regulamentului (CE) nr. 1606/98 ( 43 ), regimurile speciale de pensii pentru funcționari sunt incluse în mod expres în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1408/71, deși constituie regimuri profesionale caracterizate prin faptul că pensia primită este considerată o simplă prelungire a remunerării activității ( 44 ).

88. Nici această concluzie nu este repusă în discuție de împrejurarea, invocată de Regatul Unit, potrivit căreia pensiile acordate în regimul de pensii al forțelor armate din 1975 nu erau datorate doar la vârsta legală de pensionare, întrucât, în special, o pensie viageră se plătea de la vârsta de 37 de ani ofițerilor care aveau 16 ani de serviciu după vârsta de 21 de ani sau de la vârsta de 40 de ani pentru ceilalți membri ai forțelor armate care aveau 22 de ani de serviciu după vârsta de 18 ani.

89. Pe lângă faptul că această argumentație se referă doar la unul dintre cele trei regimuri în cauză, considerăm că împrejurarea că anumite pensii sunt primite imediat de beneficiarii lor în momentul în care funcțiile lor se încheie, chiar dacă aceștia nu au atins vârsta legală de pensionare, nu modifică natura acestor pensii care, dat fiind caracterul lor viager, vor putea fi primite până la deces.

90. Această interpretare a noțiunii de prestație pentru limită de vârstă se coroborează cu definiția pe care articolul 1 litera (x) din Regulamentul nr. 883/2004 o prevede pentru „prestația anticipată pentru limită de vârstă” ( 45 ) pentru a o distinge de „prestația de prepensionare”, care, de altfel, intră și ea în domeniul de aplicare material al acestui regulament. Astfel, prestația anticipată pentru limită de vârstă este definită ca „o prestație acordată înainte ca persoana în cauză să fi atins vârsta normală de pensionare și care fie continuă să fie furnizată după atingerea vârstei menționate, fie este înlocuită cu o altă pensie pentru limită de vârstă”. Prin urmare, posibilitatea de a primi pensia anticipat nu înseamnă că nu este vorba despre o prestație pentru limită de vârstă, în accepțiunea autonomă pe care această noțiune o are în dreptul Uniunii.

91. Interpretarea respectivă este confirmată și de jurisprudența Curții care admite că împrejurarea că beneficiul unei pensii este recunoscut înainte ca persoana în cauză să fi atins vârsta de pensionare nu înseamnă însă că această prestație nu constituie o pensie pentru limită de vârstă ( 46 ).

92. Având în vedere toate aceste considerații, apreciem că pensiile acordate în cadrul regimurilor în cauză intră în domeniul de aplicare al Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 883/2004. Constatând, pe de altă parte, că Republica Malta nu contestă că, prin baza lor de calcul, pensia malteză și pensiile plătite în cadrul regimurilor în discuție intră sub incidența dispozițiilor articolului 46b din Regulamentul nr. 1408/71 și ale articolului 54 din Regulamentul nr. 883/2004, deducem de aici că este întemeiată critica prin care se reproșează Republicii Malta că a aplicat legislația malteză pentru prevenirea cumulului în cazul acestor pensii, fără a ține seama de normele enunțate de dispozițiile menționate.

V – Concluzie

93. Având în vedere elementele care precedă, propunem Curții: 1) să constate că, prin deducerea, în temeiul articolului 56 din Legea privind securitatea socială (Social Security Act), din cuantumul pensiei pentru limită de vârstă malteze, a cuantumului pensiilor din Regatul Unit acordate în cadrul regimului principal de pensii aplicabil funcției publice din 1974 (Principal Civil Service Pension Scheme 1974), al regimului de pensii al Serviciului Național de Sănătate din 1995 (National Health Service Pension Scheme 1995) și al regimului de pensii al forțelor armate din 1975 (Armed Forces Pension Scheme 1975), Republica Malta nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 46b din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 592/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008, și al articolului 54 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială; 2) să oblige Republica Malta la plata cheltuielilor de judecată.

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) Regulament în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CE) nr. 118/97 al Consiliului din 2 decembrie 1996 (JO 1997, L 28, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 35), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 592/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 (JO L 177, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1408/71”).

( 3 ) JO L 166, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82.

