HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea extinsă)

25 martie 1999*( )

„Concurență – Regulamentul (CEE) nr. 4064/89 – Decizie de declarare a unei concentrări incompatibilă cu piața comună – Acțiune în anulare – Admisibilitate – Interesul de a exercita acțiunea – Sferă teritorială de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 4064/89 – Poziție dominantă colectivă – Angajamente”

În cauza T‑102/96,

Gencor Ltd, societate de drept sud‑african, cu sediul în Johannesburg (Republica Africa de Sud), reprezentată de domnii Paul Lasok, QC, James Flynn și David Hall, solicitors, cu domiciliul ales în Luxemburg, la cabinetul lui Marc Loesch, 11, rue Goethe,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de domnul Richard Lyal, membru al Serviciului Juridic, în calitate de agent, cu domiciliul ales în Luxemburg, la biroul lui Carlos Gómez de la Cruz, membru al Serviciului Juridic, Centre Wagner, Kirchberg,

pârâtă,

susținută de

Republica Federală Germania, reprezentată de domnii Ernst Röder, Ministerialrat, și Bernd Kloke, Oberregierungsrat, în calitate de agenți, Ministerul Federal al Economiei și Tehnologiei, Bonn (Germania),

intervenientă,

având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei 97/26/CE a Comisiei din 24 aprilie 1996 de declarare a unei concentrări incompatibilă cu piața comună și cu funcționarea Acordului privind Spațiul Economic European (cazul nr. IV/M.619 – Gencor/Lonrho) (JO 1997, L 11, p. 30),

TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ

AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a cincea extinsă),

compus din domnii J. Azizi, președinte, B. Vesterdorf, R. García‑Valdecasas, R. M. Moura Ramos și M. Jaeger, judecători,

grefieri: domnii J. Palacio González și A. Mair, administratori,

având în vedere procedura scrisă și în urma procedurii orale din 18 februarie 1998,

pronunță prezenta

Hotărâre

Situația de fapt

1. Operațiunea de concentrare în cauză





Părțile la operațiunea de concentrare

1 Gencor Ltd (denumită în continuare „Gencor”) este o societate de drept sud‑african. Gencor este societatea‑mamă a unui grup ale cărui activități principale se desfășoară în sectorul minier și în sectorul metalurgic.

2 Impala Platinum Holdings Ltd (denumită în continuare „Implats”) este o societate de drept sud‑african care regrupează activitățile Gencor în sectorul metalelor din grupul platinei. Deținută în proporție de 46,5 % de Gencor și în proporție de 53,5 % de public, Implats este controlată de Gencor în sensul articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul (CEE) nr. 4064/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controlul operațiunilor de concentrare între întreprinderi (JO L 395, p. 1, rectificări în JO 1990, L 257, p. 13, denumit în continuare „Regulamentul nr. 4064/89”).

3 Lonrho Plc (denumită în continuare „Lonrho”) este o societate de drept englez. Lonrho este societatea‑mamă a unui grup care desfășoară diverse activități în sectoarele minier și metalurgic, precum și în domeniul hotelier, în agricultură și comerț, în general.

4 Eastern Platinum Ltd (denumită în continuare „Eastplats”) și Western Platinum Ltd (denumită în continuare „Westplats”), cunoscute, în general, sub denumirea de Lonrho Platinum Division (denumite în continuare „LPD”), sunt societăți de drept sud‑african care regrupează activitățile Lonrho din sectorul metalelor din grupul platinei. Acestea sunt deținute în proporție de 73 % de Lonrho și, prin intermediul Implats, în proporție de 27 % de Gencor. Participația Gencor este completată de un pact al acționarilor încheiat la 15 ianuarie 1990 de grupurile Gencor și Lonrho (denumit în continuare „pactul acționarilor”). Acest pact prevede că fiecare acționar desemnează un număr egal de administratori în consiliul de administrație, aceștia având drepturi egale de vot, neexistând un vot decisiv. Acordul consiliului de administrație este necesar pentru anumite decizii, în special în următoarele domenii: diversificarea activităților LPD, cuantumul dividendelor distribuite, planul strategic anual și bugetul anual, aprobarea situațiilor financiare anuale și modificări ale remunerării acționarilor. Acordul acționarilor este necesar pentru deciziile de investiții și de cesiune importante. În temeiul acordurilor semnate de Eastplats și Westplats (denumite în continuare „acorduri de gestionare”), activitățile de gestionare continuă să fie asigurate de Lonrho Management Services (în continuare „LMS”), societate de drept sud‑african controlată de Lonrho.

Proiectul operațiunii de concentrare

5 Gencor și Lonrho intenționau să preia în comun controlul asupra Implats și, prin intermediul acestei întreprinderi, asupra Eastplats și Westplats (LPD), la finalul unei operațiuni care trebuia să se deruleze în două etape. Prima etapă trebuia să permită preluarea controlului în comun asupra Implats de către Gencor și Lonrho. În cea de a doua etapă, Implats urma să preia controlul exclusiv asupra Eastplats și Westplats. În schimbul cesionării participației sale la capitalul Eastplats și Westplats, Lonrho trebuia să își majoreze participația în cadrul Implats.

6 La finalul operațiunii, Implats urma să dețină controlul exclusiv asupra Eastplats și Westplats. Implats urma să fie deținută în proporție de 32 % de către Gencor, de 32 % de către Lonrho și de 36 % de către public. Pe de altă parte, un acord privind desemnarea administratorilor și modalitățile de vot trebuia să reglementeze comportamentul celor doi acționari principali cu privire la cele mai importante aspecte ale activității sale, conferindu‑le astfel controlul în comun asupra Implats.

2. Procedura administrativă

7 La 20 iunie 1995, Gencor și Lonrho au anunțat încheierea unui acord‑cadru privind punerea în comun a activităților lor în sectorul metalelor din grupul platinei. În aceeași zi, părțile i‑au transmis Comisiei o copie a comunicatului de presă care anunța tranzacția.

8 La 22 august 1995, Oficiul sud‑african al concurenței (South African Competition Board) a făcut cunoscut părților faptul că, având în vedere documentele pe care părțile le transmiseseră la 14 august 1995, operațiunea nu ridica probleme din punctul de vedere al legislației sud‑africane privind concurența.

9 La 10 noiembrie 1995, Gencor și Lonrho au semnat o serie de acorduri privind operațiunea de concentrare. Printre aceste documente figura acordul de achiziție, a cărui executare era condiționată de îndeplinirea anumitor condiții suspensive, în special aprobarea operațiunii de către Comisie înainte de 30 iunie 1996 sau, cu acordul părților, cel mai târziu la 30 septembrie 1996, în conformitate cu clauzele 3.1.8 și 3.3 din acordul de achiziție.

10 La 17 noiembrie 1995, Gencor și Lonrho au notificat în comun Comisiei aceste acorduri, precum și anexele la acestea, prin intermediul formularului CO, în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 4064/89.

11 Prin Decizia din 8 decembrie 1995, Comisia a dispus suspendarea punerii în aplicare a operațiunii de concentrare, în temeiul articolului 7 alineatul (2) și al articolului 18 alineatul (2) din același regulament, până la adoptarea unei decizii finale de către Comisie.

