HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia extinsă)

14 mai 1998( )

„Concurență – Articolul 85 alineatul (1) din Tratatul CE – Noțiunea de încălcare unică – Schimb de informații – Somație – Amendă – Determinarea cuantumului – Metodă de calcul – Motivare – Circumstanțe atenuante”

În cauza T‑334/94,

Sarrió SA, societate de drept spaniol, cu sediul în Pamplona (Spania), reprezentată de Antonio Creus Carreras, avocat în cadrul Baroului din Barcelona, Alberto Mazzoni, avocat în cadrul Baroului din Milano, Antonio Tizzano și Gian Michele Roberti, avocați în cadrul Baroului din Napoli, cu domiciliul ales în Luxemburg, la cabinetul lui Alain Lorang, 51, rue Albert 1er,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de Richard Lyal, membru al Serviciului Juridic, în calitate de agent, asistat de Alberto Dal Ferro, avocat în cadrul Baroului din Vicenza, cu domiciliul ales în Luxemburg, la biroul lui Carlos Gómez de la Cruz, membru al Serviciului Juridic, Centre Wagner, Kirchberg,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei 94/601/CE a Comisiei din 13 iulie 1994 referitoare la o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CE (IV/C/33.833 – Carton) (JO L 243, p. 1),

TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ

AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a treia extinsă),

compus din domnul B. Vesterdorf, președinte, domnul C. P. Briët, doamna P. Lindh, domnul A. Potocki și domnul J. D. Cooke, judecători,

grefier: domnul J. Palacio González, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma procedurii orale care s‑a desfășurat de la 25 iunie până la 8 iulie 1997,

pronunță prezenta

Hotărâre

Situația de fapt

1 Prezenta cauză privește Decizia 94/601/CE a Comisiei din 13 iulie 1994 referitoare la o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CE (IV/C/33.833 – Carton) (JO L 243, p. 1), rectificată înainte de publicare printr‑o decizie a Comisiei din 26 iulie 1994 [C (94) 2135 final] (denumită în continuare „decizia”). Prin această decizie s‑au aplicat amenzi unui număr de 19 producători furnizori de carton în Comunitate, ca urmare a încălcării articolului 85 alineatul (1) din tratat.

2 Produsul care face obiectul deciziei este cartonul. Trei tipuri de carton, desemnate a fi de calitățile „GC”, „GD” și „SBS”, sunt menționate în decizie.

3 Cartonul de calitate GD (denumit în continuare „carton GD”) este un carton cu interiorul de culoare gri (hârtie reciclată), care este utilizat de obicei la ambalarea produselor nealimentare.

4 Cartonul de calitate GC (denumit în continuare „carton GC”) este un carton care prezintă un strat exterior alb și care se utilizează de obicei la ambalarea produselor alimentare. Cartonul GC este de o calitate superioară celei a cartonului GD. În perioada menționată de decizie, a existat, în general, între cele două produse o diferență de preț de aproximativ 30 %. Într‑o măsură mai redusă, cartonul GC de înaltă calitate servește și la utilizări grafice.

5 SBS este sigla utilizată pentru desemnarea cartonului în totalitate alb (denumit în continuare „carton SBS”). Acest carton este un produs al cărui preț este cu aproximativ 20 % mai mare decât cel al cartonului GC. Acesta se utilizează la ambalarea alimentelor, a produselor cosmetice, a medicamentelor și a țigaretelor, însă este destinat în principal utilizărilor grafice.

6 Prin scrisoarea din 22 noiembrie 1990, British Printing Industries Federation, organizație profesională care reprezintă majoritatea producătorilor de cutii imprimate din Regatul Unit (denumită în continuare „BPIF”), a depus o plângere neoficială la Comisie. Aceasta a susținut că producătorii de carton care aprovizionează Regatul Unit introduseseră o serie de creșteri de prețuri simultane și uniforme și a solicitat Comisiei să verifice existența unei eventuale încălcări a normelor comunitare de concurență. Pentru a asigura publicitatea inițiativei sale, BPIF a publicat un comunicat de presă. Conținutul acestui comunicat a fost relatat de presa profesională specializată în cursul lunii decembrie 1990.

7 La 12 decembrie 1990, Fédération française du cartonnage a depus de asemenea o plângere neoficială la Comisie, în care prezenta observații cu privire la piața franceză a cartonului în termeni analogi celor din plângerea depusă de BPIF.

8 La 23 și la 24 aprilie 1991, agenți ai Comisiei, acționând în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de aplicare a articolelor 85 și 86 din tratat (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3, denumit în continuare „Regulamentul nr. 17”), au procedat la verificări simultane fără înștiințare prealabilă la sediile mai multor întreprinderi și asociații profesionale din sectorul cartonului.

9 Ca urmare a acestor verificări, Comisia a adresat cereri de informații și de documente, în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17, tuturor destinatarilor deciziei.

10 Elementele obținute în cadrul acestor verificări și cereri de informații și de documente au determinat Comisia să conchidă că întreprinderile în cauză au participat, începând de la jumătatea anului 1986 până cel puțin în aprilie 1991 (în majoritatea cazurilor), la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat.

11 În consecință, Comisia a decis să inițieze o procedură în temeiul acestei ultime dispoziții. Prin scrisoarea din 21 decembrie 1992, aceasta a adresat o comunicare privind obiecțiunile fiecăreia dintre întreprinderile în cauză. Toate întreprinderile destinatare au răspuns în scris la aceasta. Nouă întreprinderi au solicitat să fie audiate oral. Audierea acestora s‑a desfășurat între 7 și 9 iunie 1993.

12 La încheierea procedurii, Comisia a adoptat decizia, care cuprinde dispozițiile următoare:

„Articolul 1

Buchmann GmbH, Cascades SA, Enso-Gutzeit Oy, Europa Carton AG, Finnboard – the Finnish Board Mills Association, Fiskeby Board AB, Gruber & Weber GmbH & Co KG, Kartonfabriek De Eendracht NV (a cărui denumire comercială este BPB de Eendracht NV), NV Koninklijke KNP BT NV (fostă Koninklijke Nederlandse Papierfabrieken NV), Laakmann Karton GmbH & Co KG, Mo Och Domsjö AB (MoDo), Mayr-Melnhof Gesellschaft mbH, Papeteries de Lancey SA, Rena Kartonfabrik AS, Sarrió SpA, SCA Holding Ltd [fostã Reed Paper & Board (UK) Ltd], Stora Kopparbergs Bergslags AB, Enso Española SA (fostã Tampella Española SA) și Moritz J. Weig GmbH & Co KG au încălcat articolul 85 alineatul (1) din Tratatul CE participând:

– în cazul societăților Buchmann și Rena, începând aproximativ din luna martie 1988 până cel puțin la sfârșitul anului 1990;

– în cazul societății Enso Española, începând cel puțin din luna martie 1988 până cel puțin la sfârșitul lunii aprilie 1991;

– în cazul societății Gruber & Weber, începând cel puțin din anul 1998 până la sfârșitul anului 1990;

– în cazul celorlalte societăți, începând de la jumătatea anului 1986 până cel puțin în luna aprilie 1991,

la un acord și la o practică concertată datând de la jumătatea anului 1986, în temeiul cărora furnizorii de carton din Comunitatea Europeană:

– s‑au întâlnit în mod regulat, în cadrul unor reuniuni secrete și instituționalizate, cu scopul de a negocia și de a adopta un plan sectorial comun de restricționare a concurenței;

– au decis de comun acord creșteri regulate ale prețurilor pentru fiecare calitate de produs, în fiecare monedă națională;

– au planificat și au pus în aplicare creșteri de preț simultane și uniforme în întreaga Comunitate Europeană;

– au ajuns la o înțelegere pentru menținerea cotelor de piață ale principalilor producători la niveluri constante, cu modificări ocazionale;

– au luat, din ce în ce mai frecvent de la începutul anului 1990, măsuri concertate pentru controlul aprovizionării pieței comunitare, cu scopul de a asigura punerea în aplicare a respectivelor creșteri de preț concertate;

– au făcut schimb de informații comerciale referitoare la livrări, la prețuri, la întreruperea producției, la registre de comenzi și la niveluri de utilizare a mașinilor pentru a susține măsurile menționate anterior.

[...]

Articolul 3

Amenzile următoare se aplică întreprinderilor desemnate în continuare pentru încălcările constatate la articolul 1:

[...]

xv) Sarrió SpA, o amendă de 15 500 000 ECU;

[...]”

13 Conform deciziei, încălcarea s‑a desfășurat în cadrul unui organism denumit „Product Group Paperboard” (denumit în continuare „PG Paperboard”), constituit din mai multe grupuri sau comitete.

14 La jumătatea anului 1986, în cadrul acestui organism s‑a stabilit un „Presidents Working Group” (denumit în continuare „PWG”), care reunea reprezentanții la nivel înalt ai principalilor furnizori de carton din Comunitate (aproximativ opt).

15 PWG avea ca activități, în special, discutarea și concertarea privind piețele, cotele de piață, prețurile și capacitățile. În special, acesta a luat decizii de ordin general privind calendarul și nivelul creșterilor de preț care urmau a fi puse în aplicare de producători.

16 PWG raporta la „President Conference” (denumită în continuare „PC”), la care participau (mai mult sau mai puțin regulat) majoritatea directorilor generali ai întreprinderilor în cauză. PC s‑a reunit de două ori pe an în perioada în cauză.

17 La sfârșitul anului 1987 a fost creat „Joint Marketing Committee” (denumit în continuare „JMC”). Obiectivul său principal consta, pe de o parte, în a stabili dacă și, în cazul unui răspuns afirmativ, cum puteau fi puse în aplicare creșterile de preț, iar, pe de altă parte, în a defini modalitățile inițiativelor în materie de prețuri hotărâte de PWG, pentru fiecare țară în parte și pentru principalii clienți, cu scopul de a stabili un sistem de prețuri echivalente în Europa.

18 În cele din urmă, comitetul economic (denumit în continuare „COE”) dezbătea în special fluctuațiile de prețuri de pe piețele naționale și registrele de comenzi, iar concluziile sale au fost raportate JMC sau, până la sfârșitul anului 1987, predecesorului JMC, Marketing Committee. COE era alcătuit din directorii comerciali ai majorității întreprinderilor în cauză și se reunea de mai multe ori pe an.

19 În plus, din decizie reiese că s‑a considerat de către Comisie că activitățile PG Paperboard erau susținute printr‑un schimb de informații prin intermediul societății fiduciare Fides, al cărei sediu se află la Zürich (Elveția). Conform deciziei, majoritatea membrilor PG Paperboard furnizau Fides rapoarte periodice privind comenzile, producția, vânzările și utilizarea capacităților. Aceste rapoarte erau tratate în cadrul sistemului Fides, iar datele reunite erau trimise participanților.

20 Reclamanta, Sarrió SA (denumită în continuare „Sarrió”), este rezultatul unei fuziuni survenite în 1990 între departamentul responsabil de carton al celui mai mare producător italian, Saffa, și producătorul spaniol Sarrió (punctul 11 din considerentele deciziei). Sarrió a achiziționat de asemenea, în 1991, producătorul spaniol Prat Carton (același punct).

21 S‑a considerat că Sarrió răspunde pentru participarea Prat Carton la înțelegerea în cauză pe toată durata acestei participări (punctul 154 din considerentele deciziei).

22 Sarrió fabrică în principal carton GD, însă fabrică și carton GC.

Procedura

23 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 14 octombrie 1994, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

24 Șaisprezece din celelalte optsprezece întreprinderi considerate răspunzătoare pentru încălcare au formulat de asemenea acțiuni împotriva deciziei (cauzele T‑295/94, T‑301/94, T‑304/94, T‑308/94, T‑309/94, T‑310/94, T‑311/94, T‑317/94, T‑319/94, T‑327/94, T‑337/94, T‑338/94, T‑347/94, T‑348/94, T‑352/94 și T‑354/94).

25 Reclamanta din cauza T‑301/94, Laakmann Karton GmbH, a renunțat la judecată printr‑o scrisoare depusă la grefa Tribunalului la 10 iunie 1996, iar cauza a fost radiată de pe rolul Tribunalului prin Ordonanța din 18 iulie 1996, Laakmann Karton/Comisia (T‑301/94, nepublicată în Recueil).

26 Patru întreprinderi finlandeze, membre ale asociației profesionale Finnboard și, în această calitate, considerate răspunzătoare în mod solidar de plata amenzii aplicate acestei asociații, au formulat de asemenea acțiuni împotriva deciziei (cauzele conexate T‑339/94, T‑340/94, T‑341/94 și T‑342/94).