( 4 ) Directiva Consiliului din 29 iunie 1998 privind protecția dreptului la pensie suplimentară al lucrătorilor salariați și al lucrătorilor care desfășoară activități independente care se deplasează în cadrul Comunității (JO L 209, p. 46, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 91).

( 5 ) Denumite în continuare „regimurile în cauză”.

( 6 ) A se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Grecia (C‑351/13, EU:C:2014:2150, punctul 24 și jurisprudența citată).

( 7 ) A se vedea în acest sens Hotărârile Comisia/Polonia (C‑311/09, EU:C:2010:257, punctul 19 și jurisprudența citată), precum și Comisia/Germania (C‑591/13, EU:C:2015:230, punctul 14).

( 8 ) A se vedea Hotărârea Comisia/Belgia (C‑395/13, EU:C:2014:2347, punctul 32 și jurisprudența citată).

( 9 ) A se vedea Hotărârea Comisia/Spania (C‑48/10, EU:C:2010:704, punctul 33 și jurisprudența citată).

( 10 ) A se vedea Hotărârea Comisia/Italia (C‑531/06, EU:C:2009:315, punctul 24).

( 11 ) A se vedea Hotărârea Comisia/Franța (C‑1/00, EU:C:2001:687, punctul 75).

( 12 ) A se vedea Hotărârea Comisia/Italia (C‑68/11, EU:C:2012:815, punctele 62 și 63).

( 13 ) A se vedea Hotărârea Comisia/Spania (C‑196/07, EU:C:2008:146, punctul 28 și jurisprudența citată).

( 14 ) A se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Spania (C‑562/07, EU:C:2009:614, punctul 25).

( 15 ) A se vedea în special în acest sens Hotărârea Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 (C‑150/88, EU:C:1989:594, punctul 12).

( 16 ) Potrivit Republicii Malta, cealaltă categorie de cetățeni în cauză regrupează persoanele care erau angajate de serviciile britanice în Malta înainte de 31 martie 1979 și care au continuat să lucreze în Regatul Unit ulterior acestei date sau care, lucrând anterior în cadrul funcției publice în Regatul Unit, au lucrat ulterior în Malta.

( 17 ) A se vedea în acest sens Ordonanța El Youssfi (C‑276/06, EU:C:2007:215, punctul 39 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea Gouvernement de la Communauté française și gouvernement wallon (C‑212/06, EU:C:2008:178, punctul 33 și jurisprudența citată).

( 18 ) A se vedea în acest sens Hotărârea Keller (C‑145/03, EU:C:2005:211, punctul 38 și jurisprudența citată).

( 19 ) 35/77, EU:C:1977:194.

( 20 ) Punctul 9. Curtea arătase deja, în privința Regulamentului nr. 3 al Consiliului din 25 septembrie 1958 privind securitatea socială a lucrătorilor migranți (JO 1958, 30, p. 561), care a precedat Regulamentul nr. 1408/71 și care prevedea de asemenea notificarea legislațiilor naționale de securitate socială, că aplicarea Regulamentului nr. 3 unei legislații determinate nu era exclusă pentru simplul fapt că aceasta, intrată în vigoare ulterior regulamentului menționat, nu a fost notificată [a se vedea în acest sens Hotărârile van der Veen (100/63, EU:C:1964:65, p. 1122) și Dingemans (24/64, EU:C:1964:86, p. 1274)].

( 21 ) C‑225/10, EU:C:2011:678, punctul 36 și jurisprudența citată. A se vedea de asemenea Hotărârea Snares (C‑20/96, EU:C:1997:518, punctul 35 și jurisprudența citată).

( 22 ) A se vedea Hotărârea Lachheb (C‑177/12, EU:C:2013:689, punctul 28 și jurisprudența citată).

( 23 ) A se vedea capitolul II din Regulamentul (CE) nr. 987/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009 de stabilire a procedurii de punere în aplicare a Regulamentului nr. 883/2004 (JO L 284, p. 1).

( 24 ) A se vedea articolul 72 litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004.

( 25 ) A se vedea Hotărârile Comisia/Belgia (150/79, EU:C:1980:201, punctul 4 și jurisprudența citată), precum și de Ruyter (C‑623/13, EU:C:2015:123, punctul 32).