12 Prin Decizia din 20 decembrie 1995, Comisia a apreciat că operațiunea de concentrare genera îndoieli grave privind compatibilitatea sa cu piața comună și, prin urmare, a inițiat procedura prevăzută de Regulamentul nr. 4064/89, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) litera (c) din regulamentul în cauză.

13 La 13 martie 1996, Anglo American Corporation of South Africa Ltd (denumită în continuare „AAC”) a achiziționat o participație de 6 % la capitalul Lonrho, cu drept de preempțiune asupra unei alte participații de 18 %. AAC este principalul concurent al Gencor și al Lonrho în sectorul metalelor din grupul platinei, prin intermediul societății Amplats, societate care este legată de AAC și care este primul furnizor mondial.

14 În urma unei întâlniri organizate de Comisie la 13 martie 1996, reclamanta și Lonrho au inițiat discuții cu serviciile Comisiei pentru a analiza posibilitatea de a propune angajamente în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4064/89.

15 La 27 martie 1996, Comisia a adus la cunoștința Gencor și Lonrho faptul că una dintre principalele sale îngrijorări în privința operațiunii de concentrare era legată de posibilitatea unei limitări a producției, ceea ce ar putea exercita o presiune ascendentă asupra prețurilor. Comisia a amintit, în această privință, că angajamentele de natură comportamentală nu sunt acceptate în mod normal de autoritatea comunitară.

16 La 1 aprilie 1996, după o serie de întâlniri și de propuneri pe această temă, Gencor și Lonrho au prezentat ultima versiune a angajamentelor pe care le propuneau. Angajamentele în cauză priveau în special nivelul producției unui anumit sit.

17 Prin scrisoarea din 2 aprilie 1996, Comisia a criticat aceste propuneri de angajamente, pentru motivul că nu răspundeau preocupărilor sale. Comisia a menționat în special dificultățile pe care le‑ar implica verificarea acestor angajamente și problemele pe care le‑ar provoca anularea operațiunii în cazul nerespectării acestor angajamente. Comisia a adăugat că aceste propuneri nu țineau seama de evoluția previzibilă a cererii.

18 La 9 aprilie 1996, Comitetul consultativ pentru concentrări (denumit în continuare „Comitetul consultativ”) a emis avizul său cu privire la operațiunea de concentrare și la angajamentele propuse de reclamantă și de Lonrho. Comitetul consultativ și‑a exprimat acordul cu privire la proiectul de decizie a Comisiei privind natura concentrării, dimensiunea sa comunitară, piața relevantă a produselor și piața geografică relevantă, precum și insuficiența angajamentelor prezentate. Majoritatea membrilor săi a acceptat analiza Comisiei conform căreia operațiunea de concentrare ar conduce la crearea unei poziții dominante de tip oligopol pe piețele în cauză, precum și concluzia acesteia conform căreia operațiunea ar fi incompatibilă cu piața comună și cu funcționarea Spațiului Economic European (denumit în continuare „SEE”). O minoritate a membrilor săi și‑a exprimat îndoiala asupra posibilității de a aplica Regulamentul nr. 4064/89 la situațiile de poziție dominantă de tip oligopol și, pentru acest motiv, s‑a abținut în privința problemei dacă operațiunea era sau nu era incompatibilă cu piața comună și cu funcționarea SEE.

19 La 19 aprilie 1996, ministrul adjunct sud‑african al afacerilor externe a transmis în mod oficial Comisiei observațiile guvernului său cu privire la operațiunea de concentrare propusă. În această scrisoare, ministrul sud‑african s‑a limitat la a declara că nu intenționa să conteste poziția adoptată de Comunitate în politica privind concurența în domeniul concentrărilor și al practicilor coluzive, dar că, ținând seama de importanța resurselor minerale pentru economia Africii de Sud, acorda prioritate acțiunii în privința cazurilor de coluziune efectivă, atunci când acestea ar apărea. În speță, guvernul sud‑african considera că, în anumite situații, existența a doi concurenți cu forțe egale este preferabilă situației existente în acel moment, în care nu exista decât o singură întreprindere minieră dominantă în sector. Potrivit guvernului sud‑african, deși majoritatea rezervelor de platină erau situate în țara sa, rezervele din alte state puteau, în mod teoretic, să satisfacă cererea timp de 20 de ani, fără a lua în considerare resursele potențiale importante din Zimbabwe. În sfârșit, guvernul sud‑african și‑a exprimat dorința de a analiza aceste chestiuni cu Comisia și a solicitat amânarea adoptării deciziei până la organizarea unor astfel de discuții.

20 Prin Decizia 97/26/CE din 24 aprilie 1996 (JO 1997, L 11, p. 30, denumită în continuare „decizia în litigiu”), Comisia a declarat operațiunea de concentrare incompatibilă cu piața comună și cu funcționarea SEE, în temeiul articolului 8 alineatul (3) din Regulamentul nr. 4064/89, întrucât rezultatul operațiunii ar fi fost crearea unei poziții dominante de tip duopol a Amplats și a Implats/LPD pe piața mondială a platinei și a rodiului, consecința fiind afectarea în mod semnificativ a unei concurențe efective pe piața comună.

21 Prin scrisoarea din 21 mai 1996, Lonrho a informat‑o pe reclamantă cu privire la intenția sa de a nu prelungi de la 30 iunie la 30 septembrie 1996 termenul prevăzut în acordul de achiziție pentru îndeplinirea condițiilor suspensive, întrucât condiția aprobării operațiunii de către Comisie, prevăzută în clauza 3.1.8 din acord, nu fusese realizată în termenul necesar.

Procedura judiciară

22 La 28 iunie 1996, reclamanta a introdus prezenta acțiune în anulare împotriva deciziei în litigiu.

23 La 3 decembrie 1996, reclamanta a depus, în temeiul articolelor 49, 64 și 65 din Regulamentul de procedură, o cerere privind măsuri de organizare a procedurii sau de cercetare judecătorească pentru a se stabili cu exactitate statutul juridic și sfera de aplicare a scrisorilor oficiale emise de autoritățile sud‑africane din domeniul concurenței, precum și sfera de aplicare și condițiile de punere în aplicare a legislației sud‑africane din domeniul concurenței.

24 La 18 decembrie 1996, la 24 ianuarie și la 30 iulie 1997, Comisia a depus observații cu privire la această cerere.

25 La 25 noiembrie și la 3 decembrie 1996, Republica Federală Germania și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord au depus cereri de intervenție în susținerea concluziilor Comisiei.

26 La 11 decembrie 1996 și la 3 ianuarie 1997, reclamanta a solicitat aplicarea regimului de confidențialitate față de Republica Federală Germania și, respectiv, față de Regatul Unit, în privința anumitor elemente din dosar.

27 La 19 februarie 1997, Tribunalul a solicitat reclamantei și Lonrho să răspundă la unele întrebări legate de admisibilitatea acțiunii și să depună anumite înscrisuri. La 1 aprilie și, respectiv, la 10 martie 1997, reclamanta și Lonrho au răspuns întrebărilor Tribunalului. Reclamanta a depus înscrisurile solicitate, inclusiv acordurile de gestionare încheiate la 15 ianuarie 1990 de Eastplats și Westplats cu LMS, precum și acordul cunoscut sub denumirea de pactul acționarilor, încheiat de asemenea la 15 ianuarie 1990 între Gencor și Lonrho, cu privire la controlul asupra LPD.