27 În sfârșit, a fost introdusă o acțiune de către o asociație, CEPI-Cartonboard, care nu este destinatară a deciziei. Totuși, aceasta a renunțat la judecată printr‑o scrisoare depusă la grefa Tribunalului la 8 ianuarie 1997, iar cauza a fost radiată de pe rolul Tribunalului prin Ordonanța din 6 martie 1997, CEPI-Cartonboard/Comisia (T‑312/94, nepublicată în Recueil).

28 Prin scrisoarea din 5 februarie 1997, Tribunalul a solicitat părților să participe la o reuniune neoficială, în special în vederea prezentării observațiilor acestora asupra conexării eventuale a cauzelor T‑295/94, T‑304/94, T‑308/94, T‑309/94, T‑310/94, T‑311/94, T‑317/94, T‑319/94, T‑327/94, T‑334/94, T‑337/94, T‑338/94, T‑347/94, T‑348/94, T‑352/94 și T‑354/94 pentru buna desfășurare a procedurii orale. În cursul acestei reuniuni, care a avut loc la 29 aprilie 1997, părțile au acceptat o astfel de conexare.

29 Prin Ordonanța din 4 iunie 1997, președintele Camerei a treia extinse a Tribunalului a reunit cauzele menționate anterior pentru buna desfășurare a procedurii orale, datorită conexității lor, în conformitate cu articolul 50 din Regulamentul de procedură, și a admis o cerere de tratament confidențial introdusă de reclamanta din prezenta cauză.

30 Prin Ordonanța din 20 iunie 1997, acesta a admis o cerere de tratament confidențial introdusă de reclamanta din cauza T‑337/94, referitoare la un document prezentat ca răspuns la o întrebare scrisă a Tribunalului.

31 În urma raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia extinsă) a decis deschiderea procedurii orale și a luat măsuri de organizare a procedurii, solicitând părților să răspundă la anumite întrebări scrise și să prezinte anumite documente. Părțile au dat curs acestor solicitări.

32 Pledoariile părților din cauzele menționate la punctul 28 și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința desfășurată de la 25 iunie până la 8 iulie 1997.

Concluziile părților

33 Reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea deciziei;

– cu titlu subsidiar, anularea, pe de o parte, a articolului 2 din aceasta și, pe de altă parte, a articolului 3 din aceasta, în măsura în care prin această ultimă dispoziție se aplică reclamantei o amendă de 15 500 000 ECU;

– cu titlu subsidiar subsecvent, reducerea cuantumului acestei amenzi;

– obligarea pârâtei la plata cheltuielilor de judecată.

34 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

Cu privire la cererea de anulare a deciziei

A – Cu privire la motivul referitor la cerințele procedurale și de formă, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare





Argumentele părților

35 Reclamanta invocă încălcarea dreptului său la apărare prin luarea în considerare de către Comisie (la punctul 79 din considerentele deciziei), ca element de probă al încălcării, a unui document descoperit la Finnboard (UK) Ltd cu ocazia verificărilor efectuate în aprilie 1991 (denumit în continuare „lista de prețuri Finnboard”). Reclamanta amintește că acest document nu i‑a fost trimis decât la 28 aprilie 1994, și anume după depunerea răspunsului său la comunicarea privind obiecțiunile și după audierea în fața Comisiei. Această întârziere nejustificată ar fi lipsit‑o de posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere cu privire la semnificația efectivă a documentului, la contextul în care a fost redactat, precum și cu privire la concluziile Comisiei referitoare la acesta (Hotărârea Curții din 13 februarie 1979, Hoffmann-La Roche/Comisia, 85/76, Rec., p. 461). În plus, comunicarea documentului la 28 aprilie 1994 nu ar fi remediat încălcarea respectivă.

36 Comisia răspunde că documentul în cauză a fost transmis Sarrió însoțit de o scrisoare datată 28 aprilie 1994, în care conținutul documentului și concluziile Comisiei cu privire la acesta erau explicate în întregime. Având în vedere faptul că scrisoarea din 28 aprilie 1994 a oferit de asemenea reclamantei posibilitatea de a ridica în scris eventualele sale observații, aceasta și‑ar fi putut exprima în timp util punctul de vedere cu privire la valoarea probatorie a documentului în cauză (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, BASF/Comisia, T‑4/89, Rec., p. II‑1523, punctul 36).

Aprecierea Tribunalului

37 Lista de prețuri Finnboard a fost obținută de Comisie în cursul verificărilor sale la birourile Finnboard (UK) Ltd, în luna aprilie 1991, și a fost comunicată reclamantei, împreună cu o scrisoare explicativă, la 16 luni de la trimiterea comunicării privind obiecțiunile.

38 Conform jurisprudenței Tribunalului, rezultă din coroborarea articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 17 cu articolele 2 și 4 din Regulamentul nr. 99/63/CEE al Comisiei din 25 iulie 1963 privind audierile prevăzute la articolul 19 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 17 (JO 1963, 127, p. 2268) că trebuie comunicate de către Comisie obiecțiunile pe care le invocă împotriva întreprinderilor și asociațiilor interesate și că poate reține în deciziile sale numai obiecțiunile cu privire la care acestea din urmă au avut posibilitatea de a‑și prezenta punctul de vedere (Hotărârea din 23 februarie 1994, CB și Europay/Comisia, T‑39/92 și T‑40/92, Rec., p. II‑49, punctul 47).

39 De asemenea, respectarea dreptului la apărare în cadrul unei proceduri care poate conduce la sancțiuni, precum cea în cauză, impune ca întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi în cauză să li se ofere, încă din stadiul procedurii administrative, posibilitatea de a‑și prezenta în mod eficient punctul de vedere cu privire la caracterul real și pertinent al faptelor, al obiecțiunilor și al circumstanțelor invocate de Comisie (Hotărârea Hoffmann-La Roche/Comisia, citată anterior, punctul 11, și Hotărârea Tribunalului din 18 decembrie 1992, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑10/92, T‑11/92, T‑12/92 și T‑15/92, Rec., p. II‑2667, punctul 39).

40 În speță, nicio obiecțiune nouă în raport cu cele care figurează în comunicarea privind obiecțiunile nu a fost ridicată prin transmiterea documentului în cauză. Astfel, reiese în mod clar din scrisoarea care însoțește lista de prețuri Finnboard că aceasta constituie doar o dovadă suplimentară a unui plan comun de stabilire a prețurilor, obiecțiune deja expusă pe larg în comunicarea privind obiecțiunile.

41 În orice caz, reclamantei i s‑a oferit în mod expres, în scrisoarea care însoțea documentul, posibilitatea de a‑și prezenta, pe parcursul procedurii administrative și în termen de zece zile, punctul de vedere privind acest element de probă. În aceste împrejurări, Comisia nu a împiedicat reclamanta să își exprime în timp util punctul de vedere cu privire la valoarea probatorie a documentului transmis (Hotărârea Curții Hoffmann-La Roche/Comisia, citată anterior, punctul 11, și Hotărârea din 25 octombrie 1983, AEG/Comisia, 107/82, Rec., p. 3151, punctul 27).

42 Rezultă că prezentul motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

B – Cu privire la fond





Cu privire la motivul întemeiat pe absența unei concertări privind prețurile de tranzacție și pe încălcarea obligației de motivare

Argumentele părților

43 Reclamanta își recunoaște participarea la o concertare privind prețurile anunțate, însă contestă faptul că această concertare s‑ar fi referit la prețurile de tranzacție. Pe lângă documentele prezentate în înscrisurile sale, care ar demonstra că prețurile de tranzacție nu au urmat prețurile anunțate, aceasta invocă în sprijinul afirmației sale puterea de negociere a fiecărui client, evoluția cererii și a costurilor de producție și caracteristicile proprii pieței cartonului, în special periodicitatea anunțurilor de creștere a prețurilor și gradul ridicat de transparență a pieței.

44 Reclamanta apreciază că nu a fost explicat în mod clar de către Comisie dacă aceasta susține că a existat o concertare cu privire nu numai la prețurile anunțate, ci și la prețurile de tranzacție. Or, contrar celor afirmate de Comisie, distincția dintre aceste două tipuri de concertări ar fi de o importanță majoră, din cauza efectelor lor diferite (a se vedea Hotărârea Curții din 31 martie 1993, Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 și C‑125/85-C‑129/85, Rec., p. I‑1307). Reclamanta susține, în replica sa, că incertitudinile cu privire la obiectul concertării constituie în sine o încălcare a cerințelor de motivare și de precizie a deciziilor care constată o încălcare a normelor de concurență. Această încălcare ar presupune, în consecință, o atingere gravă adusă dreptului legitim la apărare.

45 Comisia declară că nu înțelege faptul că reclamanta poate simultan să afirme că a participat la o concertare privind prețurile și să susțină că creșterile de preț aplicate nu erau rezultatul acestei concertări. Aceasta subliniază că decizia (în special punctele 72-102 din considerente) face trimitere atât la documentele care demonstrează concertarea privind fiecare creștere anunțată în cadrul înțelegerii, cât și la documentele prin care fiecare producător a anunțat efectiv creșterea în cauză.

46 Aceasta susține în continuare că distincția dintre o concertare privind prețurile anunțate și o concertare privind prețurile de tranzacție nu este pertinentă în speță. Concertarea din cadrul PWG și al JMC nu s‑ar fi referit exclusiv la prețurile anunțate, ci și la luarea de decizii privind creșteri periodice ale prețurilor pentru fiecare tip de produs și privind aplicarea acestor creșteri simultane în toată Comunitatea (a se vedea probele cu înscrisuri menționate la punctele 74-90, 92 și 94-96 din considerentele deciziei).

47 În plus, ținând seama de probele privind concertarea în cadrul comitetelor la care a participat reclamanta, ar fi imposibil să se afirme că anunțurile de preț nu au creat incertitudini pentru fiecare întreprindere cu privire la comportamentul concurenților săi și că reclamanta a efectuat creșterile de preț independent de concertare (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 24 octombrie 1991, Rhône-Poulenc/Comisia, T‑1/89, Rec., p. II‑867, punctele 122 și 123).

Aprecierea Tribunalului

48 În conformitate cu articolul 1 din decizie, întreprinderile vizate de această dispoziție au încălcat articolul 85 alineatul (1) din tratat participând, în perioada de referință, la un acord și la o practică concertată în temeiul cărora furnizorii de carton din Comunitate, între altele, au „decis de comun acord creșteri regulate ale prețurilor pentru fiecare calitate de produs, în fiecare monedă națională” și „au planificat și au pus în aplicare creșteri de preț simultane și uniforme în întreaga Comunitate.”

49 Reclamanta recunoaște că a participat la patru organe ale PG Paperboard și nu contestă, nici în înscrisuri, nici în răspunsurile la întrebările adresate de Tribunal în cursul ședinței, că, începând din 1988, a luat parte la o concertare privind prețurile anunțate.

50 Înainte de a răspunde la argumentul reclamantei conform căruia concertarea nu se referea la prețurile de tranzacție, este necesar să se aprecieze dacă, în decizie, Comisia a susținut efectiv că această concertare se referea la astfel de prețuri.

51 În această privință, este necesar să se constate, în primul rând, că articolul 1 din decizie nu precizează în niciun mod prețul care a constituit obiectul creșterilor concertate.

52 În al doilea rând, nu reiese din decizie că susținerile Comisiei s‑ar fi referit la faptul că producătorii au stabilit sau chiar că au intenționat să stabilească prețuri de tranzacție uniforme. În special, punctele 101 și 102 din considerentele consacrate „efectelor inițiativelor concertate în materie de prețuri asupra nivelului prețurilor” atestă că, potrivit Comisiei, inițiativele în materie de prețuri se refereau la prețurile de catalog și urmăreau să producă o creștere a prețurilor de tranzacție. Se menționează în special: „Chiar dacă toți producătorii și‑ar fi menținut hotărârea de a aplica integral creșterea, posibilitățile pe care le aveau clienții de a trece la o calitate sau la un produs mai puțin oneros îi puteau determina pe anumiți producători să le facă clienților lor tradiționali anumite concesii privind data intrării în vigoare a creșterilor de preț sau să le ofere un avantaj suplimentar sub formă de reduceri la tonaj sau rabaturi în cazul unor comenzi mari, pentru a‑i face să accepte integralitatea creșterii prețului de bază. În consecință, era inevitabil pentru creșterile de preț să nu își poată face simțite imediat toate efectele.” (punctul 101 al șaselea paragraf din considerente).

