ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10.

Potrivit articolului 13 din Regulamentul nr. 1408/71, care se încadrează în titlul II („Stabilirea legislației aplicabile”): „(1) Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. (2) Sub rezerva articolelor 14-17: (a) persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă își are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată își are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru; […]” ( 6 )
40.

În primul rând și contrar susținerilor acestui guvern, problema abordată de Curte în Hotărârea My (EU:C:2004:821) nu se diferențiază în mod substanțial de cea care se pune în speță. Astfel, atât doamna Melchior, cât și domnul My au fost afiliați la un sistem contributiv de securitate socială belgian înainte de a fi angajați de o instituție a Uniunii. La fel ca doamna Melchior, domnul My urmărea să solicite recunoașterea perioadelor de muncă efectuate în serviciul Uniunii pentru a i se recunoaște dreptul la o prestație prevăzută în cadrul sistemului de securitate socială la care fusese afiliat, în speță pensia anticipată. Atât într‑un caz, cât și în celălalt, acest drept depindea de aspectul dacă perioadele respective sunt sau nu sunt luate în considerare la calculul zilelor sau al anilor de muncă prevăzuți de reglementarea națională aplicabilă pentru acordarea dreptului la prestația în discuție. Împrejurarea, subliniată de guvernul belgian, că, spre deosebire de doamna Melchior, domnul My dobândise drepturi la pensie în temeiul sistemului belgian este lipsită de orice pertinență, din moment ce dreptul la prestația solicitată era, ca și în cazul doamnei Melchior, subordonat unor cerințe pe care domnul My le îndeplinea doar cu condiția de a ține seama de anii în care a fost încadrat în serviciul Consiliului.
36.

Posibilitatea pe care o are un creditor în conformitate cu a doua dispoziție tranzitorie din Legea 1/2013 de a recalcula, în cursul procedurii de executare, rata dobânzilor de întârziere, astfel încât să se încadreze sub limita legală pentru dobânzile de întârziere recuperabile prin executarea unei ipoteci – sub rezerva îndeplinirii anumitor cerințe –, pare să fie de fapt complet separată de problema dacă acea clauză contractuală pe care se bazează procedura de executare este echitabilă. Chiar modul de redactare a dispoziției respective sugerează faptul că aceasta se aplică atât clauzelor contractuale echitabile, cât și celor abuzive.
38.

În plus, Curtea a recunoscut în principiu că, în condițiile în care dreptul Uniunii nu a efectuat o armonizare a schemelor de sprijin naționale pentru domeniul respectiv, un stat membru poate limita obiectivul unei scheme de sprijin la teritoriul național ( 16 ). În temeiul unei jurisprudențe constante a Curții, și voința unui stat membru de a garanta existența unei anumite legături între societatea statului membru în cauză și beneficiarul unei prestații constituie un motiv obiectiv de interes general ( 17 ). Așadar, se recunoaște de asemenea că lărgirea cercului de beneficiari poate deveni o sarcină nerezonabilă pentru statul membru, care ar putea avea consecințe asupra nivelului global al ajutorului care poate fi acordat de către acest stat ( 18 ). Această soluție este valabilă și atunci când obiectul regimului de sprijin nu este o anumită persoană cu legături cu societatea statului membru în cauză, ci un bun al acestei societăți, cum sunt în speță siturile naturale și patrimoniul cultural național. În plus, nu se face nicio distincție relevantă între situația în care un stat membru acordă direct un ajutor sau îl acordă, precum în speță, sub forma unui avantaj fiscal, și anume renunțând la venituri din impozite.
67.