28 Prin Ordonanța din 3 iunie 1997, președintele Camerei a cincea extinse a Tribunalului a dispus, pe de o parte, admiterea intervenției Republicii Federale Germania și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, iar, pe de altă parte, admiterea în parte a cererii de aplicare a unui regim confidențial.

29 La 27 iunie 1997, reclamanta a depus o cerere suplimentară de aplicare a unui regim confidențial în privința anumitor date din dosar.

30 Prin ordonanța din 16 iulie 1997, președintele Camerei a cincea extinse a Tribunalului a admis această cerere.

31 La 22 septembrie 1997, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord a renunțat la intervenția sa. La 26 septembrie 1997, Republica Federală Germania a depus memoriul în intervenție.

32 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul a hotărât deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, reclamanta și Comisia au fost invitate să depună textul complet al angajamentelor propuse de părțile la concentrare în cadrul procedurii administrative. Părțile au depus înscrisul solicitat la 6 și, respectiv, la 12 februarie 1998.

33 În ședința din 18 februarie 1998, au fost ascultate pledoariile părților principale și răspunsurile acestora la întrebările orale ale Tribunalului.

34 Prin scrisoarea din 17 iulie 1998, Tribunalul a solicitat reclamantei ca, având în vedere Hotărârea Curții din 31 martie 1998, Franța și alții/Comisia (C‑68/94 și C‑30/95, Rec., p. I‑1375), să precizeze dacă renunță la motivul conform căruia concentrările care creează o poziție dominantă colectivă nu intră în sfera de aplicare a Regulamentului nr. 4064/89. Reclamanta a răspuns solicitării Tribunalului prin scrisoarea din 29 iulie 1998.

Concluziile părților

35 Reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea deciziei în litigiu;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

36 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca inadmisibilă;

– în subsidiar, respingerea acțiunii ca nefondată;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

37 Republica Federală Germania solicită Tribunalului respingerea acțiunii.

Cu privire la admisibilitate

Argumentele pârâtei

38 Comisia invocă inadmisibilitatea acțiunii pentru motivul că reclamanta nu mai are interesul de a exercita acțiunea. Astfel, poziția juridică a reclamantei nu s‑ar modifica în urma unei decizii favorabile a Tribunalului întrucât operațiunea de concentrare nu s‑ar mai putea realiza.

39 Comisia subliniază, în această privință, că operațiunea prevăzută între Gencor și Lonrho era supusă anumitor condiții suspensive, printre care obținerea unei autorizații din partea Comisiei, în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (a) sau (b) ori al articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4064/89. Comisia arată că această condiție trebuia îndeplinită cel mai târziu la 30 iunie 1996, în caz contrar întregul acord de achiziție devenind caduc, în conformitate cu clauza 3.3 din acord. În sfârșit, Comisia arată că amânarea datei de expirare a termenului până la 30 septembrie, posibilitate prevăzută în aceeași clauză pe baza unui acord scris al părților, a fost refuzată de Lonrho într‑o scrisoare din 21 mai 1996.

Aprecierea Tribunalului

40 Este necesar să se amintească faptul că o acțiune în anulare introdusă de o persoană fizică sau juridică este admisibilă numai în măsura în care reclamantul are interesul ca actul atacat să fie anulat (Hotărârea Tribunalului din 9 noiembrie 1994, Scottish Football/Comisia, T‑46/92, Rec., p. II‑1039, punctul 14). Un astfel de interes nu există decât în cazul în care anularea actului este susceptibilă, în sine, să aibă consecințe juridice (Hotărârea Curții din 24 iunie 1986, Akzo Chemie/Comisia, 53/85, Rec., p. 1965, punctul 21).

41 În această privință, trebuie menționat că, în conformitate cu articolul 176 din Tratatul CE, instituția care a emis actul anulat este obligată să ia măsurile impuse de executarea hotărârii. Aceste măsuri nu privesc eliminarea actului din ordinea juridică comunitară, întrucât această eliminare rezultă din însăși anularea dispusă de instanță. Măsurile privesc în special înlăturarea efectelor produse de actul în cauză, care sunt afectate de nelegalitățile constatate. Anularea unui act care a fost deja pus în aplicare sau care a fost, între timp, abrogat de la o anumită dată poate să producă în continuare efecte juridice. Astfel, în perioada în care a fost în vigoare, actul în cauză a putut produce efecte juridice, iar aceste efecte nu au dispărut neapărat ca urmare a abrogării actului. O acțiune în anulare este admisibilă de asemenea în cazul în care permite să se evite în viitor repetarea presupusei ilegalități. Pentru aceste motive, o hotărâre de anulare constituie temeiul în baza căruia instituția în cauză poate fi obligată să îl repună pe reclamant în situația anterioară în mod corespunzător sau să evite adoptarea unui act identic (a se vedea Hotărârea Curții din 6 martie 1979, Simmenthal/Comisia, 92/78, Rec., p. 777, punctul 32, Hotărârea Akzo Chemie/Comisia, citată anterior, punctul 21, și Hotărârea Curții din 26 aprilie 1988, Apesco/Comisia, 207/86, Rec., p. 2151, punctul 16).

42 Faptul că reclamanta este destinatara deciziei în litigiu, prin care s‑a declarat concentrarea incompatibilă cu piața comună, îi conferă acesteia un interes de a exercita acțiunea și de a obține examinarea legalității respectivei decizii de instanța comunitară.

43 În plus, astfel cum a subliniat reclamanta, decizia în litigiu îi poate modifica poziția juridică de potențial dobânditor al participației deținute de Lonrho în cadrul LPD.

44 Astfel, în temeiul articolului 11 din pactul acționarilor (în special 11.1 și 11.6), orice vânzare și orice proiect de cotare la bursă de către Lonrho a oricărei părți din participația sa de 73 % din LPD i‑ar conferi Gencor dreptul de a achiziționa acea participație, parțial sau integral. Gencor ar dobândi drepturi de achiziționare și în cazul în care una dintre societățile intermediare care deține participații în LPD ar ieși din grupul Lonrho, iar un terț ar achiziționa o participație de 51 % la capitalul Lonrho. Or, trebuie să se constate că decizia în litigiu ar împiedica exercitarea acestor drepturi de preempțiune.

45 În sfârșit, teza Comisiei ar crea o situație în care legalitatea deciziilor nefavorabile adoptate în temeiul Regulamentului nr. 4064/89 nu ar putea face obiectul unui control jurisdicțional în cazurile în care temeiul contractual al operațiunii ar dispărea înainte ca Tribunalul să se fi pronunțat. Or, dispariția temeiului operațiunii nu este în sine un element de natură să excludă controlul de legalitate a deciziei Comisiei.