53 Astfel, din decizie reiese că, în opinia Comisiei, scopul coluziunii dintre producători în materie de prețuri era ca respectivele creșteri concertate de preț anunțate să aibă drept consecință o creștere a prețurilor de tranzacție. În această privință, reiese de la punctul 101 primul paragraf din considerentele deciziei că „producătorii nu s‑au limitat să anunțe creșterile de preț convenite, ci, cu câteva excepții, [că] aceștia au luat de asemenea măsuri concrete pentru a se asigura că acestea sunt impuse efectiv clienților”. Situația din prezenta cauză se distinge, așadar, de cea analizată de Curte în Hotărârea Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, citată anterior, întrucât Comisia nu susține în decizie, spre deosebire de decizia cu privire la care a fost pronunțată această ultimă hotărâre, că întreprinderile au convenit direct asupra prețurilor de tranzacție.

54 Această analiză a deciziei este confirmată de documentele prezentate de Comisie.

55 În special, anexa 109 la comunicarea privind obiecțiunile conține un proces‑verbal al reuniunii JMC din 16 octombrie 1989, în care se indică între altele:

„d) Olanda

[...]

Probleme importante cu marii cumpărători, în special Imca, pentru care Cascades și Van Duffel practică în continuare prețuri absurde, îngreunând astfel atât viața KNP, cât și pe cea a finlandezilor.

[...]

f) Belgia

Situație analogă cu cea existentă în Olanda. Finnboard reușise să impună Van Genechten creșterea de preț, însă a fost obligată să aibă o nouă discuție cu aceasta din urmă, din cauza concesiilor făcute în Belgia (de către Cascades). Vom rămâne fermi și așteptăm ca Beghin, Cascades și KNP să facă același lucru.

[...]

h) Italia

Saffa are probleme foarte mari cu prețurile de import practicate de Kopparfors, Finnboard și chiar de Cascades.

Livrările Saffa au scăzut puternic, iar importurile au crescut foarte mult.

Saffa solicită insistent importatorilor să respecte în mod imperativ orientările în materie de prețuri care au fost difuzate.”

56 Acest document demonstrează în mod clar că, deși producătorii au acceptat, de manieră generală, ca fiecare dintre ei să negocieze prețurile de tranzacție cu clienții săi, fiecare producător, și în special reclamanta, menționată în mod expres în anexa amintită anterior, aștepta de la concurenții săi să aplice prețuri de tranzacție conforme cu prețurile convenite, cel puțin în sensul că negocierile individuale nu trebuiau să priveze de efect creșterile convenite ale prețurilor de catalog.

57 În plus, reclamanta a recunoscut în ședință că prețurile anunțate au servit drept bază inițială pentru negocierile prețurilor de tranzacție cu clienții, circumstanță care confirmă că scopul ultim era creșterea prețurilor de tranzacție. În această privință, este suficient să subliniem că stabilirea unor prețuri de catalog uniforme convenite între producători ar fi absolut lipsită de pertinență dacă aceste prețuri ar trebui efectiv să nu producă niciun efect asupra prețurilor de tranzacție.

58 În ceea ce privește argumentul reclamantei conform căruia incertitudinile cu privire la obiectul concertării ar constitui în sine o încălcare a obligației de motivare, este necesar să se sublinieze că articolul 1 din decizie nu precizează în niciun mod prețul care a constituit obiectul coluziunii.

59 Într‑o astfel de situație, dispozitivul deciziei trebuie să fie interpretat în lumina expunerii de motive, în conformitate cu o jurisprudență consacrată (a se vedea, de exemplu, Hotărârea Curții din 16 decembrie 1975, Suiker Unie și alții/Comisia, 40/73-48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 și 114/73, Rec., p. 1663, punctele 122-124).

60 În speță, reiese din cele de mai sus că a fost explicat suficient de către Comisie, în considerentele deciziei, faptul că această concertare se referea la prețurile de catalog și avea ca scop o creștere a prețurilor de tranzacție.

61 Prin urmare, motivul trebuie respins ca neîntemeiat.

Cu privire la motivul întemeiat pe absența participării la o înțelegere privind înghețarea cotelor de piață și controlul ofertei

Argumentele părților

62 Acest motiv cuprinde trei aspecte.

63 În cadrul primului aspect al motivului, reclamanta declară că nu există probe de care să dispună Comisia în ceea ce privește existența unei concertări privind înghețarea cotelor de piață și nici a unei concertări privind controlul ofertei. Chiar dacă s‑ar presupune că aceste concertări ar fi dovedite corespunzător cerințelor legale, Comisia nu ar fi dovedit participarea reclamantei la astfel de concertări. În special, reclamanta contestă valoarea probatorie a mai multor anexe la comunicarea privind obiecțiunile, pe care s‑a întemeiat Comisia în decizie.

64 În primul rând, anexa 73, o notă internă a Mayr-Melnhof, ar dovedi numai concertarea cu privire la prețuri, ar explica toate consecințele unei politici riguroase a prețurilor și ar atesta absența presiunii exercitate de reclamantă asupra Mayr-Melnhof pentru ca aceasta din urmă să nu își mărească cotele de piață printr‑o reducere a prețurilor. În această privință, reclamanta invocă explicația furnizată de Mayr-Melnhof în scrisoarea sa din 23 septembrie 1991 (anexa 75 la comunicarea privind obiecțiunile).

65 În al doilea rând, anexa 102, o notă a Rena, se referea la o reuniune a Nordic Paperboard Institute (denumită în continuare „NPI”), asociație din care reclamanta nu ar fi făcut parte.

66 În al treilea rând, declarațiile Stora nu ar putea constitui, în sine, elemente de probă suficiente. În plus, Stora ar fi subliniat în repetate rânduri autonomia relativă de care se bucurau diversele întreprinderi în ceea ce privește în special volumele de producție și momentul ales pentru oprirea instalațiilor (a se vedea punctele 57, 59, 60, 69, 70 și 71 din considerentele deciziei). Declarațiile întreprinderii Stora ar confirma în plus că nu fusese instituit niciun sistem de control al unei înțelegeri oarecare asupra cantităților. Or, absența unui sistem de control al evoluției cantităților ar dezminți în mod clar existența unei înțelegeri asupra acestui aspect. În rest, declarațiile Stora ar revela numai opinia personală a acesteia în ceea ce privește interesul de a adopta măsuri care vizează controlul cantităților de producție și al vânzărilor.

67 În cadrul celui de al doilea aspect al motivului, reclamanta subliniază că evoluția cotelor de piață ale diferitelor întreprinderi demonstrează absența unei concertări care să vizeze înghețarea cotelor de piață sau, chiar dacă s‑ar presupune că ar fi avut loc o concertare între anumite întreprinderi, că ea nu a participat la acesta în niciun caz.

68 În ceea ce privește evoluția generală a cotelor de piață, aceasta subliniază că noi capacități importante au fost puse în funcțiune de anumiți producători, în special Iggesund (MoDo) și Mayr-Melnhof, în perioada în cauză.

69 Aceasta constată totodată că propria sa cotă globală pe piața comunitară a scăzut de la 14,3 % în 1987 la 11,7 % în 1990. După cum susține reclamanta, o astfel de scădere nu este compatibilă cu afirmația Comisiei conform căreia aceasta ar fi participat la o înțelegere vizând înghețarea cotelor de piață ale diferiților producători. În ceea ce privește Prat Carton, scăderea cu aproximativ 9 %, în perioada 1987-1990, a cotei sale globale pe piața comunitară ar atesta de asemenea absența totală a unei participări la orice concertare privind înghețarea cotelor de piață.

70 În cadrul celui de al treilea aspect al motivului, reclamanta susține că acest comportament privind întreruperile de producție și exporturile către piețele din afara Europei nu mai este compatibil cu afirmațiile Comisiei.

71 În ceea ce privește primul aspect al motivului, Comisia estimează că mijloacele de probă pe care le‑a invocat, în special declarațiile Stora (anexele 39 și 43 la comunicarea privind obiecțiunile) și anexele 73 și 102 la comunicarea privind obiecțiunile, sunt suficiente pentru a stabili existența unei înțelegeri vizând înghețarea cotelor de piață și controlul ofertei, precum și participarea reclamantei la aceste elemente ale înțelegerii.

72 Cu privire la al doilea aspect al motivului, aceasta amintește că s‑a întemeiat pe probe cu înscrisuri referitoare la o înțelegere privind înghețarea cotelor de piață și susține că argumentarea reclamantei în legătură cu evoluția cotelor de piață ale diferitelor întreprinderi nu este, prin urmare, pertinentă în ceea ce privește problema existenței unei asemenea înțelegeri. În plus, în decizie s‑ar admite în mod expres că a existat o evoluție lentă a cotelor de piață ale anumitor întreprinderi, cotele de piață fiind renegociate în fiecare an (punctele 60 și 131 din considerentele deciziei). În orice caz, articolul 85 ar interzice înțelegerile care au ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței, indiferent de importanța succesului câștigat.

73 În ceea ce privește, mai concret, argumentele reclamantei întemeiate pe evoluția propriilor sale cote de piață, Comisia amintește că încălcarea se referea la ansamblul pieței comunitare. Reclamanta ar fi făcut parte din PWG, unde se purtau discuțiile cu privire la cotele de piață. În 1989, administratorul delegat al Saffa ar fi fost chiar numit vicepreședinte al PG Paperboard.

74 În sfârșit, Comisia semnalează că afirmația reclamantei conform căreia ar fi adoptat întotdeauna un comportament autonom nu este susținută de niciun element de probă. În plus, chiar dacă se presupune că reclamanta ar fi încălcat înțelegerea, aceasta nu ar schimba nimic în ceea ce privește încălcarea săvârșită (Hotărârea Rhône-Poulenc/Comisia, citată anterior).

75 În sfârșit, în ceea ce privește al treilea aspect al motivului, Comisia subliniază că Stora a confirmat, în anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile, că PWG prevăzuse și instituise un sistem pentru restabilirea echilibrului și controlarea producției, astfel încât să mențină prețurile la un nivel constant. În consecință, împrejurarea că situația pieței sau buna funcționare a înțelegerii ar fi avut drept consecință faptul că reclamanta nu fusese obligată, după cum afirmă, să recurgă la întreruperi de producție în mod concertat nu ar avea nicio incidență asupra răspunderii sale și nici asupra participării sale la înțelegerea privind controlul cotelor de piață și al cantităților.

Aprecierea Tribunalului

1. Cu privire la existența unei concertări privind înghețarea cotelor de piață și a unei concertări privind controlul ofertei

76 Referitor la primul aspect al motivului, trebuie remarcat că, în conformitate cu articolul 1 din decizie, întreprinderile vizate de această dispoziție au încălcat articolul 85 alineatul (1) din tratat participând, în perioada de referință, la un acord și la o practică concertată în temeiul cărora furnizorii de carton din Comunitate „au ajuns la o înțelegere pentru menținerea cotelor de piață ale principalilor producători la niveluri constante, cu modificări ocazionale” și „au luat, din ce în ce mai frecvent de la începutul anului 1990, măsuri concertate pentru controlul aprovizionării pieței comunitare, cu scopul de a asigura punerea în aplicare a respectivelor creșteri de preț concertate.”

77 Conform Comisiei, aceste două categorii de coluziune, prezentate în decizie sub titlul „controlul volumelor”, au fost inițiate în perioada de referință de participanții la reuniunile PWG. Astfel, reiese de la punctul 37 al treilea paragraf din considerentele deciziei că adevărata sarcină a PWG, astfel cum este descrisă de Stora, „consta în special în «discutarea și concertarea privind piețele, cotele de piață, prețurile, precum și creșterile de preț și capacitățile»”.

78 În legătură cu rolul PWG în ce privește coluziunea asupra cotelor de piață, decizia (punctul 37 al cincilea paragraf din considerente) subliniază: „În corelație cu măsurile referitoare la creșterile de preț, PWG a dezbătut în mod aprofundat cotele de piață din Europa Occidentală deținute de grupările naționale și de grupurile de producători individuali. De aici rezultă anumite «aranjamente» între participanți cu privire la respectivele lor cote de piață, obiectivul fiind acela de a evita ca inițiativele concertate în materie de prețuri să fie compromise printr‑un excedent de ofertă. În fapt, marile grupuri de producători au convenit să își mențină cota de piață la nivelul care corespunde cifrelor de vânzare și de producție comunicate în fiecare an și publicate în forma lor definitivă de către Fides în luna martie a anului următor. Evoluțiile cotelor de piață erau analizate la fiecare reuniune a PWG, pe baza rezultatelor lunare ale Fides, iar, în cazul unor fluctuații semnificative, se solicitau explicații întreprinderii presupuse a fi responsabilă.”