Oricum, întrebarea cu privire la examinarea ex officio din prezenta cauză nu are în vedere o dispoziție din Directiva 1999/44 referitoare la executarea contractului. Ea nu are ca obiect nici o dispoziție care reglementează despăgubirile în caz de neconformitate (articolul 3) sau care prevede condiții privind termenele și norme în materie de probațiune, pertinente pentru invocarea și stabilirea răspunderii vânzătorului pentru lipsa de conformitate și solicitarea acestor despăgubiri (articolul 5, la care se referă a cincea și a șasea întrebare) ( 40 ). Dimpotrivă, întrebarea privește problema preliminară a domeniului de aplicare al Directivei 1999/44. În cazul în care dreptul Uniunii impune instanței de trimitere să examineze din oficiu dacă doamna Faber are calitatea de consumator, iar instanța respectivă concluzionează că are această calitate, atunci este clar că atât ea, cât și Hazet s‑au întemeiat pe legislația națională care transpune Directiva 1999/44. Instanța națională ar trebui apoi să stabilească dacă articolul 7:23 alineatul (1) ultima teză din BW se aplică sau nu se aplică și, dacă răspunsul este afirmativ, să îl interpreteze în conformitate cu articolul 5 alineatul (2) din Directiva 1999/44. În împrejurările prezentei cauze nu se ridică însă problema examinării ex officio a articolului 5 alineatul (2). Astfel, în opinia noastră, nu este posibil ca în cazul de față să se răspundă la întrebările instanței de trimitere stabilind mai întâi dacă o anumită dispoziție trebuie să fie aplicată ex officio și utilizând rezultatul pentru a stabili dacă domeniul de aplicare al Directivei 1999/44 trebuie de asemenea să fie analizat ex officio ( 41 ).
20.

Sub rezerva cerințelor descrise mai sus, decizia Comisiei nu este, în sine, supusă unui control jurisdicțional ex ante. Numai atunci când sunt preconizate măsuri coercitive, iar dreptul național aplicabil impune o autorizație judiciară prealabilă în acest scop are loc un control jurisdicțional incidental al deciziei de inspecție. Cu toate acestea, având în vedere limitele unui astfel de control judiciar stabilite la articolul 20 alineatul (8) din Regulamentul nr. 1/2003, pare improbabil ca o instanță națională să refuze acordarea măsurilor coercitive solicitate într‑un anumit caz. Chiar dacă s‑ar întâmpla acest lucru, refuzul unei întreprinderi vizate de a se supune unei decizii de inspecție ar putea fi în orice caz sancționat în temeiul articolelor 23 și 24 din Regulamentul nr. 1/2003 ( 9 ).
24.

Secretary of State a intervenit de asemenea în acțiunea formulată împotriva Woolworths în fața London Central Employment Tribunal, pentru motivul că, în contextul procedurii de insolvență a angajatorilor, el poate fi obligat la plata oricărei indemnizații de protecție acordate în conformitate cu reglementarea națională de transpunere a Directivei 2008/94/CE ( 9 ). Court of Appeal precizează că, în situația în care în acțiunea principală Ethel Austin sau Woolworths vor fi obligate să acorde indemnizație de protecție, în ipoteza în care angajatorul nu acordă această indemnizație, iar un angajat formulează o cerere scrisă în acest sens în fața Secretary of State, acesta din urmă va fi obligat să plătească suma la care angajatul are dreptul în compensarea creanței respective, până la limita legală. În cazul în care Secretary of State nu efectuează plata integrală sau parțială a sumei datorate, angajatul are dreptul să formuleze contestație în fața unei instanțe pentru litigii de muncă, aceasta având competența de a stabili cuantumul oricărei plăți datorate de Secretary of State.
41.