46 Prin urmare, excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie trebuie respinsă.

Cu privire la fond

47 Reclamanta invocă în susținerea acțiunii sale diferite motive întemeiate pe necompetența Comisiei cu privire la operațiunea de concentrare în speță și pe încălcarea corelativă a articolului 190 din tratat, pe încălcarea articolului 2 din Regulamentul nr. 4064/89, întrucât concentrările care creează o poziție dominantă colectivă nu ar intra în sfera de aplicare a regulamentului, și pe încălcarea corelativă a articolului 190 din tratat, pe încălcarea articolului 2 din Regulamentul nr. 4064/89, întrucât Comisia ar fi constatat în mod eronat că respectiva concentrare ar crea o poziție dominantă colectivă, și pe încălcarea corelativă a articolului 190 din tratat, precum și, respectiv, pe încălcarea articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4064/89 și pe încălcarea corelativă a articolului 190 din tratat.

I – Cu privire la motivele întemeiate, pe de o parte, pe încălcarea Regulamentului nr. 4064/89, în sensul că acesta nu ar conferi Comisiei competența de a analiza compatibilitatea cu piața comună a operațiunii de concentrare în cauză, și, pe de altă parte, pe încălcarea articolului 190 din tratat





Argumentele părților

48 Reclamanta susține în principal că Regulamentul nr. 4064/89 nu conferă Comisiei competența de a analiza compatibilitatea operațiunii de concentrare cu piața comună. Reclamanta susține în subsidiar că, în ipoteza în care Regulamentul nr. 4064/89 i‑ar conferi o astfel de competență, acesta este inaplicabil în temeiul articolului 184 din tratat, întrucât este nelegal.

49 Potrivit reclamantei, Regulamentul nr. 4064/89 nu este aplicabil operațiunii de concentrare în cauză, întrucât operațiunea avea în vedere activități economice desfășurate pe teritoriul unei țări terțe, Republica Africa de Sud, și fusese aprobată de autoritățile acestei țări. Regulamentul nu se aplică decât operațiunilor de concentrare efectuate în Comunitate.

50 Reclamanta susține că această analiză este conformă cu principiul teritorialității, principiu general de drept internațional public pe care Comunitatea ar trebui să îl respecte în exercitarea competențelor sale (Hotărârea Curții din 27 septembrie 1988, Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, 89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 și 125/85-129/85, Rec., p. 5193, denumită în continuare „Hotărârea Pasta de celuloză”, punctul 18, și Hotărârea Curții din 24 noiembrie 1992, Poulsen și Diva Navigation, C‑286/90, Rec., p. I‑6019, punctul 9).

51 Reclamanta arată că temeiurile juridice utilizate de Consiliu pentru adoptarea Regulamentului nr. 4064/89, și anume articolele 87 și 235 din tratat, nu pot fi interpretate cu încălcarea acestui principiu pentru stabilirea unei competențe extrateritoriale. Astfel, principiile menționate la articolele 85 și 86, la care face trimitere articolul 87, precum și obiectivele Comunității, la care face trimitere articolul 235, au în vedere numai concurența în cadrul pieței comune, și nu concurența între întreprinderi stabilite în cadrul pieței comune și întreprinderi care nu fac parte din aceasta și nici concurența între întreprinderi stabilite în afara pieței comune. Această soluție ar decurge atât din condiția afectării comerțului între statele membre, enunțată la articolele 85 și 86, cât și din obiectivele comunitare prevăzute la articolul 2 și la articolul 3 litera (g) din tratat.

52 Această limitare a sferei de aplicare a normelor tratatului în domeniul concurenței este reluată atât în considerentele (1)-(5) și (9)-(11) ale Regulamentului nr. 4064/89, cât și la articolul 2 din acesta, dispozițiile menționate indicând faptul că regulamentul vizează numai operațiunile de concentrare care produc efecte în cadrul pieței comune.

53 Potrivit reclamantei, chiar dacă Regulamentul nr. 4064/89 nu definește în mod expres sfera sa de aplicare în funcție de locul unde se efectuează operațiunea, considerentul (30) al regulamentului și articolul 24 din acesta sugerează că o operațiune de concentrare pusă în aplicare într‑o țară terță, la care participă întreprinderi din Comunitate, este de competența autorităților acelei țări, și nu de competența Comisiei.

54 Reclamanta precizează că analiza sa nu sugerează că Regulamentul nr. 4064/89 se poate aplica doar operațiunilor de concentrare între întreprinderi stabilite în Comunitate. În realitate, locul de stabilire a întreprinderilor implicate este mai puțin important decât locul sau locurile de punere în aplicare a operațiunii de concentrare. Reclamanta invocă în acest sens Hotărârea Curții din 21 februarie 1973, Europemballage și Continental Can/Comisia (6/72, Rec., p. 215), care recunoaște competența Comisiei de a aplica articolul 86 din tratat în cazul unei operațiuni de concentrare puse în aplicare de o întreprindere situată în afara Comunității, în măsura în care cauza respectivă se referea la achiziționarea unei participații în cadrul unei întreprinderi din Comunitate.

55 Astfel, potrivit reclamantei, Regulamentul nr. 4064/89 nu este aplicabil decât în situațiile în care activitățile pe care le presupune operațiunea de concentrare se situează în Comunitate. Mai exact, după cum precizează considerentul (11) al regulamentului, acesta se aplică întreprinderilor care desfășoară activități considerabile în Comunitate. În speță, operațiunea de concentrare notificată Comisiei se efectuează în Africa de Sud, unde s‑ar afla domeniul principal de activitate al întreprinderilor care realizează operațiunea, și anume extracția și afinarea metalelor din grupul platinei. Faptul că Lonrho are o filială care dispune de un birou în Comunitate pentru vânzarea întregii sale producții de metale din grupul platinei și faptul că exercită alte activități în Comunitate în domeniul hotelier și în domeniul comerțului, în general, nu justifică concluzia că Lonrho desfășoară activități considerabile în Comunitate, în sensul considerentului (11) menționat anterior.

56 Reclamanta compară această analiză cu cea din Hotărârea Pasta de celuloză, care ar fi confirmat că, în cadrul unei înțelegeri privind prețurile, Comunitatea este competentă să aplice regulile sale de concurență comportamentelor restrictive manifestate pe piața comună de întreprinderi situate în exteriorul Comunității, atunci când acordul sau practica concertată ia naștere sau se execută pe teritoriul Comunității. Or, în speță, operațiunea de concentrare nici nu ia naștere, nici nu este executată pe teritoriul Comunității, ci pe teritoriul Republicii Africa de Sud. În opinia reclamantei, operațiunea intră astfel, în primul rând, sub incidența politicii industriale și a celei de concurență ale acestei țări terțe. Prin urmare, Comisia nu este competentă teritorial (Hotărârea Pasta de celuloză, punctele 11-18, și Concluziile avocatului general Darmon prezentate în cadrul acestei cauze, punctul 20).

57 Potrivit reclamantei, chiar presupunând că Regulamentul nr. 4064/89 ar reține drept criteriu de competență existența unui efect imediat și semnificativ al operațiunii de concentrare asupra concurenței în cadrul Comunității, acest criteriu nu este îndeplinit în prezenta speță.