79 Conform punctului 52 din considerente, „acordul încheiat în cadrul PWG în 1987 prevedea «înghețarea» la nivelul existent a cotelor de piață deținute de principalii producători din Europa Occidentală, precum și absența oricărei tentative de a dobândi noi clienți sau de a îmbunătăți poziția existentă a acestora printr‑o politică agresivă în materie de prețuri.”

80 Punctul 56 primul paragraf din considerente subliniază: „Acordul de bază încheiat între principalii producători pentru menținerea respectivelor lor cote de piață a continuat să fie aplicat pe parcursul întregii perioade vizate în prezenta decizie.” Conform punctului 57, „«evoluția cotelor de piață» era examinată la fiecare reuniune a PWG pe baza unor statistici provizorii.” În sfârșit, punctul 56 ultimul paragraf subliniază: „Întreprinderile care participau la discuțiile cu privire la cotele de piață erau membre ale PWG, și anume: Cascades, Finnboard, KNP (până în 1988), [Mayr-Melnhof], MoDo, Sarrió, cei doi producători din grupul Stora, CBC și Feldmühle, și (începând cu 1988) Weig.”

81 Este necesar să se considere că s‑a stabilit în mod corect de către Comisie existența unei coluziuni cu privire la cotele de piață între participanții la reuniunile PWG.

82 Astfel, analiza Comisiei se bazează în mod esențial pe declarațiile Stora (anexele 39 și 43 la comunicarea privind obiecțiunile) și este confirmată de anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile.

83 În anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile, Stora explică: „PWG s‑a reunit începând cu 1986 în scopul de a contribui la introducerea unei discipline pe piață. [...] Printre alte activități (legitime), aceasta avea ca obiect discutarea și concertarea privind piețele, cotele de piață, prețurile, precum și creșterile de preț, cererea și capacitățile. Rolul său consta în special în a evalua situația precisă a ofertei și a cererii de pe piață, precum și măsurile care urmau a fi luate pentru a o controla, și în a prezenta această evaluare în fața President Conference.”

84 În legătură cu, mai concret, coluziunea cu privire la cotele de piață, Stora indică faptul că „părțile dobândite de grupurile naționale din Comunitatea Europeană, din AELS și din alte țări în care sunt furnizori membrii PG Paperboard erau examinate în cadrul PWG” și că PWG „discuta despre posibilitatea de a menține cotele de piață la nivelul din anul precedent” (anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile, punctul 19). Aceasta semnalează, pe de altă parte (același document, punctul 6), că „discuțiile referitoare la cotele de piață ale producătorilor din Europa au avut de asemenea loc în această perioadă, prima perioadă de referință fiind nivelul anului 1987.”

85 În răspunsul său la o cerere a Comisiei din 23 decembrie 1991, transmis la 14 februarie 1992 (anexa 43 la comunicarea privind obiecțiunile), Stora precizează de asemenea: „Înțelegerile cu privire la nivelurile cotei de piață încheiate de membrii PWG se refereau la Europa în ansamblu. Aceste înțelegeri se bazau pe cifrele anuale totale ale anului precedent, care erau de obicei disponibile în formă definitivă începând cu luna martie a anului următor.” (punctul 1.1.)

86 Această afirmație este confirmată în același document după cum urmează: „[...] discuțiile au condus la înțelegeri, încheiate, ca regulă generală, în luna martie a fiecărui an, între membrii PWG, având ca obiectiv menținerea cotelor de piață la nivelul anului precedent.” (punctul 1.4.). Stora arată că „nu se lua nicio măsură pentru asigurarea respectării înțelegerilor” și că participanții la reuniunile PWG „erau conștienți că, în cazul în care ar ocupa poziții excepționale pe anumite piețe furnizate de alții, aceștia din urmă ar proceda în același mod pe alte piețe” (același punct).

87 În sfârșit, aceasta declară că Saffa a luat parte la discuțiile referitoare la cotele de piață (punctul 1.2.).

88 Afirmațiile Stora privind coluziunea referitoare la cotele de piață sunt susținute de anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile. Acest document, găsit la FS-Karton, este o notă confidențială din data de 28 decembrie 1988, adresată de directorul comercial responsabil cu vânzările al grupului Mayr-Melnhof din Germania (domnul Katzner) directorului general al Mayr-Melnhof din Austria (domnul Gröller) și având ca obiect situația pieței.

89 Conform acestui document, citat la punctele 53-55 din considerentele deciziei, cooperarea mai strânsă din cadrul „cercului de președinți” („Präsidentenkreis”), decisă în 1987, a dat naștere la „câștigători” și „învinși”. Autorul notei situează Mayr-Melnhof în categoria învinșilor din diverse motive, în special următoarele:

„2) Nu s‑ar fi putut încheia un acord decât dacă ni se aplica o «sancțiune» – ni s‑a solicitat să facem «sacrificii».

3) Cotele de piață trebuiau să fie «înghețate» la nivelul din 1987, trebuiau să se mențină contactele existente și nicio activitate sau calitate nouă nu trebuia obținută prin practicarea unor prețuri promoționale (rezultatul va fi vizibil în ianuarie 1989 – în cazul în care toate părțile participante sunt loiale).”

90 Aceste teze trebuie citite în contextul mai general al notei.

91 În această privință, autorul notei evocă, în loc de introducere, cooperarea mai strânsă la scară europeană din cadrul „cercului de președinți”. Această expresie a fost interpretată de Mayr-Melnhof ca vizând în același timp PWG și PC, într‑un context general, respectiv fără trimitere la un eveniment sau la o reuniune anume (anexa 75 la comunicarea privind obiecțiunile, punctul 2.a.), interpretare care nu este necesar să fie discutată în prezentul context.

92 Autorul indică în continuare că această cooperare a condus la „disciplina prețurilor”, care a dat naștere la „câștigători” și „învinși”.

93 Prin urmare, în contextul acestei discipline decise de „cercul de președinți” trebuie să se înțeleagă expresia, ca privind cotele de piață care urmau a fi înghețate la nivelul anului 1987.

94 În plus, trimiterea la 1987 ca an de referință este în conformitate cu cea de a doua declarație a Stora (anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile; a se vedea punctul 84 de mai sus).

95 În legătură cu rolul jucat de PWG în coluziunea privind controlul aprovizionării, care caracteriza analiza timpilor de oprire a mașinilor, decizia menționează că PWG a jucat un rol determinant în aplicarea timpilor de oprire atunci când, începând cu 1990, capacitatea de producție a crescut, iar cererea a scăzut: „[...] la începutul anului 1990, principalii producători [...] au considerat util să se înțeleagă în cadrul PWG asupra necesității de a aplica timpi de oprire. Marii producători au recunoscut că nu puteau crește cererea prin reducerea prețurilor și că menținerea producției la capacitate maximă nu ar însemna decât să scadă prețurile. Teoretic, timpii de oprire necesari pentru restabilirea echilibrului dintre ofertă și cerere puteau fi calculați pe baza rapoartelor privind capacitățile [...]” (punctul 70 din considerentele deciziei).

96 Decizia menționează de asemenea: „Cu toate acestea, PWG nu indica în mod oficial timpul de oprire care trebuia respectat de fiecare producător. Conform Stora, stabilirea unui plan coordonat de întrerupere a mașinilor, care să implice toți producătorii, ridica dificultăți de ordin practic. Stora indică faptul că acesta este motivul pentru care nu exista decât «un sistem lejer de încurajare».” (punctul 71 din considerentele deciziei).

97 Este necesar să se considere că a fost demonstrată în mod corespunzător de către Comisie existența unei coluziuni cu privire la timpii de oprire a producției între participanții la reuniunile PWG.

98 Documentele pe care le prezintă aceasta îi susțin analiza.

99 În a doua declarație a sa (anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile, punctul 24), Stora explică: „Odată cu adoptarea de către PWG a politicii prețurilor înainte de tonaj și odată cu punerea progresivă în aplicare a unui sistem de prețuri echivalente începând cu 1988, membrii PWG au recunoscut că era necesar să respecte anumiți timpi de oprire în vederea menținerii acestor prețuri în condițiile unei creșteri reduse a cererii. În lipsa aplicării de către producători a timpilor de oprire, le‑ar fi fost imposibil să mențină nivelurile de preț convenite în condițiile unei capacități excedentare în creștere.”

100 La punctul următor al declarației sale, aceasta adaugă: „În 1988 și în 1989, industria putea funcționa practic la capacitate maximă. Timpii de oprire, pe lângă întreruperea normală pentru reparații și pentru concediu, au devenit necesari începând cu 1990. [...] Prin urmare, s‑a dovedit necesar să se practice timpi de oprire atunci când fluxul de comenzi se oprea în scopul menținerii politicii de preț înainte de tonaj. Timpii de oprire care urmau a fi respectați de producători (pentru a asigura menținerea echilibrului dintre producție și consum) puteau fi calculați pe baza rapoartelor privind capacitățile. PWG nu indica în mod oficial timpul care trebuia respectat, deși exista un sistem lejer de încurajare [...]”

101 Cu privire la anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile, motivele furnizate de autor pentru a explica faptul că el consideră Mayr-Melnhof drept „învinsă” la momentul redactării sale constituie elemente de probă importante ale existenței unei coluziuni între participanții la reuniunile PWG în ceea ce privește timpii de oprire.

102 Astfel, autorul constată:

„4) În ceea ce privește acest punct, concepția părților interesate cu privire la obiectivul urmărit începe să difere.

[...]

c) Toți reprezentanții de vânzări și agenții europenii au fost eliberați de bugetele de vânzări, în termeni de volum, și a fost urmată o politică de prețuri rigidă, care nu admitea aproape nicio excepție (colaboratorii noștri nu au înțeles deseori schimbarea noastră de atitudine în privința pieței – înainte, singura cerință era cea referitoare la tonaj, în timp ce, de acum înainte, contează numai disciplina în materie de preț, cu riscul opririi mașinilor).”

103 Mayr-Melnhof susține (anexa 75 la comunicarea privind obiecțiunile) că pasajul reprodus mai sus vizează o situație internă a întreprinderii. Cu toate acestea, analizat în lumina contextului mai general al notei, acest fragment redă punerea în aplicare, la nivelul echipelor comerciale, a unei politici riguroase adoptate în cadrul „cercului de președinți”. Prin urmare, documentul trebuie să fie interpretat în sensul că participanții la acordul din 1987, și anume cel puțin participanții la reuniunile PWG, au evaluat, fără îndoială, consecințele politicii adoptate, în ipoteza în care aceasta ar fi aplicată cu rigoare.

104 Faptul că, la momentul pregătirii creșterilor de preț, între producători au avut loc discuții cu privire la analiza timpilor de oprire este confirmat, în special, de o notă a Rena datată 6 septembrie 1990 (anexa 118 la comunicarea privind obiecțiunile), care menționează cuantumurile creșterilor de preț din mai multe țări, datele anunțurilor viitoare ale acestor creșteri, precum și situația registrelor de comenzi exprimată în zile de lucru pentru mai mulți producători.

105 Autorul documentului observă că anumiți producători prevedeau timpi de oprire, aspect pe care îl exprimă, de exemplu, în modul următor:

„Kopparfors 5-15 days

5 /9 will stop for five days.”

106 Pe baza celor de mai sus, trebuie concluzionat că a fost dovedită de către Comisie corespunzător cerințelor legale existența unei coluziuni privind cotele de piață între participanții la reuniunile PWG, precum și a unei coluziuni privind timpii de oprire între aceleași întreprinderi. În măsura în care nu se contestă că Sarrió a participat la reuniunile PWG și în măsura în care această întreprindere este menționată în mod expres în principalele probe incriminatorii (declarațiile Stora și anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile), Comisia a considerat în mod corect că reclamanta răspunde pentru participarea la cele două tipuri de coluziune.

107 Criticile reclamantei formulate împotriva declarațiilor Stora și a anexei 73 la comunicarea privind obiecțiunile și care vizează să conteste valoarea probatorie a acestor documente nu sunt de natură să pună la îndoială această constatare.

108 În ceea ce privește, în primul rând, declarațiile succesive ale Stora în fața Comisiei, este cert că acestea provin de la una dintre întreprinderile considerate a fi participat la pretinsa încălcare și că cuprind o descriere detaliată a naturii discuțiilor purtate în cadrul organelor PG Paperboard, a scopului urmărit de întreprinderile grupate în cadrul acestuia, precum și a participării întreprinderilor respective la reuniunile diferitelor sale organe. Or, în măsura în care acest element de probă central este coroborat cu alte documente din dosar, susține în mod pertinent afirmațiile Comisiei.