În Concluziile sale prezentate în cauza Vicoplus și alții, avocatul general Bot a dat exemplul unui contract de prestări servicii prin care o întreprindere specializată în instalarea de programe informatice (A) cu sediul într‑un stat membru se obligă să trimită inginerii săi într‑o întreprindere (B) situată într‑un alt stat membru cu scopul de a dezvolta sistemul informatic al acesteia din urmă. Deși un astfel de contract implică o deplasare transnațională a lucrătorilor, scopul său este prestarea de servicii informatice (eventual combinată cu furnizarea de echipamente electronice). Prin urmare, acesta implică detașarea forței de muncă ( 34 ). Să presupunem însă că întreprinderea A se obligă să trimită personal care urmează să lucreze timp de un an într‑o întreprindere specializată în dezvoltarea jocurilor electronice (C), pentru a ajuta la dezvoltarea unui joc nou. Întreprinderea A primește în fiecare lună din partea întreprinderii C o remunerație, calculată pe baza unei sume forfetare pentru fiecare angajat și pentru fiecare zi de muncă. Scopul evident al unui astfel de contract este punerea la dispoziția întreprinderii C a unui anumit tip de personal. Dacă lucrătorii respectivi își îndeplinesc sarcinile sub supravegherea și conducerea întreprinderii C ( 35 ), există în mod clar o punere la dispoziție a forței de muncă.
40.

Domnul Lafonta susține totuși că poziția sa este sprijinită de doctrina Comitetului autorităților europene de reglementare a piețelor valorilor mobiliare (denumit în continuare „CERVM”) ( 26 ). Astfel, la punctul 1.8 din documentul intitulat „Market Abuse directive, Level 3 – second set of CESR guidance and information on the common operation of the directive to the market” din iulie 2007 (Directiva privind abuzul de piață, nivelul 3 – a doua serie de orientări și de informații ale CERVM privind aplicarea comună a directivei pe piață, denumit în continuare „orientări”) ( 27 ), CERVM menționează că o informație este suficient de precisă, de exemplu, în două împrejurări. În primul rând, atunci când natura informației este astfel încât îi permite unui investitor rațional să adopte o decizie de investiții fără a se expune unor riscuri financiare sau expunându‑se numai unor riscuri limitate, și anume atunci când îi permite acestuia să evalueze cu certitudine modul în care informația, odată făcută publică, va afecta cursul instrumentului financiar în cauză și al instrumentelor financiare derivate corespunzătoare. De exemplu, o persoană care deține informația că un anumit emitent este pe punctul de a face obiectul unei oferte publice de cumpărare poate fi sigură că, atunci când oferta va fi făcută publică, cursul acțiunii emitentului va crește. În al doilea rând, atunci când natura informației este astfel încât aceasta ar fi exploatată imediat pe piață ( 28 ).
46.

În orice caz, ca răspuns la argumentul prezentat în ședință de guvernul polonez potrivit căruia articolul 12 alineatul (2) din Directiva 2008/7 ar constitui un obstacol în calea includerii SCA în domeniul de aplicare al directivei, dorim să subliniem că textul acestei dispoziții, care urmărește evitarea unei duble impozitări și are drept obiect excluderea din baza de impunere a impozitului pe capital, pledează, ni se pare, dimpotrivă, într‑un sens complet opus. Astfel, reiese din dispoziția menționată că un stat membru poate să excludă din baza de impunere a impozitului pe capital cuantumul aportului efectuat de un asociat care are răspundere nelimitată în raport cu obligațiile unei societăți de capital. Or, această structură nu poate fi luată în considerare decât în cazul unei societăți în comandită pe acțiuni sau în cazul oricărei entități mixte similare, ceea ce confirmă faptul că o astfel de societate intră în domeniul de aplicare al Directivei 2008/7.
84.

Am examinat deja și am respins un astfel de argument în Concluziile noastre prezentate în cauza Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company ( 48 ), argument care fusese invocat de guvernul polonez, dar la care Curtea nu a avut nevoie să răspundă.
115.