58 În primul rând, Comisia a constatat [considerentele (206) și (210) ale deciziei în litigiu] că operațiunea de concentrare ar putea determina crearea pe termen mediu a unei poziții dominante de tip duopol pe piețele mondiale ale platinei și rodiului. Or, această constatare este insuficientă pentru a justifica aplicarea în speță a criteriului efectului imediat și semnificativ. Expresia „pe termen mediu” este ambiguă, în măsura în care poate face trimitere fie la crearea unei poziții dominante pe termen mediu, fie la dispariția sa într‑un anumit termen. În primul caz, consecințele operațiunii nu ar fi imediate, întrucât acestea ar depinde de comportamentul viitor atât al întreprinderii rezultate din concentrare, cât și al celuilalt membru al duopolului, și anume Amplats. În cel de al doilea caz, consecințele operațiunii nu ar fi semnificative datorită caracterului lor tranzitoriu.

59 În al doilea rând, întrucât piețele relevante sunt piețe mondiale, eventuala poziție dominantă creată prin operațiunea de concentrare nu privește Comunitatea mai mult decât ar privi oricare altă autoritate, astfel încât operațiunea nu are un efect substanțial. Decizia în litigiu [considerentele (16), (18) și (98)] nu ar susține că, în comparație cu competența Republicii Africa de Sud sau a oricărei alte țări terțe, în special Japonia și Statele Unite, Comunitatea beneficiază de o competență mai extinsă, ci ar menționa doar că piețele în cauză sunt mondiale, că consumul european reprezintă aproape 20 % din cererea mondială de metale din grupul platinei (în medie 17 % pentru platină) și că orice efect asupra piețelor mondiale s‑a repercuta în mod inevitabil asupra Comunității și SEE. Aceste elemente sunt insuficiente pentru a conferi competență Comisiei și, în orice caz, pentru a motiva decizia în conformitate cu cerințele prevăzute la articolul 190 din tratat.

60 În această privință, atât cererea sectorială, cât și cererea geografică de platină și rodiu la nivel mondial ar demonstra că Europa occidentală (incluzând Comunitatea), al cărei consum reprezenta în perioada 1991-1995 doar 17-22 % din cererea mondială, ar fi foarte puțin afectată de o operațiune de concentrare efectuată în afara sa și ar fi vizată mai puțin decât Japonia, unde consumul reprezenta, în aceeași perioadă, între 47 % și 51 % din cererea mondială, sau America de Nord (incluzând Statele Unite), unde consumul reprezenta, în aceeași perioadă, între 19 % și 21 % din cererea mondială. Nivelul relativ scăzut al cotelor de piață [aproximativ (...)1( ) % pentru platină și (...) % pentru rodiu în 1994] și cifrele de afaceri combinate [aproximativ (...) milioane ECU numai pentru platină în 1994] realizate în Comunitate, în activitățile privind platina și rodiul, de cele două întreprinderi interesate de operațiune ar confirma această analiză. În această privință, determinarea dimensiunii comunitare a operațiunii ar impune, pentru calcularea cifrei de afaceri a întreprinderilor implicate în sensul articolului 5 din Regulamentul nr. 4064/89, să se ia în considerare numai noțiunea de societate sau de persoană juridică, și nu cea de întreprindere în sensul articolelor 85 și 86 din tratat [a se vedea decizia în litigiu, considerentele (24), (34), (44), (56), (98), (100) și (209), precum și tabelul 6 cuprins în considerentul (96)].

61 În al treilea rând, fiind vorba despre crearea unei poziții dominante de tip duopol pe piețele platinei și rodiului, riscul menționat de Comisie al unei coluziuni sau al unui comportament paralel între membrii oligopolului ar fi, în principal, de competența autorităților sud‑africane din domeniul concurenței. Situația ar putea fi diferită numai în cazul în care ar fi îndeplinite condițiile stabilite în Hotărârea Pasta de celuloză. Or, potrivit reclamantei, prezenta cauză se diferențiază de cauza în care s‑a pronunțat hotărârea menționată, întrucât această din urmă cauză nu privea o operațiune de concentrare realizată într‑o țară terță, ci o înțelegere asupra prețurilor care viza direct Comunitatea și era executată în cadrul acesteia (a se vedea Hotărârea Pasta de celuloză, punctul 13). În orice caz, Comisia nu se putea declara competentă cu privire la o operațiune de concentrare, care putea sau nu putea să fie de competența sa în temeiul tratatului, pe baza unui comportament viitor și ipotetic al întreprinderilor active pe piața relevantă.

62 În ultimul rând, potrivit reclamantei, acordurile în litigiu au făcut obiectul unei decizii a autorității sud‑africane competente în domeniul concurenței, și anume Oficiul sud‑african al concurenței, din 22 august 1995. Această decizie a admis că operațiunea notificată nu ridica probleme din punctul de vedere al politicii sud‑africane a concurenței. Prin urmare, operațiunea în cauză este conformă cu dreptul locului unde trebuie desfășurată, astfel încât, în cazul în care Comisia ar declara‑o ilegală, ar crea în mod inevitabil un conflict de competență cu autoritățile sud‑africane. În acest sens, ministrul adjunct sud‑african al afacerilor externe a expus în mod clar îngrijorările sale în scrisoarea adresată Comisiei la 19 aprilie 1996. Conflictul de competențe decurge din faptul că operațiunea de concentrare constituie o modificare a structurii industriale a unei țări terțe, în speță Republica Africa de Sud, ceea ce ar antrena consecințe mai importante, atât pentru întreprinderile implicate, cât și pentru economia statului în cauză, decât niște simple acorduri. Prin urmare, a pretinde existența unei competențe cu privire la astfel de modificări constituie o ingerință fundamentală în afacerile interne ale acestui stat.

63 În sfârșit, din impactul relativ moderat al operațiunii de concentrare în Comunitate se poate deduce că susținerea Comisiei, în sensul că este competentă, este lipsită de orice justificare legală și are un caracter disproporționat.

64 Comisia susține că dispune de două temeiuri esențiale pentru fundamentarea competenței sale. Primul ar fi principiul naționalității, pe baza căruia ar fi competentă ratione personae să analizeze activitățile Lonrho, societate constituită în conformitate cu dreptul unui stat membru. Al doilea ar fi principiul teritorialității.

65 Cu titlu preliminar, Comisia remarcă faptul că părțile la operațiunea la concentrare au fost cele care i‑au solicitat să examineze compatibilitatea operațiunii lor cu piața comună și SEE, notificând Comisiei acordul lor și considerând aprobarea acordului de către Comisie o condiție prealabilă punerii sale în aplicare. În aceste condiții, niciuna dintre părți nu ar putea, fără să contrazică principiile „nemo auditur...” și „venire contra factum proprium”, să acționeze ca și cum nu s‑ar fi supus în mod voluntar Regulamentului nr. 4064/89.

66 Comisia critică argumentele reclamantei privind criteriul de localizare a activității economice vizate de operațiunea de concentrare, precum și criteriile și modalitățile de punere în aplicare a competenței sale în cadrul Regulamentului nr. 4064/89.