109 În continuare, referitor la anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile, reclamanta estimează că aceasta demonstrează exclusiv o concertare cu privire la prețuri, întrucât variația vânzărilor, menționată aici, este considerată drept o simplă consecință a politicii de prețuri. Reclamanta se bazează, în această privință, pe interpretarea respectivului document de către Mayr-Melnhof (anexa 75 la comunicarea privind obiecțiunile).

110 Cu toate acestea, analiza reclamantei nu rezistă la o interpretare contextuală a documentului, iar interpretarea dată de Mayr-Melnhof acestuia nu este de niciun ajutor.

111 Astfel, în conformitate cu anexa 75 la comunicarea privind obiecțiunile, anexa 73 „constituie o expunere generală a situației, redactată de directorul de vânzări al FS-Karton pentru conducerea grupului, care nu este altceva decât o tentativă de a justifica în fața conducerii grupului stagnarea cifrei de afaceri a întreprinderii, bazându‑se esențial pe noua politică ce a obligat filiala să respecte o disciplină de preț absolută, cu prețul unor pierderi în cifrele de afaceri.” În plus, conform Mayr-Melnhof: „«înghețarea cotelor de piață» însemna că, pentru a atinge un nivel de preț superior în cadrul grupului Mayr-Melnhof, nu trebuia să se încerce obținerea unor cote de piață superioare prin vânzarea unor cantități suplimentare unor clienți noi sau a unor noi tipuri de produse la prețuri nerentabile. Obiectivul era, dimpotrivă, acela de a se păstra relațiile existente cu clientela, în pofida creșterii prețurilor.”

112 Or, aceste considerații generale nu sunt conciliabile cu trimiterea introductivă la „cercul președinților”, iar întregul document trebuie interpretat în lumina respectivei trimiteri.

113 În măsura în care indicațiile cuprinse în anexa 73 referitoare la „înghețarea” cotelor de piață și la controlul ofertei corespund celor cuprinse în declarațiile Stora, Comisia a considerat în mod întemeiat că aceste documente, coroborate, dovedesc existența unei voințe comune, care merge dincolo de o concertare referitoare exclusiv la prețuri.

114 Din moment ce Comisia a stabilit existența celor două coluziuni în cauză, nu este necesar să se analizeze criticile formulate de reclamantă împotriva anexei 102 la comunicarea privind obiecțiunile.

2. Cu privire la comportamentul efectiv al reclamantei

115 Nici cel de al doilea și cel de al treilea aspect ale motivului, conform cărora comportamentul efectiv al întreprinderilor este incompatibil cu afirmațiile Comisiei referitoare la existența celor două coluziuni contestate, nu pot fi acceptate.

116 În primul rând, existența coluziunilor dintre membrii PWG cu privire la cele două aspecte ale „politicii de preț înainte de tonaj” nu trebuie confundată cu punerea în aplicare a acestora. Astfel, probele aduse de Comisie au o asemenea valoare probatorie, încât informațiile referitoare la comportamentul efectiv al reclamantei pe piață nu pot aduce atingere concluziilor Comisiei referitoare la însăși existența coluziunilor cu privire la cele două aspecte ale politicii în litigiu. Cel mult, afirmațiile reclamantei ar putea tinde să demonstreze că aceasta a avut un comportament care nu s‑a conformat celui convenit între întreprinderile reunite în cadrul PWG.

117 În al doilea rând, concluziile Comisiei nu sunt contrazise de informațiile furnizate de reclamantă. Trebuie subliniat faptul că este admis în mod explicit de către Comisie faptul că această coluziune cu privire la cotele de piață nu implica „niciun mecanism oficial de sancționare sau de compensare [...] pentru a asigura aplicarea acordului cu privire la cotele de piață” și că aceste cote de piață ale anumitor mari producători au crescut foarte puțin de la an la an (a se vedea în special punctele 59 și 60 din considerentele deciziei). În plus, Comisia recunoaște că, datorită faptului că industria a funcționat la capacitatea sa maximă până la începutul anului 1990, practic niciun timp de oprire nu a fost necesar până la această dată (punctul 70 din considerentele deciziei).

118 În al treilea rând, potrivit unei jurisprudențe constante, faptul că o întreprindere nu se conformează rezultatelor reuniunilor care au un obiect vădit anticoncurențial nu este de natură să înlăture răspunderea sa deplină pentru participarea la înțelegere, din moment ce nu s‑a distanțat public de conținutul reuniunilor (a se vedea, de exemplu, Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Tréfileurope/Comisia, T‑141/89, Rec., p. II‑791, punctul 85). Chiar dacă se presupune faptul că reclamanta a avut un comportament pe piață care nu a fost conform celui convenit, aceasta nu afectează, prin urmare, în niciun mod răspunderea sa pentru încălcarea articolului 85 alineatul (1) din tratat.

Cu privire la motivul întemeiat pe o eroare săvârșită de Comisie în ceea ce privește durata concertării privind prețurile

Argumentele părților

119 Reclamanta susține că nu a avut loc o concertare privind prețurile anunțate, cel puțin în ceea ce o privește, decât începând cu anul 1988. Creșterea prețurilor din ianuarie 1987 în Regatul Unit nu ar fi fost decât o reacție normală a producătorilor față de slăbirea lirei sterline în raport cu celelalte monede europene, iar caracterul uniform al acestei creșteri ar decurge din transparența pieței. Nu ar fi interzis ca operatorii economici să își adapteze comportamentele în funcție de comportamentele constatate sau estimate ale concurenților lor (Hotărârea Suiker Unie și alții/Comisia, citată anterior). În plus, nici anexele 44 și 61 la comunicarea privind obiecțiunile și nici documentul A‑17‑2 nu ar dovedi concertarea privind prețurile dintre întreprinderi. În orice caz, acestea nu ar privi reclamanta.

120 Cu privire la încetarea concertării privind prețurile, Comisia ar fi reținut greșit ca dată luna aprilie 1991, din moment ce anunțarea ultimei creșteri de preț convenite a avut loc în septembrie-octombrie 1990.

121 Comisia amintește că reclamanta a luat parte la reuniunile PWG și ale JMC încă de la înființarea acestora și că era încă membră a acestora în 1991. Comisia subliniază că, deși documentele găsite la sediile uneia dintre întreprinderile implicate demonstrează că, la sfârșitul anului 1987, fusese încheiat un acord privind chestiunile legate de controlul volumelor și de disciplina prețurilor (punctul 53 din considerentele deciziei), aceasta nu infirmă faptul că producătorii în cauză au organizat înainte de perioada respectivă o serie de reuniuni secrete pentru a discuta despre un plan destinat să elimine concurența (a se vedea în special punctul 161 din considerentele deciziei). Anexele 35 și 43 la comunicarea privind obiecțiunile ar confirma această afirmație. Comisia adaugă că exactitatea concluziilor sale privind durata încălcării este demonstrată și de creșterile de preț operate de producători începând cu 1987.

Aprecierea Tribunalului

122 Conform articolului 1 din decizie, reclamanta a încălcat articolul 85 alineatul (1) din tratat participând, începând de la jumătatea anului 1986 până cel puțin în aprilie 1991, la un acord și la o practică concertată, în temeiul cărora furnizorii de carton din Comunitate au decis, în special, creșteri ale prețului cartonului și au planificat și au pus în aplicare creșteri de preț simultane și uniforme în întreaga Comunitate. Punctul 74 din considerente precizează că prima inițiativă concertată în materie de prețuri la care a participat reclamanta (anexa A la decizie) a avut loc în Regatul Unit la sfârșitul anului 1986, „în timp ce noul mecanism al PG Paperboard era în curs de constituire.”

123 Punctul 161 al doilea paragraf din considerente reține, pe de altă parte, că majoritatea întreprinderilor destinatare ale deciziei au participat la încălcare din luna iunie 1986, moment în care „a fost creat PWG și în care coluziunea dintre producători s‑a intensificat și a început să devină mai eficace”.

124 În sprijinul criticii sale referitoare la începutul concertării privind prețurile, reclamanta contestă valoarea probatorie a anexelor 61 și 44 la comunicarea privind obiecțiunile, precum și cea a documentului A‑17‑2.

125 Anexa 61 la comunicarea privind obiecțiunile este o notă descoperită la agentul comercial din Regatul Unit al Mayr-Melnhof. Comisia estimează că este vorba despre o „notă internă întocmită în timpul unei «President Conference», [care confirmă] declarația Stora conform căreia în cadrul așa‑numitei «President Conference» se discuta, de fapt, despre o politică de coluziune cu privire la stabilirea prețurilor” (punctul 41 al treilea paragraf și punctul 75 al doilea paragraf din considerentele deciziei).

126 Acest document, care se referă la o reuniune organizată la Viena la 12 și la 13 decembrie 1986, conține următoarea informație:

„Politica de prețuri în Regatul Unit

Reprezentantul Weig era prezent la o recentă reuniune Fides, în cursul căreia a declarat că apreciau că 9 % era un procent prea ridicat pentru Regatul Unit și că l‑au stabilit la 7 %!! Decepția este mare, deoarece aceasta înseamnă un «nivel de negociere» pentru toată lumea. Politica de prețuri din Regatul Unit va fi încredințată RHU, cu sprijinul [Mayr-Melnhof], chiar dacă aceasta determină o reducere temporară a tonajului, în timp ce noi depunem eforturi să menținem obiectivul de 9 % (ceea ce rămâne de văzut). [Mayr-Melnhof/FS] urmăresc o politică de creștere în Regatul Unit, însă scăderea profiturilor este serioasă și trebuie să ne luptăm pentru a relua controlul asupra prețurilor. [Mayr-Melnhof] nu contestă că nu rezolvă nimic faptul că se știe că au mărit tonajul cu 6 000 în Germania!”

127 Reuniunea Fides la care se face referire la începutul pasajului citat este probabil, conform Mayr-Melnhof (răspuns la o solicitare de informații, anexa 62 la comunicarea privind obiecțiunile), reuniunea PC din 10 noiembrie 1986.

128 Este necesar să se constate că documentul analizat atestă că Weig a reacționat oferind indicații asupra viitoarei sale politici de preț în Regatul Unit în raport cu un nivel inițial de creștere a prețurilor.

129 Totuși, acest fapt nu poate fi considerat o dovadă că Weig a reacționat în legătură cu un nivel determinat de creștere a prețului convenit între întreprinderile reunite în cadrul PG Paperboard la o dată anterioară zilei de 10 noiembrie 1986.

130 Astfel, Comisia nu se prevalează de niciun alt element de probă în acest sens. În plus, referirea pe care o face Weig la o creștere de preț de „9 %” se poate explica prin anunțarea unei creșteri de preț în Regatul Unit aplicate de Thames Board Ltd la 5 noiembrie 1986 (anexa A‑12‑1). Acest anunț a fost făcut public în scurt timp, astfel cum rezultă dintr‑un extras din presă (anexa A‑12‑3). În sfârșit, Comisia nu a prezentat niciun alt document care să poată constitui o dovadă directă a faptului că în timpul reuniunilor PC ar fi avut loc discuții cu privire la creșterile de preț. În aceste condiții, nu se poate exclude că observațiile Weig, astfel cum au fost relatate în anexa 61 la comunicarea privind obiecțiunile, au fost făcute pe marginea reuniunii PC din 10 noiembrie 1986, astfel cum a susținut Weig în repetate rânduri în ședință.

131 În plus, procesul‑verbal al unei reuniuni a consiliului de administrație al Feldmühle (UK) Ltd, organizată la 7 noiembrie 1986 (anexa A‑17‑2), invocat de Comisie în decizie (punctul 74 al treilea paragraf din considerente), nu face decât să confirme că anunțarea unei creșteri de preț de aproximativ 9 % de către Thames Board Ltd era cunoscută de această filială britanică a Feldmühle la o dată anterioară datei de 10 noiembrie 1986: „TBM and the Fins have announced price increases of approximately 9 % to be effective from February 1987 and it would appear that most other mills will be looking for the same sort of increase” („TBM și finlandezii au anunțat creșteri de preț de aproximativ 9 % aplicabile din luna februarie 1987 și se pare că majoritatea celorlalți producători sunt pregătiți să procedeze la creșteri de același ordin.”) (anexa A‑17‑2, citată de Comisie la punctul 74 din considerentele deciziei).