( 26 ) A se vedea Hotărârea Comisia/Slovacia (C‑361/13, EU:C:2015:601, punctul 47 și jurisprudența citată).

( 27 ) Ibidem (punctul 55 și jurisprudența citată).

( 28 ) JO L 128, p. 1.

( 29 ) Clasificări au fost elaborate de Banca Mondială, care distinge un prim pilon compus dintr‑un regim administrat de stat cu participare obligatorie și al cărui obiectiv limitat este de a reduce sărăcia în rândul persoanelor în vârstă, un al doilea pilon constituit dintr‑un sistem de economii obligatoriu administrat de sectorul privat, iar un al treilea pilon constituit din economii voluntare (a se vedea Raportul Băncii Mondiale intitulat „Averting the old age crisis: policies to protect the old and promote growth”, Oxford University Press, 1994, p. 16), de Organizația pentru Cooperare și Dezvoltare Economică (OCDE), care distinge un prim pilon care regrupează pensiile redistributive și un al doilea pilon compus din pensii obligatorii cu caracter de asigurare [a se vedea OCDE (2006), „Typologie des régimes de retraite”, în Les pensions dans les pays de l’OCDE 2005: Panorama des politiques publiques, Editura OCDE], și de Eurostat (a se vedea Classification of funded pension schemes and impact on government finance, Oficiul pentru Publicații Oficiale al Comunităților Europene, Luxemburg, 2004).

( 30 ) A se vedea p. 2 din Comunicarea Comisiei din 11 mai 1999 intitulată „Spre o piață unică a pensiilor suplimentare – Rezultatele consultării referitoare la Cartea verde privind pensiile suplimentare în cadrul pieței unice” [COM(1999) 134 final].

( 31 ) Cu excepția declarației date de statul membru în cauză.

( 32 ) Sublinierea noastră.

( 33 ) În documentul de lucru din 20 octombrie 2005 [SEC(2005) 1293], anexat la Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind îmbunătățirea portabilității drepturilor la pensie suplimentară [COM(2005) 507 final], Comisia a relevat în special dificultatea aplicării normelor de cumulare la regimurile de pensii suplimentare (punctul 4.4 din acest document) [a se vedea de asemenea, cu privire la problemele legate de coordonarea acestui tip de regimuri, Leppik, L., „Co‑ordination of pensions in the European Union: the case of mandatory defined‑contribution schemes in the Central and Eastern European countries”, European Journal of Social Security, volumul 8, 1 (2006), p. 35].

( 34 ) Trebuie arătat că considerentul (4) al Directivei 98/49, care prevede că reglementările privind agregarea nu sunt corespunzătoare pentru regimurile suplimentare de pensii, cu excepția acelor regimuri care sunt incluse în termenul „legislație”, demonstrează cu claritate că Consiliul, deși conștient de dificultățile practice care pot rezulta de aici, a considerat că acestea nu trebuiau să se opună aplicării regimurilor legale ale sistemului de coordonare.

( 35 ) C‑262/88, EU:C:1990:209.

( 36 ) Punctele 12, 16 și 17.

( 37 ) C‑7/93, EU:C:1994:350.

( 38 ) Punctul 46.

( 39 ) A se vedea Hotărârea Maruko (C‑267/06, EU:C:2008:179, punctul 44 și jurisprudența citată).

( 40 ) A se vedea Hotărârea Comisia/Grecia (C‑559/07, EU:C:2009:198, punctul 42).

( 41 ) C‑351/00, EU:C:2002:480.

( 42 ) Punctul 45.

( 43 ) Regulamentul Consiliului din 29 iunie 1998 de modificare a Regulamentului nr. 1408/71 și a Regulamentului (CEE) nr. 574/72 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1408/71, în vederea extinderii aplicării lor la regimurile speciale pentru funcționari (JO L 209, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 76).

( 44 ) A se vedea în special, în ceea ce privește regimul francez de pensii pentru funcționari, Hotărârea Griesmar (C‑366/99, EU:C:2001:648) și, pentru regimul finlandez de pensii pentru funcționari, Hotărârea Niemi (C‑351/00, EU:C:2002:480).

( 45 ) Sublinierea noastră.

( 46 ) A se vedea în acest sens Hotărârea Öztürk (C‑373/02, EU:C:2004:232, punctul 67).