67 În ceea ce privește localizarea activității economice vizate de operațiunea de concentrare, Comisia precizează că, deși este de acord cu analiza reclamantei conform căreia Regulamentul nr. 4064/89, precum și articolele 85 și 86 din tratat au în vedere concurența în interiorul pieței comune, concluzia sa nu este aceeași în speță. Astfel, întrucât decizia în litigiu se întemeiază pe considerentul că operațiunea notificată, cu toate că are loc în Africa de Sud sub forma unei regrupări a mijloacelor de producție, ar fi pusă în aplicare în întreaga lume și ar modifica structura concurențială a piețelor produselor în cauză atât la nivel mondial, cât și la nivel comunitar din cauza dimensiunii mondiale a pieței geografice, ar fi greșit să se pretindă, astfel cum procedează reclamanta, că decizia menționată nu privește reglementarea unor activități economice pe teritoriul Comunității. În această privință, Comisia subliniază că, deși este adevărat că părțile nu extrag platină în Comunitate, nu este mai puțin adevărat că o parte deloc neglijabilă a activităților lor se desfășoară pe teritoriul comunitar.

68 Comisia înscrie raționamentul său în cadrul Hotărârii Pasta de celuloză și al Concluziilor avocatului general Darmon prezentate în această cauză, amintind că ceea ce era relevant în cauza menționată nu era atât localizarea respectivelor întreprinderi, cât efectul anticoncurențial pe teritoriul Comunității. Prin urmare, este necesar ca, în cazul de față, elementul important să fie nu localizarea întreprinderilor, ci modificarea structurii concurențiale în cadrul pieței comune. Această modificare nu vizează, astfel cum susține reclamanta, extracția sau afinarea produselor în cauză, ci piața de desfacere a platinei în Comunitate.

69 În ceea ce privește normele și criteriile care reglementează competența internațională a Comunității în temeiul Regulamentului nr. 4064/89, Comisia apreciază că decizia atacată este compatibilă cu soluțiile consacrate în Hotărârea Pasta de celuloză, în care Curtea a menționat cele două elemente de comportament necesare, și anume constituirea acordului și punerea sa în aplicare, pentru a remarca în continuare că acordul era pus în aplicare în interiorul pieței comune. Or, concentrarea în litigiu este pusă în aplicare în întreaga lume, modificând astfel structura concurențială mondială. Prin urmare, competența Comisiei decurge din normele clasice privind competența internațională, concluzie confirmată de faptul că vânzările mondiale ale LPD sunt realizate prin intermediul Western Metal Sales, filiala belgiană a Lonrho, cu sediul în Bruxelles.

70 În ceea ce privește argumentația prezentată de reclamantă cu privire la efectul semnificativ și imediat, Comisia apreciază că aceasta este nefondată, întrucât decizia în litigiu demonstrează în mod corect efectul semnificativ și imediat asupra structurii concurenței în cadrul pieței comune și al SEE.

71 În ceea ce privește eventualitatea unui conflict de competență cu autoritățile sud‑africane, concentrarea în speță are, potrivit Comisiei, puține efecte asupra situației concurenței în Africa de Sud, întrucât cererea de platină în această țară este foarte redusă. În aceste condiții, Comisia asimilează operațiunea propusă cu un cartel de export, care nu are, în principiu, efecte asupra structurii concurenței din țările de origine ale întreprinderilor participante și ale cărui efecte pot fi considerate chiar benefice de autoritățile din aceste țări.

72 Guvernul german susține că Regulamentul nr. 4064/89 permite aprecierea compatibilității operațiunii notificate cu piața comună și SEE. Această analiză respectă atât principiile de drept internațional public, cât și jurisprudența Curții privind articolul 85 din tratat.

73 Potrivit guvernului german, în primul rând, Regulamentul nr. 4064/89 stabilește el însuși sfera de aplicare extrateritorială. Conform considerentului (11) coroborat cu articolul 1 alineatul (2) litera (b), se deduce o normă conflictuală proprie întreprinderilor situate în afara Comunității. Considerentul (11) are în vedere în special aplicarea, în cazul concentrărilor puse în aplicare de întreprinderi care nu au domeniul principal de activitate în Comunitate, însă care desfășoară în Comunitate activități considerabile, a criteriului stabilit la articolul 1 alineatul (2) litera (b), și anume realizarea în Comunitate a unei cifre totale de afaceri de peste 250 de milioane ECU de cel puțin două dintre întreprinderile implicate în concentrare. Or, în speță, operațiunea în cauză îndeplinește pragul astfel stabilit, iar Comisia a demonstrat în mod corespunzător în decizia sa consecințele concentrării asupra pieței comune.

74 În al doilea rând, în ceea ce privește conformitatea acestei analize cu dreptul internațional public, guvernul german precizează că atât norma conflictuală inclusă în Regulamentul nr. 4064/89, cât și aplicarea sa în speță respectă criteriile care decurg din teoria efectelor, denumită și principiul teritorialității obiective. Realizarea în Comunitate a unei cifre de afaceri de cel puțin 250 de milioane ECU de către fiecare dintre cele două întreprinderi implicate în operațiune constituie un element de legătură suficient. Elementele de fapt raportate de Comisie în analiza impactului operațiunii asupra SEE confirmă de asemenea că aplicarea extrateritorială a Regulamentului nr. 4064/89 este conformă cu dreptul internațional.

75 În al treilea rând, guvernul german remarcă, raliindu‑se la argumentele prezentate de Comisie în această privință, că interpretarea pe care o dă Regulamentului nr. 4064/89 nu este contrazisă de Hotărârea Pasta de celuloză.

Aprecierea Tribunalului

76 Cu titlu introductiv, trebuie respins argumentul Comisiei conform căruia, prin faptul că i‑a notificat acordul de concentrare în vederea examinării acestuia și prin faptul că a stipulat că aprobarea sa reprezintă o condiție prealabilă pentru punerea în aplicare a acordului, reclamanta s‑ar fi supus în mod voluntar competenței Comisiei. Astfel, încălcarea obligațiilor de notificare și de suspendare prevăzute la articolele 4 și 7 din Regulamentul nr. 4064/89 în cazul oricărei operațiuni de concentrare de dimensiune comunitară poate determina, în temeiul articolului 14 din regulament, aplicarea unor sancțiuni financiare severe. Prin urmare, notificarea sau suspendarea punerii în aplicare a acordului de concentrare nu poate fi interpretată ca o acceptare voluntară a competenței Comunității de către reclamantă. Pe de altă parte, pentru a aprecia această competență în privința unei operațiuni de concentrare, Comisia trebuie, în prealabil, să poată examina operațiunea în cauză, ceea ce justifică obligația de notificare impusă părților la concentrare. Această obligație nu prestabilește competența Comisiei de a decide asupra concentrării în cauză.

77 În speță, trebuie examinate două probleme. În primul rând, trebuie să se verifice în ce măsură concentrările de tipul celei în cauză intră în sfera de aplicare a Regulamentului nr. 4064/89 și apoi, în cazul în care răspunsul este afirmativ, trebuie să se verifice dacă aplicarea sa la acest tip de concentrări este contrară dreptului internațional public privind competența statelor.

1. Cu privire la aprecierea sferei teritoriale de aplicare a Regulamentului nr. 4064/89

78 În ceea ce privește primul aspect, trebuie reamintit că, în conformitate cu articolul 1, Regulamentul nr. 4064/89 se aplică tuturor operațiunilor de concentrare de dimensiune comunitară, adică tuturor concentrărilor între întreprinderi care nu realizează individual mai mult de două treimi din cifra lor totală de afaceri la nivel comunitar într‑un singur stat membru, a căror cifră de afaceri totală combinată, realizată la nivel mondial, depășește 5 miliarde ECU și a căror cifră de afaceri totală realizată în Comunitate de către cel puțin două dintre ele depășește 250 de milioane ECU.