132 În ceea ce privește anexa 44 la comunicarea privind obiecțiunile, notă scrisă de mână pe paginile corespunzătoare perioadei 15-17 ianuarie 1987 din agenda unui angajat al Feldmühle, Comisia consideră că aceasta constituie „o probă suplimentară a concertării” (punctul 75 al treilea paragraf din considerentele deciziei).

133 Cu toate acestea, această notă nu are caracterul probatoriu pe care i‑l atribuie pârâta. Reuniunea al cărei proces‑verbal îl constituie nu este identificată, astfel încât nu ar fi exclus să fie vorba despre o reuniune internă a întreprinderii Feldmühle. În plus, având în vedere că nota datează probabil de la jumătatea lunii ianuarie 1987, aceasta nu dovedește că aplicarea creșterii de preț, „inclusiv de către TBM”, a rezultat dintr‑o concertare, această indicație putând să nu fie decât o simplă constatare.

134 Anumite indicații conținute în notă sunt chiar de natură să contrazică afirmația Comisiei conform căreia respectiva notă ar confirma existența unei coluziuni în ceea ce privește decizia de creștere a prețurilor în Regatul Unit. În special, nu se poate considera că observațiile conform cărora directorul Feldmühle se declarase „sceptic” în privința Kopparfors și considerase Mayr-Melnhof ca „iresponsabilă” („ohne Verantwortung”) sprijină teza Comisiei. Situația este aceeași și în ceea ce privește mențiunea: „Finnboard: Preisautonomie auch f. Tako” („Finnboard: autonomie de preț și pentru Tako”).

135 Rezultă din cele de mai sus că nu a fost demonstrat de către Comisie faptul că întreprinderile s‑au înțeles pentru a mări prețurile în Regatul Unit în ianuarie 1987 și nici, a fortiori, că reclamanta a fost implicată în discuții având acest obiect.

136 Cu toate acestea, răspunderea reclamantei, în calitate de întreprindere care a participat, astfel cum a recunoscut, la reuniunile PWG încă de la crearea acestui organ al PG Paperboard, către jumătatea anului 1986, trebuie angajată pentru o coluziune cu privire la prețuri începând cu această dată.

137 Astfel, PWG a fost creat de anumite întreprinderi, printre care și reclamanta, cu un scop în esență anticoncurențial. După cum a arătat Stora (anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile, punctul 8), acesta „s‑a reunit începând cu 1986, cu scopul de a contribui la introducerea unei discipline pe piață” și avea ca obiect în special „discutarea și concertarea privind piețele, cotele de piață, prețurile, precum și creșterile de preț și capacitățile” [anexa 35 la comunicarea privind obiecțiunile, punctul 5 subpunctul (iii)].

138 Rolul jucat de întreprinderile reunite în cadrul acestui organ în ceea ce privește coluziunea cu privire la cotele de piață și cea cu privire la timpii de oprire a fost descris în cadrul motivului anterior (a se vedea punctele 78-106 de mai sus). Întreprinderile reunite în cadrul acestui organ au discutat de asemenea despre inițiativele în materie de preț. Conform Stora (anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile, punctul 10), „începând cu 1987, PWG a ajuns la un acord și a adoptat decizii de ordin general privind calendarul [...] și nivelul creșterilor de preț care urmează să fie aplicate de producătorii de carton.”

139 În consecință, faptul de a fi consimțit să înființeze și să participe la reuniunile unui organ al cărui obiect anticoncurențial, care constă în special în discuții privind viitoarele creșteri de preț, era cunoscut și acceptat de întreprinderile care l‑au înființat constituie un motiv suficient pentru a considera că reclamanta răspunde pentru o coluziune cu privire la prețuri începând cu jumătatea anului 1986, dată de la care reclamanta admite că a luat parte la PWG.

140 În ceea ce privește data la care a luat sfârșit concertarea în materie de preț, Comisia a reținut în mod corect luna aprilie 1991, lună în timpul căreia agenții Comisiei au procedat la verificări la sediul mai multor întreprinderi, în conformitate cu articolul 14 din Regulamentul nr. 17. Astfel, ultima creștere de preț concertată, anunțată în octombrie 1990 de reclamantă, a fost aplicată începând cu ianuarie 1991, iar nivelul prețurilor de catalog convenit între întreprinderi era încă în vigoare în luna aprilie 1991.

141 În consecință, prezentul motiv trebuie respins.

Cu privire la motivul întemeiat pe o eroare săvârșită de Comisie în ceea ce privește durata înțelegerii referitoare la înghețarea cotelor de piață și la controlul ofertei

Argumentele părților

142 Reclamanta susține că, chiar dacă se presupune că o înțelegere vizând înghețarea cotelor de piață și controlul ofertei se consideră dovedită, Comisia a săvârșit o eroare de apreciere în ceea ce privește durata acesteia, întrucât elementele de probă pe care le invocă atestă că nu a existat nicio înțelegere înainte de sfârșitul anului 1988. În replică, reclamanta adaugă că anexa 102 la comunicarea privind obiecțiunile, notă a întreprinderii Rena care s‑ar referi la o reuniune a NPI organizată la 3 octombrie 1988, demonstrează absența unei astfel de înțelegeri la momentul redactării sale, autorul referindu‑se numai la posibilitatea de a examina un control al ofertei în cazul în care s‑ar fi întâmpinat dificultăți în materie de preț.

143 Comisia face trimitere la argumentele pe care le‑a formulat în contextul motivului întemeiat pe o eroare săvârșită în ceea ce privește durata concertării cu privire la prețuri (a se vedea punctul 121 de mai sus).

Aprecierea Tribunalului

144 Tribunalul a constatat deja (a se vedea punctele 78-106 de mai sus) că a fost demonstrat de către Comisie faptul că întreprinderile reunite în cadrul PWG au participat la o coluziune privind cotele de piață, pe de o parte, și la o coluziune privind timpii de oprire, pe de altă parte.

145 Rezultă din decizie că „înghețarea” cotelor de piață și analiza timpilor de oprire au început să fie discutate în mod specific între participanții la reuniunile PWG de la sfârșitul anului 1987, cu scopul de a se asigura reușita inițiativelor luate în materie de preț începând cu 1988 (a se vedea în special punctele 51-60 din considerente). În această privință, decizia relevă: „Toți membrii PWG erau preocupați de faptul că inițiativele «relansate» nu trebuie să fie subminate de creșteri importante ale volumelor vândute. Este ceea ce Stora a numit politica «prețului înainte de tonaj».” (punctul 51 primul paragraf din considerente.) Comisia reține, pe de altă parte, că „politica prețului înainte de tonaj”, specifică PG Paperboard de la sfârșitul anului 1987 până în aprilie 1991, era caracterizată în special de „«înghețarea» cotelor de piață ale principalilor producători, inițial pe baza poziției lor în 1987”, și de „organizarea coordonată a «timpilor de oprire a producției» de către principalii producători, în locul reducerilor de preț (în principal începând cu 1990)” (punctul 130 al doilea paragraf din considerente).

146 Aceste afirmații ale Comisiei se întemeiază în esență pe anexele 39 și 73 la comunicarea privind obiecțiunile.

147 În documentul care face obiectul anexei 39 (punctul 5), Stora precizează: „Necesitatea de a menține un cvasiechilibru între producție și consum (politica de preț înainte de tonaj) era legată de inițiativa în materie de preț din 1987.”

148 Cu privire la începutul coluziunii privind cotele de piață, rezultă din anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile (a se vedea punctul 89 de mai sus) că „cercul președinților” („Präsidentenkreis”) decisese să coopereze mai strâns din octombrie sau noiembrie 1987. Rezultatul acestei cooperări a fost o coluziune privind cotele de piață începând cu această dată.

149 În legătură cu începutul coluziunii privind timpii de oprire, Stora declară: „Odată cu adoptarea de către PWG a politicii de preț înainte de tonaj și odată cu punerea progresivă în aplicare a unui sistem de prețuri echivalente începând cu 1988, membrii PWG au recunoscut că era necesar să respecte timpii de oprire în vederea menținerii acestor prețuri în condițiile unei creșteri reduse a cererii. În lipsa aplicării de către producători a timpilor de oprire, le‑ar fi fost imposibil să mențină nivelurile de preț convenite în condițiile unei capacități excedentare crescânde.” (anexa 39, punctul 24).

150 Aceasta adaugă: „În 1988 și în 1989, industria putea funcționa practic la capacitate maximă. Timpii de oprire, pe lângă închiderea normală pentru reparații și pentru concediu, au devenit necesari începând cu 1990. [...] Prin urmare, s‑a dovedit necesar să se practice timpi de oprire atunci când fluxul de comenzi se oprea în scopul menținerii politicii de preț înainte de tonaj.” (anexa 39, punctul 25.)

151 În temeiul acestor elemente de probă, Comisia a stabilit că întreprinderile care au participat la reuniunile PWG au adoptat, la sfârșitul anului 1987, o politică numită „de preț înainte de tonaj” și că unul dintre aspectele acestei politici, și anume o coluziune privind cotele de piață, a fost aplicat cu efect imediat, în timp ce aspectul cu privire la timpii de oprire a trebuit să fie aplicat efectiv numai din 1990.

152 Rezultă din cele de mai sus că motivul trebuie respins ca neîntemeiat.

Cu privire la motivul întemeiat pe o eroare de apreciere săvârșită de Comisie în ceea ce privește sistemul de schimb de informații al Fides

153 În replică, reclamanta susține că sistemul de schimb de informații al Fides nu era de natură să promoveze comportamente coluzive și că, prin urmare, nu era incompatibil cu articolul 85 din tratat. Conform acesteia, există diferențe importante între faptele din speță și cele care au stat la baza Deciziei 87/1/CEE a Comisiei din 2 decembrie 1986 cu privire la o procedură de aplicare a articolului 85 din Tratatul CEE (IV/31.128 – Fatty Acids) (JO 1987, L 3, p. 17), invocată de Comisie la punctul 134 din considerentele deciziei.

154 Comisia subliniază, în duplică, motivele pentru care s‑a referit la decizia „Fatty Acids”, citată anterior. Aceasta susține că, în speță, sistemul de schimb de informații a avut ca efect cel puțin facilitarea înțelegerii.

155 Tribunalul amintește că, în temeiul articolului 48 alineatul 2 primul paragraf din Regulamentul de procedură, invocarea de motive noi pe parcursul procesului este interzisă, cu excepția cazului în care aceste motive se bazează pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul procedurii.

156 Motivul întemeiat pe o eroare de apreciere a Comisiei în ceea ce privește sistemul de schimb de informații al Fides a fost invocat pentru prima dată de reclamantă numai în replică și nu s‑a bazat pe elemente de drept sau de fapt care au apărut în cursul procedurii.

157 În consecință, acest motiv este inadmisibil.

Cu privire la motivul întemeiat pe o eroare săvârșită de Comisie în măsura în care a considerat că era vorba despre o încălcare unică și globală și că Sarrió răspunde pentru aceasta sub toate aspectele

Argumentele părților

158 Reclamanta contestă abordarea Comisiei prin care aceasta se pronunță, pe de o parte, pentru existența unei încălcări unice și, pe de altă parte, pentru o răspundere deplină a reclamantei.

159 În primul rând, Comisia s‑ar întemeia în esență pe o „teoremă acuzatoare”, în măsura în care nu ar dispune de probe directe referitoare la o înțelegere completă. Or, sarcina de a demonstra dacă și, în cazul unui răspuns afirmativ, în ce măsură a participat reclamanta la fiecare dintre elementele unei încălcări unice ar reveni Comisiei. În ceea ce privește încălcările dreptului comunitar al concurenței, s‑ar impune principiul răspunderii strict individuale, ideea unei răspunderi colective fiind contrară în special caracterului cvasipenal al sancțiunilor care pot fi aplicate pentru astfel de încălcări. În consecință, Comisia ar afirma în mod greșit că nu este necesar să demonstreze participarea activă a reclamantei la fiecare dintre elementele încălcării. Dimpotrivă, ar fi necesar să se determine natura precisă a încălcării săvârșite și în același timp să se procedeze la o verificare a eventualei participări individuale a fiecărei întreprinderi pentru a putea determina în mod corect răspunderea individuală și, în consecință, sancțiunea individuală corespunzătoare.

160 În al doilea rând, reclamanta afirmă că este totodată contrar principiilor fundamentale ale dreptului comunitar, în special principiului privind sarcina probei, ca răspunderea individuală a unei întreprinderi pentru o încălcare să se întemeieze exclusiv pe apartenența sa la o asociație ale cărei activități erau, cel puțin parțial, licite.