Primul este de ordin literal. Pe de o parte, chiar din dispozițiile articolului 5 alineatul (4) din regulamentul de bază reiese că cerința privind reprezentativitatea plângerii care trebuie depusă de industria comunitară sau în numele acesteia condiționează doar „deschiderea anchetei”, iar nu „continuarea procedurii”, odată ce aceasta a fost deschisă. Pe de altă parte, astfel cum a arătat Tribunalul în mod întemeiat la punctul 139 din Hotărârea Interpipe Niko Tube și Interpipe NTRP/Consiliul (T‑249/06, EU:T:2009:62) și la punctul 42 din Hotărârea Gem‑Year și Jinn‑Well Auto‑Parts (Zhejiang)/Consiliul (T‑172/09, EU:T:2012:532), precum și la punctul 84 din hotărârea atacată, regulamentul de bază nu conține nicio obligație a Comisiei de a încheia o procedură antidumping în curs atunci când nivelul de susținere a plângerii a coborât sub un prag minim de 25 % din producția comunitară. Acesta nu cuprinde nici vreo dispoziție care ar obliga Comisia să încheie procedura atunci când nivelul plângerii coboară sub pragul de 50 % din partea din producția comunitară care și‑a exprimat o opinie cu privire la plângere. Teza potrivit căreia nivelul de reprezentativitate prevăzut la articolul 5 alineatul (4) din regulamentul de bază ar trebui să se mențină pe toată perioada anchetei, chiar a procedurii antidumping, nu are, așadar, niciun punct stabil textual în acest regulament, care, dimpotrivă, nu impune cu claritate o astfel de cerință decât în momentul depunerii plângerii și numai pentru deschiderea anchetei.
12.

Potrivit dispozitivului deciziei în litigiu: „Articolul 1 Întreprinderile următoare au încălcat articolul 81 alineatul 1 [CE] și, începând de la 1 ianuarie 1994, articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la un acord continuu și/sau la o practică concertată în sectorul cerii de parafină în cadrul pieței comune și, începând de la 1 ianuarie 1994, în cadrul SEE: […] Total France […]: de la 3 septembrie 1992 până la 28 aprilie 2005 și [Total]: de la 3 septembrie 1992 până la 28 aprilie 2005. În ceea ce privește întreprinderile următoare, încălcarea privește de asemenea, pentru perioadele indicate, gaciul de parafină vândut clienților finali pe piața germană: […] Total France […]: de la 30 octombrie 1997 până la 12 mai 2004 și [Total]: de la 30 octombrie 1997 până la 12 mai 2004. Articolul 2 Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi: […] Total France […] în solidar cu [Total]: 128163000 [de euro]. […]”
10.

Potrivit dispozitivului deciziei în litigiu: „Articolul 1 Întreprinderile următoare au încălcat articolul 81 alineatul 1 [CE] și, începând de la 1 ianuarie 1994, articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la un acord continuu și/sau la o practică concertată în sectorul cerii de parafină în cadrul pieței comune și, începând de la 1 ianuarie 1994, în cadrul SEE: […] Total France […]: de la 3 septembrie 1992 până la 28 aprilie 2005 și [Total]: de la 3 septembrie 1992 până la 28 aprilie 2005. În ceea ce privește întreprinderile următoare, încălcarea privește de asemenea, pentru perioadele indicate, gaciul [de parafină] vândut clienților finali pe piața germană: […] Total France […]: de la 30 octombrie 1997 până la 12 mai 2004 și [Total]: de la 30 octombrie 1997 la 12 mai 2004. Articolul 2 Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi: […] Total France […] în solidar cu [Total]: 128163000 de [euro]; […]”
9.

Consiglio di Stato, care a conexat cele trei recursuri cu scopul de a formula cererea de decizie preliminară, adresează următoarele întrebări preliminare: „1) Principiile tratatului privind libertatea de stabilire (articolul 49 TFUE) și libera prestare a serviciilor (articolul 56 TFUE), precum și cele consacrate în Directiva 2006/123/CE se opun adoptării și aplicării unei reglementări naționale care prevede că, pentru SOA, constituite sub forma societăților pe acțiuni, «sediul legal trebuie să fie pe teritoriul republicii»? 2) Derogarea prevăzută la articolul 51 TFUE trebuie să fie interpretată în sensul că intră sub incidența sa o activitate precum cea de atestare desfășurată de organisme private care, pe de o parte, trebuie să fie constituite sub forma societăților pe acțiuni și funcționează pe o piață concurențială și, pe de altă parte, participă la exercitarea autorității publice și sunt supuse, așadar, autorizării și unor controale stricte din partea autorității de supraveghere?”
11.