79 Pentru a se considera că o operațiune de concentrare are o dimensiune comunitară, articolul 1 din regulament nu impune ca întreprinderile în cauză să fie stabilite în Comunitate și nici ca activitățile de producție care fac obiectul concentrării să se desfășoare pe teritoriul Comunității.

80 În ceea ce privește criteriul cifrei de afaceri, trebuie să se constate că, astfel cum se prevede în considerentul (13) al deciziei în litigiu, concentrarea în cauză are o dimensiune comunitară în sensul articolului 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4064/89. Astfel, întreprinderile implicate realizează pe plan mondial o cifră de afaceri totală de peste 10 miliarde ECU, depășind pragul de 5 miliarde prevăzut de Regulamentul nr. 4064/89. Rezultatele Gencor și Lonrho pentru ultimul exercițiu financiar demonstrează că fiecare dintre ele realizează o cifră de afaceri de peste 250 de milioane ECU în Comunitate. În sfârșit, Gencor și Lonrho nu realizează fiecare mai mult de două treimi din cifra lor totală de afaceri la nivel comunitar în interiorul unui singur stat membru.

81 În ceea ce privește argumentele reclamantei, conform cărora temeiurile juridice ale Regulamentului nr. 4064/89, precum și cuprinsul considerentelor și al dispozițiilor acestuia exclud aplicarea regulamentului la concentrarea în speță, acestea nu pot fi acceptate.

82 Astfel, atât temeiurile juridice ale Regulamentului nr. 4064/89, și anume articolele 87 și 235 din tratat, mai precis dispozițiile pe care trebuie să le pună în aplicare, respectiv articolul 3 litera (g) și articolele 85 și 86 din tratat, cât și considerentele (1)-(5), (9) și (11) ale regulamentului subliniază doar necesitatea de a se asigura că nu este denaturată concurența pe piața comună, în special prin operațiuni de concentrare care determină crearea sau consolidarea unei poziții dominante. Ele nu exclud din sfera de aplicare a regulamentului operațiunile de concentrare care, cu toate că vizează activități de extracție și/sau de producție în afara Comunității, au ca efect crearea sau consolidarea unei poziții dominante care are drept consecință să afecteze în mod semnificativ concurența efectivă pe piața comună.

83 În special, teza reclamantei nu poate fi întemeiată pe considerentul (11) in fine al Regulamentului nr. 4064/89.

84 În conformitate cu acest considerent, „o operațiune de concentrare are dimensiune comunitară [...] atunci când concentrările sunt realizate de întreprinderi care nu au domeniul principal de activitate în Comunitate, dar desfășoară pe teritoriul acesteia operațiuni considerabile” [traducere neoficială].

85 Făcând astfel trimitere, în termeni generali, la noțiunea de operațiune considerabilă, regulamentul nu privilegiază, în vederea delimitării sferei sale teritoriale de aplicare, activitățile de producție în raport cu activitățile de vânzare. Dimpotrivă, prevăzând la articolul 1 praguri cantitative bazate pe cifrele de afaceri mondiale și comunitare ale întreprinderilor implicate, regulamentul acordă mai multă importanță mai degrabă activității de vânzare în interiorul pieței comune ca element de legătură între concentrare și Comunitate. Or, faptul că Gencor și Lonrho realizează vânzări semnificative în Comunitate (în valoare de peste 250 de milioane ECU) nu este contestat.

86 Pertinența criteriului întemeiat pe localizarea activităților de producție nu este de asemenea confirmată nici de considerentul (30), nici de articolul 24 din Regulamentul nr. 4064/89. Departe de a consacra un criteriu de delimitare a sferei teritoriale de aplicare a regulamentului, articolul 24 din regulament se limitează la a reglementa procedurile care trebuie urmate pentru a evita situațiile în care țări terțe nu acordă întreprinderilor comunitare un tratament comparabil celui oferit de Comunitate întreprinderilor din aceste țări terțe în domeniul controlului concentrărilor.

87 Referindu‑se la Hotărârea Pasta de celuloză, reclamanta nu se poate prevala de criteriul punerii în aplicare a unui acord în susținerea interpretării sale cu privire la sfera teritorială de aplicare a Regulamentului nr. 4064/89. Criteriul punerii în aplicare a unui acord ca element de stabilire a legăturii dintre acord și teritoriul comunitar nu numai că nu susține punctul de vedere al reclamantei, ci îl înlătură. Astfel, potrivit Hotărârii Pasta de celuloză, criteriul punerii în aplicare a acordului este îndeplinit prin simpla vânzare în Comunitate, independent de localizarea surselor de aprovizionare și a instalațiilor de producție. Or, faptul că Gencor și Lonrho realizau vânzări în Comunitate înainte de concentrare și ar fi continuat să procedeze la fel după concentrare nu este contestat.

88 În aceste condiții, Comisia nu a apreciat în mod eronat sfera teritorială de aplicare a Regulamentului nr. 4064/89 prin faptul că a aplicat în speță acest regulament unui proiect de concentrare notificat de întreprinderi care au sediul social și care își desfășoară activitățile de extracție și de producție în afara Comunității.

2. Cu privire la compatibilitatea deciziei în litigiu cu dreptul internațional public

89 Ca urmare a acordului de concentrare, raporturile concurențiale existente anterior între Implats și LPD, în special în ceea ce privește vânzările acestora în Comunitate, ar fi fost eliminate. Acest fapt ar fi modificat structura concurenței în cadrul pieței comune, întrucât, în loc de trei furnizori sud‑africani de metale din grupul platinei, ar fi rămas doar doi. Punerea în aplicare a concentrării propuse ar fi determinat nu doar fuzionarea activităților de extracție și de producție a metalelor din grupul platinei ale părților, desfășurate în Africa de Sud, ci și fuzionarea activităților de comercializare ale acestora în întreaga lume și în special în Comunitate, unde Implats și LPD realizau vânzări semnificative.

90 Trebuie să se menționeze că, atunci când este previzibil că o concentrare propusă va avea un efect imediat și semnificativ în Comunitate, aplicarea regulamentului este justificată în conformitate cu dreptul internațional public.

91 În această privință, din decizia în litigiu reiese că rezultatul operațiunii ar fi fost crearea unei poziții dominante de tip duopol a Amplats și a Implats/LPD pe piețele platinei și rodiului și, prin urmare, concurența efectivă în cadrul pieței comune ar fi afectată în mod semnificativ, în sensul articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 4064/89.

92 În consecință, trebuie să se verifice dacă cele trei criterii ale efectului imediat, semnificativ și previzibil sunt îndeplinite în cazul din speță.

93 În ceea ce privește în special criteriul efectului imediat, expresia „pe termen mediu” utilizată în considerentele (206) și (210) ale deciziei în litigiu cu privire la crearea unei poziții dominante de tip duopol este, contrar afirmației reclamantei, lipsită de orice ambiguitate. Aceasta face trimitere în mod clar la termenul prevăzut pentru epuizarea stocurilor rusești, ceea ce ar permite crearea unei poziții dominante de tip duopol deținute de Amplats și Implats/LPD pe piețele mondiale de platină și de rodiu și, astfel, crearea unei poziții dominante de tip duopol în Comunitate, considerată parte semnificativă a acestor piețe mondiale.