161 În al treilea rând, reclamanta afirmă că nu a fost luată în considerare în mod corespunzător de către Comisie poziția sa deosebită pe piață, precum și în cadrul PG Paperboard. În particular, scopul pentru care aceasta a solicitat, în 1986, dreptul de a participa la reuniunile PG Paperboard ar fi fost acela de a‑și înfrunta mai bine concurenții.

162 Comisia susține că a dovedit existența înțelegerii și a participării active a reclamantei la aceasta în calitate de lider. Aceasta concluzionează că și‑a întemeiat, prin urmare, analiza pe elemente de fapt precise și fundamentate și că argumentele reclamantei întemeiate pe un fel de „răspundere colectivă” sau pe o „teoremă acuzatoare” sunt lipsite de fundament.

163 Aceasta afirmă în plus că nu a întemeiat nicidecum răspunderea reclamantei doar pe calitatea sa de membră a PG Paperboard. În realitate, s‑ar fi bazat, pe de o parte, pe participarea activă a reclamantei la reuniunile diverselor comitete ale PG Paperboard având un obiect anticoncurențial și, pe de altă parte, pe faptul că reclamanta a adoptat ulterior comportamentele convenite pe parcursul respectivelor reuniuni.

Aprecierea Tribunalului

164 Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că a fost constatat de către Comisie faptul că reclamanta a încălcat articolul 85 alineatul (1) din tratat prin participarea, de la jumătatea anului 1986 până cel puțin în aprilie 1991, la un acord și la o practică concertată, inițiate la jumătatea anului 1986 și care constau în mai multe elemente constitutive distincte.

165 Conform punctului 116 al doilea paragraf din considerentele deciziei, „încălcarea constă, în esență, în asocierea producătorilor pe parcursul mai multor ani în cadrul unei întreprinderi comune ilegale care urmărește un obiectiv comun”. Această concepție asupra încălcării este exprimată și la punctul 128 din considerente: „Cu toate acestea, ar fi artificial să se divizeze ceea ce este, fără îndoială, o întreprindere comună continuă având un obiectiv global unic în mai multe încălcări distincte (a se vedea de asemenea Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță în cauza T‑13/89, Imperial Chemical Industries împotriva Comisiei Comunităților Europene, punctul 260 din motivare).”

166 Prin urmare, deși Comisia nu a recurs în mod oficial la noțiunea „încălcare unică” în decizie, aceasta s‑a referit în mod implicit la această noțiune, astfel cum atestă trimiterea la punctul 260 din Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, ICI/Comisia (T‑13/89, Rec., p. II‑1021).

167 În plus, utilizarea repetată de către Comisie a cuvântului „înțelegere” pentru a se referi la diferitele comportamente anticoncurențiale constatate consacră o concepție globalizantă asupra încălcărilor articolului 85 alineatul (1) din tratat. Astfel, după cum rezultă de la punctul 117 din considerentele deciziei, Comisia apreciază că: „Abordarea corectă în speță constă în a demonstra existența și funcționarea, precum și principalele caracteristici ale înțelegerii în ansamblul său și în a stabili în continuare a) existența unor probe credibile și concludente care să permită asocierea diferiților producători cu sistemul comun și b) perioadele în care a participat la acesta fiecare producător.” Aceasta adaugă (același punct din considerente): „Comisia [...] nu este obligată să fragmenteze diferitele elemente constitutive ale încălcării, izolând fiecare dintre ocaziile în care, pe durata înțelegerii, a fost realizat un consens cu privire la un subiect sau altul sau fiecare dintre exemplele de comportament coluziv și exonerând de orice participare la această ocazie sau la această manifestare specială a înțelegerii producătorii a căror implicare nu ar fi demonstrată prin probe directe.” Aceasta susține, pe de altă parte (punctul 118), că „există suficiente probe directe pentru a demonstra adeziunea fiecărui participant prezumat la încălcare”, fără a face distincție între elementele constitutive ale acestei încălcări globale.

168 Astfel, încălcarea unică, astfel cum a fost concepută de Comisie, se confundă cu „înțelegerea în ansamblul său” sau cu „înțelegerea globală” și se caracterizează printr‑un comportament continuu adoptat de mai multe întreprinderi care urmăresc un obiectiv ilegal comun. Din această concepție asupra încălcării unice decurge sistemul de probă descris la punctul 117 din considerentele deciziei, precum și o răspundere unitară, în sensul că fiecare întreprindere „asociată” la înțelegerea globală este considerată răspunzătoare de aceasta, oricare ar fi elementele constitutive care dovedesc participarea sa.

169 Or, pentru ca fiecare dintre întreprinderile vizate de o decizie precum cea în discuție în speță să poată fi considerată de către Comisie răspunzătoare, într‑o perioadă determinată, pentru o înțelegere globală, trebuie să se demonstreze că fiecare dintre acestea fie a consimțit la adoptarea unui plan global care include elementele constitutive ale înțelegerii, fie a participat direct, în această perioadă, la toate aceste elemente. O întreprindere poate fi de asemenea considerată răspunzătoare pentru o înțelegere globală chiar dacă s‑a demonstrat că a participat direct numai la unul sau la mai multe dintre elementele constitutive ale acestei înțelegeri, din moment ce știa, sau trebuia în mod necesar să știe, pe de o parte, că acea coluziune la care participa se înscria într‑un plan global și, pe de altă parte, că acest plan global includea ansamblul elementelor constitutive ale înțelegerii. În această situație, faptul că întreprinderea în cauză nu a participat direct la toate elementele constitutive ale înțelegerii globale nu poate înlătura răspunderea sa pentru încălcarea articolului 85 alineatul (1) din tratat. O astfel de circumstanță poate fi însă luată în considerare în vederea aprecierii gravității încălcării pe care s‑a constatat că a săvârșit‑o.

170 În speță, din decizie rezultă că încălcarea constatată la articolul 1 este constituită din coluziuni referitoare la trei subiecte diferite, însă care urmăresc un obiectiv comun, coluziuni ce trebuie considerate elemente constitutive ale înțelegerii globale. Astfel, din acest articol rezultă că fiecare dintre întreprinderile menționate a încălcat articolul 85 alineatul (1) din tratat prin participarea la un acord și la o practică concertată prin care întreprinderile a) au decis de comun acord creșteri regulate de prețuri pentru fiecare calitate de produs, în fiecare monedă națională și au planificat și au pus în aplicare aceste creșteri de prețuri, b) au ajuns la o înțelegere pentru a menține cotele de piață ale principalilor producători la niveluri constante, cu modificări ocazionale, și c) au luat, din ce în ce mai frecvent de la începutul anului 1990, măsuri concertate pentru controlul aprovizionării pieței comunitare, cu scopul de a asigura punerea în aplicare a creșterilor de preț concertate.

171 În decizie, Comisia a precizat, în pofida concepției sale referitoare la încălcarea unică, că „documentele «cheie» care dovedesc existența înțelegerii în ansamblul său sau a diferitelor sale manifestări citează adesea participanții în mod nominal și că există de altfel o mare cantitate de probe scrise care arată rolul jucat de fiecare producător în cadrul înțelegerii și importanța participării sale” (punctul 118 primul paragraf din considerentele deciziei).

172 Prin urmare, revine Tribunalului, având în vedere considerațiile de mai sus, să examineze dacă a fost demonstrată de către Comisie participarea reclamantei la înțelegere, astfel cum s‑a constatat la articolul 1 din decizie.

173 În această privință, este necesar să se amintească faptul că, astfel cum s‑a constatat deja (a se vedea punctul 48 și următoarele și punctul 76 și următoarele de mai sus), Comisia a dovedit că reclamanta, în calitatea sa de întreprindere care a luat parte la reuniunile PWG încă de la înființarea acestuia, a participat de la jumătatea anului 1986 la o coluziune privind prețurile și, de la sfârșitul anului 1987, la o coluziune privind cotele de piață, precum și la o coluziune privind timpii de oprire, și anume la cele trei elemente constitutive ale încălcării constatate la articolul 1 din decizie. Prin urmare, aceasta a decis în mod corect să considere reclamanta răspunzătoare de o încălcare constituită din cele trei coluziuni ce urmăresc același obiectiv.

174 Aşadar, Comisia nu a imputat reclamantei răspunderea pentru comportamentul altor producători și nu a reținut răspunderea acesteia numai în temeiul participării sale la PG Paperboard.

175 Fără să fie necesar să examinăm celelalte argumente invocate de reclamantă, motivul trebuie, prin urmare, respins.

Cu privire la motivul întemeiat pe lipsa luării în considerare de către Comisie a situației de pe piața spaniolă

176 În replică, reclamanta susține că nu a fost definită precis de către Comisie piața geografică pe care a fost săvârșită încălcarea pretinsă și că, în special, aceasta nu a analizat suficient situația de pe piața spaniolă și comportamentul pe această piață al întreprinderilor în cauză. În această privință, aceasta afirmă că a semnalat deja în cererea introductivă că unica referire din decizie la piața spaniolă constă în două note de subsol, care sunt incluse în tabelele E și G anexate la decizie.

177 Comisia susține că acest motiv, formulat pentru prima dată în replică, ar trebui declarat inadmisibil.

178 Tribunalul amintește că, în temeiul articolului 48 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură, invocarea de motive noi pe parcursul procesului este interzisă, cu excepția cazului în care aceste motive se bazează pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul procedurii.

179 Motivul întemeiat pe lipsa luării în considerare de către Comisie a situației de pe piața spaniolă a fost invocat pentru prima dată de reclamantă numai în replică. Astfel, singurul argument inclus în cererea introductivă care se raportează la piața spaniolă este invocat în sprijinul motivului întemeiat pe absența participării Prat Carton la încălcarea în cauză. Independent de formularea acestui motiv, argumentul invocat în sprijinul său viza numai să sublinieze faptul că tabelul G anexat la decizie, care menționează anunțurile de creștere a prețurilor efectuate pe piața spaniolă în ianuarie 1991 de producătorii care operează pe această piață, nu face nicio referire la Prat Carton. Prin urmare, nu se poate interpreta ca o obiecțiune privind lipsa luării în considerare a pieței spaniole.

180 În aceste circumstanțe, întrucât prezentul motiv a fost invocat pentru prima dată în replică și nu se întemeiază pe elemente de drept sau de fapt care au apărut în cursul procedurii, trebuie să fie declarat inadmisibil.

Cu privire la motivul întemeiat pe absența participării Prat Carton la încălcare

Argumentele părților

181 Reclamanta susține că nu a fost demonstrată de către Comisie participarea Prat Carton la vreo încălcare. În special, nota la tabelul G din decizie (privind o creștere a prețurilor în ianuarie 1991 pe piața spaniolă) nu ar face nicio mențiune cu privire la Prat Carton.

182 Prat Carton ar fi participat numai într‑un mod foarte sporadic la reuniunile anumitor comitete ale PG Paperboard. Această întreprindere ar fi participat de altfel la JMC numai în perioada iunie 1990-martie 1991. În plus, simplul fapt că Stora a indicat că se gândea că producătorii spanioli erau în general informați de Saffa sau de Finnboard cu privire la rezultatele reuniunilor (anexa 38 la comunicarea privind obiecțiunile) nu ar constitui dovada unei participări a Prat Carton la pretinsa încălcare.

183 Reclamanta contestă faptul că documentele F‑15‑9, G‑15‑7 și G‑15‑8 (anexate la comunicarea privind obiecțiunile), invocate de Comisie, demonstrează participarea Prat Carton la inițiative concertate de creștere a prețurilor în luna aprilie 1990. Aceasta subliniază, în răspunsul la o întrebare scrisă adresată de Tribunal, că documentul F‑15‑9 datează din februarie 1991, iar nu, astfel cum afirmă Comisia, din februarie 1990. În ceea ce privește documentul G‑15‑7, acesta ar furniza exclusiv proba practicii din acest sector, constând în aplicarea creșterilor anuale în luna aprilie, precum și a incertitudinii Prat Carton în ceea ce privește nivelul creșterii și data intrării sale în vigoare.