Motivele enunțate în cazul Bank Mellat sunt: „Bank Mellat este o bancă iraniană deținută de stat. Bank Mellat are un model de conduită care sprijină și facilitează programele nucleare și de rachete balistice ale Iranului. Aceasta a furnizat servicii bancare entităților incluse pe listele ONU și UE sau entităților care acționează în numele sau la comanda acestora sau entităților aflate în proprietatea sau sub controlul acestora. Este banca‑mamă a First East Export Bank, care este desemnată în RCSONU 1929.”
12.

Alineatele (2) și (3) ale articolului 2 din Directiva privind investitorii prevăd următoarele: „(2) Un sistem asigură acoperire pentru investitori în conformitate cu articolul 4 în cazul în care: — autoritățile competente au constatat că, după părerea lor, o întreprindere de investiții pare, pentru moment, din motive legate direct de situația sa financiară, să fie în incapacitatea de a‑și îndeplini obligațiile rezultate în urma creanțelor investitorilor și nu are perspective apropiate de a și le putea îndeplini sau — o autoritate judiciară a dat o hotărâre, din motive legate direct de situația financiară a unei întreprinderi de investiții, care are ca efect suspendarea capacității investitorilor de a‑și recupera creanțele de la întreprinderea de investiții în cauză, oricare dintre aceste situații intervine prima. Acoperirea trebuie să fie asigurată pentru creanțele rezultate din incapacitatea unei întreprinderi de investiții: — de a rambursa investitorilor fondurile care le sunt datorate sau care le aparțin și pe care le deține în numele acestora în legătură cu activitatea de investiții sau — de a restitui investitorilor orice instrument care le aparține și pe care îl deține, administrează sau gestionează în numele acestora în legătură cu activitatea de investiții în conformitate cu condițiile legale și contractuale aplicabile. (3) Orice creanță prevăzută la alineatul (2) asupra unei instituții de credit care, într‑un stat membru dat, intră atât sub incidența prezentei directive, cât și a Directivei 94/19/CE este direcționată de către statul membru în cauză către un sistem prevăzut într‑una dintre aceste directive pe care statul membru îl consideră adecvat. Nicio creanță nu poate face obiectul unei duble compensări în temeiul celor două directive.”
80.

În cazul utilizării mixte a terenului, în particular, se poate imagina că impactul restricțiilor, atât contractuale, cât și legislative, asupra utilizării suprafeței în cauză nu se manifestă decât în cursul anului de ajutoare în cauză. De exemplu, ar putea fi imposibil să se prevadă, înainte de depunerea unei cereri, dacă (și, dacă este cazul, în ce măsură) proprietarul terenului își exercită de facto prerogativele contractuale (în prezenta cauză, exerciții militare) sau dacă agricultorul va putea efectiv să utilizeze terenul în cauză pentru activitatea agricolă aleasă. În măsura în care ajutorul este plătit pentru un singur an odată, aprecierea conform articolului 73 alineatul (4) din Regulamentul nr. 796/2004 ar trebui, în opinia noastră, să fie efectuată separat pentru fiecare an de ajutoare. Motivul este acela că împrejurările se pot schimba în timp, după cum s‑a arătat mai sus.
76.