184 Comisia susține că Prat Carton a participat la înțelegere încă de la început, după cum o demonstrează documentele furnizate împreună cu comunicarea privind obiecțiunile („informațiile individuale”). Aceasta amintește, în primul rând, că Prat Carton a asistat la numeroase reuniuni ale PC între 29 martie 1986 și 28 noiembrie 1989, la trei reuniuni ale COE între octombrie 1988 și octombrie 1989, precum și la diverse reuniuni ale JMC între iunie 1990 și 5 martie 1991 (a se vedea tabelele 3 și 7 anexate la decizie). Întrucât a participat astfel direct la reuniuni în cadrul cărora au fost adoptate decizii cu privire la înțelegere, Prat Carton ar răspunde pentru aceasta (a se vedea Hotărârea Rhône-Poulenc/Comisia, citată anterior). În plus, nu ar exista nicio înregistrare oficială a participării diferitelor întreprinderi la reuniunile JMC înainte de verificările Comisiei sau la reuniunile PWG înainte de februarie 1990. Simplul fapt că documentația furnizată de întreprinderi nu oferă indicații precise despre prezența Prat Carton la diverse reuniuni nu ar dovedi, prin urmare, că aceasta nu asista la respectivele reuniuni.

185 În al doilea rând, Comisia relevă că Prat Carton a fost informată, astfel cum a declarat Stora (anexa 38 la comunicarea privind obiecțiunile), cu privire la rezultatul reuniunilor PWG.

186 În al treilea rând, Prat Carton ar fi aplicat inițiativele de preț convenite în cadrul diferitelor organisme ale PG Paperboard în perioada în cauză. Ușoare diferențe în timp sau între cuantumurile creșterilor practicate de Prat Carton și de ceilalți producători nu ar demonstra neparticiparea Prat Carton la înțelegere. Cu toate acestea, Comisia admite că documentul F‑15‑9 datează din februarie 1991, și nu din februarie 1990, și că nu dispune, prin urmare, de probe ce pot demonstra participarea efectivă a Prat Carton la inițiativele de creștere a prețurilor anterioare celei din ianuarie 1991. În ceea ce privește inițiativa de creștere a prețurilor din ianuarie 1991, Comisia face trimitere în special la documentul G‑15‑8, din 26 septembrie 1990, în care Prat Carton declară în mod expres că prevede o creștere a prețurilor în toate țările în ianuarie 1991.

Aprecierea Tribunalului

187 Cu titlu introductiv, este necesar să se amintească faptul că reclamanta a achiziționat Prat Carton în proporție de 100 % în februarie 1991 și că nu contestă răspunderea sa pentru eventuala participare a Prat Carton la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat. În această privință, punctul 154 din considerentele deciziei prevede că reclamanta, prin achiziționarea Prat Carton, „a devenit răspunzătoare de participarea acestui producător spaniol la înțelegere, pe toată durata acestei participări.” Pe de altă parte, este necesar să se constate că articolul 1 din decizie consideră că numai reclamanta răspunde pentru încălcarea denunțată, inclusiv în măsura în care aceasta ar fi fost săvârșită de Prat Carton, și că decizia se adresează reclamantei fără nicio mențiune referitoare la Prat Carton (articolul 5 din decizie).

188 În aceste condiții, și în măsura în care s‑a constatat deja că a fost demonstrată de către Comisie participarea reclamantei înseși la încălcarea descrisă la articolul 1 din decizie, prezentul motiv, în cazul în care ar trebui să fie admis, nu ar putea justifica anularea totală sau parțială a acestei ultime dispoziții. Cu toate acestea, deoarece Prat Carton a fost achiziționată de reclamantă abia în februarie 1991, și anume cu două luni înainte de sfârșitul perioadei încălcării reținute în decizie, o reducere a amenzii ar fi justificată în cazul în care ar trebui să se conchidă că participarea, în mod individual, a Prat Carton la elementele constitutive ale înțelegerii înainte de februarie 1991 nu este demonstrată de Comisie. Pe de altă parte, amenzile aplicate în temeiul articolului 3 din decizie au fost calculate, în special, pe baza cifrei de afaceri realizate de fiecare dintre întreprinderi în cursul anului 1990, an în care Prat Carton nu aparținea încă grupului reclamantei. În consecință, este necesar să se procedeze deja la examinarea argumentelor invocate în cadrul prezentului motiv.

189 Tribunalul va examina, în primul rând, problema dacă a fost dovedită de către Comisie participarea Prat Carton la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat pentru perioada cuprinsă între jumătatea anului 1986 și iunie 1990, dată de la care Prat Carton admite că a început să participe la reuniunile JMC. În al doilea rând, Tribunalul va examina problema dacă a fost dovedită de către Comisie participarea Prat Carton la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat pentru perioada rămasă, respectiv din iunie 1990 până în februarie 1991, dată la care Prat Carton a fost achiziționată de reclamantă.

1. Perioada cuprinsă între jumătatea anului 1986 și luna iunie 1990

190 Pentru a dovedi participarea Prat Carton la o încălcare a normelor comunitare de concurență în perioada în cauză, Comisia se bazează pe participarea acestei întreprinderi la reuniunile PC din 29 mai 1986, 25 mai 1988, 17 noiembrie 1988 și 28 noiembrie 1989, precum și la reuniunile COE din 20 septembrie 1988, 8 mai 1989 și 3 octombrie 1989. În plus, aceasta se bazează pe o declarație a Stora (anexa 38 la comunicarea privind obiecțiunile). În sfârșit, conform Comisiei, simplul fapt că documentația furnizată de întreprinderi nu oferă indicații precise cu privire la prezența Prat Carton la reuniunile JMC nu ar dovedi că aceasta nu asista la aceste reuniuni.

191 Este necesar să se analizeze fiecare dintre aceste elemente de probă, în ordinea menționată mai sus.

a) Participarea Prat Carton la anumite reuniuni ale PC

192 În ceea ce privește participarea Prat Carton la patru reuniuni specifice ale PC, Comisia nu invocă niciun element de probă cu privire la obiectul acestora. În consecință, când aceasta se referă la participarea respectivă ca element de probă privind participarea întreprinderii la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat, se bazează, cu siguranță, pe descrierea generală, conținută în decizie, a obiectului reuniunilor acestui organ, precum și pe elementele de probă invocate în decizie pentru a sprijini descrierea respectivă.

193 În această privință, decizia prevede: „După cum a explicat Stora, PWG avea în special funcția de a explica la «President Conference» măsurile necesare pentru controlul pieței [...] Directorii generali care au participat la «President Conferences» au fost astfel informați cu privire la deciziile adoptate de PWG și cu privire la instrucțiunile ce urmau a fi transmise departamentelor acestora de vânzări în vederea punerii în aplicare a inițiativelor în materie de preț.” (punctul 41 primul paragraf din considerente). Comisia relevă de asemenea: „PWG s‑a reunit în mod regulat înainte de fiecare «President Conference» prevăzută. Deoarece ambele reuniuni erau prezidate de aceeași persoană, aceasta era fără îndoială cea care comunica rezultatele deliberărilor PWG celorlalți «președinți», care nu făceau parte din cercul restrâns.” (punctul 38 al doilea paragraf din considerente).

194 Stora arată că participanții la reuniunile PC au fost informați cu privire la deciziile adoptate de PWG (anexa 39 la comunicarea privind obiecțiunile, punctul 8). Cu toate acestea, exactitatea acestei afirmații este contestată de mai multe întreprinderi care au participat la reuniunile PC, printre care și reclamanta. În consecință, declarațiile Stora cu privire la rolul PC nu pot, fără a fi sprijinite de alte elemente de probă, să fie considerate o probă suficientă cu privire la obiectul reuniunilor respectivului organ.

195 Desigur, dosarul conține un document, și anume o declarație din 22 martie 1993 a unui fost membru al comitetului executiv al Feldmühle (domnul Roos), care confirmă la prima vedere afirmațiile Stora. Domnul Roos indică în special următoarele: „Conținutul discuțiilor purtate în cadrul PWG era transmis întreprinderilor care nu erau reprezentate în acest grup în timpul conferinței președinților, care urma imediat sau, în cazul în care nu avea loc imediat o conferință a președinților, în timpul JMC.” Cu toate acestea, chiar dacă documentul menționat nu este invocat în mod expres în decizie în sprijinul afirmațiilor Comisiei privind obiectul reuniunilor PC, acesta nu poate, în niciun caz, să fie considerat o probă suplimentară care se adaugă la declarațiile Stora. Astfel, deoarece aceste declarații reprezintă o sinteză a răspunsurilor furnizate de fiecare dintre cele trei întreprinderi deținute de Stora în perioada de încălcare, printre care și Feldmühle, fostul membru al comitetului executiv al acestei ultime întreprinderi reprezintă, în mod necesar, una dintre sursele declarațiilor făcute de Stora însăși.

196 În ceea ce privește celelalte elemente de probă invocate pentru a stabili obiectul reuniunilor PC, Comisia estimează în decizie că anexa 61 la comunicarea privind obiecțiunile (citată anterior, la punctele 125 și 126) este o notă internă, întocmită în timpul unei reuniuni a PC, care confirmă declarația Stora conform căreia PC discuta de fapt despre o politică de coluziune pentru stabilirea prețurilor (punctul 41 al treilea paragraf din considerentele deciziei). Cu toate acestea, după cum s‑a constatat deja (a se vedea punctele 125-135 de mai sus), această notă nu constituie proba unei coluziuni referitoare la inițiativa în materie de prețuri din ianuarie 1987 din Regatul Unit. Pe de altă parte, contrar celor afirmate de Comisie, Stora nu a recunoscut niciodată că PC dezbătea de fapt o politică de coluziune cu privire la stabilirea prețurilor. Conform Stora, reuniunile PC constituiau pur și simplu ocazia pentru întreprinderile reunite în cadrul PWG de a comunica deciziile adoptate întreprinderilor nereprezentate în cadrul acestui organ.

197 În sfârșit, Comisia susține că „documentele găsite de Comisie la FS-Karton (membră a grupului M‑M) confirmă că, la sfârșitul anului 1987, se încheiase un acord în cadrul «President Conference» și al PWG asupra chestiunilor legate de controlul volumelor și de disciplina prețurilor” (punctul 53 primul paragraf din considerentele deciziei). Comisia se referă, în această privință, la anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile (a se vedea punctul 88 de mai sus). După cum s‑a arătat deja (punctul 91 de mai sus), autorul documentului evocă, în loc de introducere, cooperarea mai strânsă la scară europeană în cadrul „cercului președinților” („Präsidentenkreis”), expresie interpretată de Mayr-Melnhof ca vizând în același timp PWG și PC într‑un context general, și anume fără a face trimitere la un eveniment sau la o reuniune specială (anexa 75 la comunicarea privind obiecțiunile, punctul 2.a.).

198 Cu siguranță, anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile constituie o dovadă care confirmă declarațiile Stora referitoare la existența unei coluziuni cu privire la cotele de piață între întreprinderile admise în „cercul președinților”, pe de o parte, și a unei coluziuni cu privire la timpii de oprire între aceleași întreprinderi, pe de altă parte (a se vedea punctele 84-114 și în special punctul 110 de mai sus). Cu toate acestea, niciun alt element de probă nu confirmă afirmația Comisiei conform căreia PC a avut ca obiect, în special, discutarea coluziunii cu privire la cotele de piață și controlul volumelor de producție. În consecință, termenii „cercul președinților” („Präsidentenkreis”) utilizați în anexa 73 la comunicarea privind obiecțiunile nu pot fi interpretați, în pofida explicațiilor furnizate de Mayr-Melnhof, în sensul că fac trimitere la alte organe decât PWG.

199 Având în vedere cele de mai sus, Comisia nu a dovedit că, pe lângă activitățile licite, reuniunile PC au jucat un rol anticoncurențial. Rezultă că aceasta nu putea să deducă din elementele de probă invocate că întreprinderile care au participat la reuniunile acestui organ au luat parte la o încălcare a articolului 85 alineatul (1) din tratat.

200 Prin urmare, este necesar să concluzionăm că participarea Prat Carton la o încălcare a normelor de concurență în perioada cuprinsă între jumătatea anului 1986 și luna iunie 1990 nu a putut fi stabilită pe baza participării sale la patru reuniuni ale PC.

b) Participarea Prat Carton la anumite reuniuni ale COE

201 Este stabilit că Prat Carton a participat la trei reuniuni ale COE, din 20 septembrie 1988, din 8 mai 1989 și din 3 octombrie 1989. În plus, un document reproduce conținutul reuniunii din 3 octombrie 1989 (anexa 70 la comunicarea privind obiecțiunile). Prin urmare, trebuie să se analizeze, într‑o primă fază, problema dacă reuniunile COE aveau un obiect anticoncurențial și, într‑o a doua fază, dacă se poate deduce din anexa 70 la comunicarea privind obiecțiunile că Prat Carton a participat la discuții cu obiect anticoncurențial.

i) O