Instanța de trimitere solicită de asemenea să se răspundă dacă intenția persoanei în cauză poate fi un factor relevant. Considerăm că, în principiu, aceasta trebuie să fie relevantă, întrucât aspectul dacă persoana în cauză este susceptibilă de recidivă sau de săvârșirea unei infracțiuni mai grave este, în mod evident, un factor relevant. Este posibil ca problema referitoare la intenție să fie abordată în mod expres aici deoarece domnul Zh. nu intenționa să rămână în Țările de Jos, acesta fiind oprit de autoritățile olandeze în timp ce se afla în tranzit către Canada. Faptul că nu intenționa să rămână în Țările de Jos este lipsit de relevanță pentru problema dacă acesta se afla într‑o situație de ședere ilegală în sensul Directivei privind returnarea ( 83 ). Cu toate acestea, intenția sa este relevantă pentru aprecierea aspectului dacă săvârșirea infracțiunii de a călători cu un document de călătorie falsificat constituie o tulburare a ordinii publice și dacă domnul Zh. constituie o amenințare pentru ordinea publică în Țările de Jos. Ponderea atribuită intențiilor domnului Zh. este un aspect care ține de aprecierea autorităților naționale, sub rezerva controlului exercitat de instanța națională. În ceea ce privește ceilalți factori (enumerați la punctele 71 și 74 de mai sus), intențiile personale nu pot fi determinante. Astfel, în această privință, considerăm că în cazul unei persoane care călătorește cu un document de călătorie falsificat și care nu are intenția de a rămâne în țara în cauză, gradul de tulburare și natura amenințării la adresa ordinii publice sunt în mod semnificativ mai puțin clare decât în cazul unei persoane condamnate pentru furnizarea, cu bună știință, a unor documente falsificate bandelor implicate în traficul de persoane. Aceasta din urmă este o infracțiune mai gravă, care are implicații clare pentru ordinea publică.
49.

Desigur, recunoaștem că articolul 27 din Regulamentul nr. 1408/71 amintește dreptul titularului unei pensii sau al unei indemnizații datorate în temeiul legislațiilor a două sau mai multe state membre, printre care cea a statului membru pe teritoriul căruia acesta are reședința, de a beneficia de prestații în temeiul legislației acestui din urmă stat membru, luând în considerare, dacă este cazul, anexa VI la regulamentul menționat. Or, este adevărat că punctul 1 litera (a) subpunctul (i) din partea R din anexa menționată, intitulat „Asigurarea de sănătate”, precizează că, „[î]n ceea ce privește dreptul la beneficii în natură în temeiul legislației olandeze, este necesar să se înțeleagă prin persoană care are dreptul la [aceste] beneficii […] persoana care are obligația de a încheia o asigurare de sănătate la un organism de asigurări de sănătate în temeiul articolului 2 din [Zvw]”, aceeași literă (b) precizând că „persoanele prevăzute la litera (a) subpunctul (i) trebuie, în conformitate cu dispozițiile din [Zvw], să încheie asigurări de sănătate la un organism de asigurări de sănătate […]”.
27.

Președintele Curții a admis cererea de intervenție formulată de Germania, precum și, prin deciziile din 3 martie 2015, cererile de intervenție formulate de European Crop Protection Association, de CropLife International, de CropLife America, Inc., de National Association of Manufacturers of the United States of America, de American Chemistry Council, Inc., de European Chemical Industry Council și de European Crop Care Association în susținerea concluziilor Comisiei. În cauză, intervenientele au prezentat observații scrise și, cu excepția Germaniei, au participat de asemenea la ședință.
34.

O asemenea definiție a instanței în sensul articolului 267 TFUE nu ar putea fi utilizată întrucât aceasta ar genera pentru Curte o dificultate în verificarea propriei competențe. Astfel, aceasta ar putea fi verificată doar în prezența unei informări exhaustive a instanței de trimitere cu privire la dreptul său procedural. Or, toate modalitățile procedurale naționale nu sunt aduse în mod necesar la cunoștința Curții cu ocazia unei trimiteri preliminare. În plus, necompetența Curții ar depinde de aplicarea efectivă a normelor procedurale în litigiu în speța aflată la originea cererii de decizie preliminară. Astfel, pentru a relua ipoteza prevăzută de Codul de procedură administrativă italian, o secție a Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) nu sesizează în mod necesar Curtea cu titlu preliminar deoarece consideră că un principiu de drept enunțat de Adunarea Plenară este contrar dreptului Uniunii. Or, Curtea ar fi necompetentă numai în această ipoteză.