94 Această poziție dominantă nu ar depinde, astfel cum susține reclamanta, de comportamentul viitor al întreprinderii care rezultă din concentrare și de comportamentul societății Amplats, ci ar rezulta în special din înseși caracteristicile pieței și din modificarea structurii acesteia. Referindu‑se la comportamentul viitor al membrilor duopolului, reclamanta nu face distincție între eventualele abuzuri de poziție dominantă pe care membrii duopolului le‑ar putea comite într‑un viitor mai mult sau mai puțin apropiat, fenomen care ar putea sau nu ar putea să fie controlat prin intermediul articolelor 85 și/sau 86 din tratat, și modificarea structurii întreprinderilor și a pieței care ar decurge din concentrare. Este adevărat că existența unui comportament abuziv nu este neapărat consecința imediată a concentrării, întrucât aceasta depinde de deciziile pe care membrii duopolului le pot sau nu le pot adopta în viitor. Cu toate acestea, crearea condițiilor care ar face acest gen de comportament nu numai posibil, ci și rațional din punct de vedere economic ar fi fost consecința directă și imediată a concentrării, având în vedere că aceasta ar fi afectat în mod semnificativ concurența efectivă existentă pe piață, prin modificarea durabilă a structurii piețelor implicate.

95 Prin urmare, concentrarea ar fi produs un efect imediat în Comunitate.

96 În ceea ce privește criteriul efectului semnificativ, trebuie arătat că, astfel cum urmează să se aprecieze la punctul 297 de mai jos, Comisia a demonstrat în mod corespunzător cerințelor legale că respectiva concentrare ar fi creat o poziție dominantă de tip duopol durabilă pe piețele mondiale ale platinei și rodiului.

97 Reclamanta nu poate susține că respectiva concentrare nu ar avea un efect semnificativ în Comunitate, având în vedere nivelul scăzut al vânzărilor și al cotei de piață a părților la concentrare în SEE. Astfel, în timp ce nivelul vânzărilor în Europa Occidentală (20 % din cererea mondială) și cota de piață a entității rezultate din concentrare în Comunitate [(...) % pe piața platinei] justificau deja în mod suficient competența Comunității în privința concentrării, impactul potențial al concentrării se dovedea superior celui reprezentat de cifrele corespondente. Astfel, întrucât concentrarea ar fi determinat crearea unei poziții dominante de tip duopol pe piețele mondiale ale platinei și rodiului, este evident că vânzările în Comunitate, potențial afectate de concentrare, le‑ar fi inclus nu doar pe cele ale întreprinderii Implats/LPD, ci și pe cele ale Amplats (aproximativ 35-50 %), ceea ce ar fi reprezentat o cotă mai mult decât substanțială din vânzările de platină și de rodiu în Europa Occidentală și o cotă de piață combinată a Implats/LPD și a Amplats mult mai mare [aproximativ (...) până la 65 %].

98 În sfârșit, nu poate fi primit argumentul reclamantei conform căruia crearea poziției dominante la care se referă Comisia în decizia în litigiu nu privește Comunitatea mai mult decât oricare altă entitate competentă și chiar privește Comunitatea într‑o măsură mai redusă decât pe celelalte. Astfel, faptul că, în contextul unei piețe mondiale, alte părți ale lumii sunt afectate de concentrare nu poate împiedica Comunitatea să își exercite controlul asupra unei operațiuni de concentrare ce afectează în mod semnificativ concurența în interiorul pieței comune prin crearea unei poziții dominante.

99 Prin urmare, argumentele prin care reclamanta contestă existența unui efect semnificativ al operațiunii de concentrare în Comunitate trebuie să fie respinse.

100 În ceea ce privește criteriul efectului previzibil, din cele menționate anterior reiese că era previzibil faptul că respectiva creare a unei poziții dominante de tip duopol pe piața mondială ar avea de asemenea ca efect să afecteze în mod semnificativ concurența în Comunitate, parte integrantă a acestei piețe.

101 Prin urmare, aplicarea Regulamentului nr. 4064/89 în cazul concentrării propuse era conformă cu dreptul internațional public.

102 În continuare, trebuie să se analizeze dacă exercitarea acestei competențe de către Comunitate a încălcat principiul neintervenției și principiul proporționalității.

103 În ceea ce privește argumentul reclamantei conform căruia Comunitatea ar fi trebuit să se abțină, în temeiul unui principiu al neintervenției, să interzică concentrarea pentru a evita un conflict de competențe cu autoritățile sud‑africane, acesta trebuie respins, fără a fi necesar să se analizeze existența unei asemenea reglementări în dreptul internațional. În acest sens, este suficient să se constate că nu exista un conflict între comportamentul impus de guvernul sud‑african și cel impus de Comunitate, având în vedere că, în scrisoarea din 22 august 1995, autoritățile sud‑africane competente în domeniul concurenței s‑au limitat la a conchide că acordurile de concentrare nu ridicau probleme din punctul de vedere al politicii în domeniul concurenței, fără a impune încheierea unor astfel de acorduri (a se vedea în acest sens Hotărârea Pasta de celuloză, punctul 20).

104 În această privință, în scrisoarea sa din 19 aprilie 1996, guvernul sud‑african, departe de a pune în discuție competența Comunității de a se pronunța asupra concentrării în cauză, și‑a exprimat, în primul rând, doar o preferință generală, ținând seama de importanța strategică a exploatărilor miniere din Africa de Sud, pentru intervenții ad‑hoc în cazuri specifice de coluziune, fără a face precizări asupra meritelor industriale sau de altă natură ale operațiunii de concentrare prevăzute între Gencor și Lonrho. Guvernul sud‑african și‑a exprimat apoi punctul de vedere conform căruia concentrarea propusă ar putea să nu afecteze concurența, ținând seama de puterea economică a Amplats, de existența altor surse de aprovizionare cu metale din grupul platinei și de posibilitățile de intrare pe piața sud‑africană a altor producători prin acordarea de noi concesiuni de exploatare.

105 În sfârșit, nici reclamanta și, de altfel, nici guvernul sud‑african, în scrisoarea din 19 aprilie 1996, nu au demonstrat, dincolo de simple declarații de principiu, în ce mod concentrarea propusă ar afecta interesele vitale ale economiei și/sau comerțului Republicii Africa de Sud.

106 În ceea ce privește argumentul conform căruia Comunitatea nu ar putea să se declare competentă cu privire la o operațiune de concentrare pe baza unui comportament viitor și ipotetic, și anume un comportament paralel al întreprinderilor active pe piața relevantă, care ar putea să fie sau să nu fie de competența Comunității în temeiul tratatului, este necesar să se evidențieze, astfel cum s‑a subliniat anterior în cadrul analizei efectului imediat al concentrării, că, deși eliminarea riscului unor comportamente abuzive în viitor poate constitui o îngrijorare legitimă a oricărei autorități competente în domeniul concurenței, scopul principal al controlului concentrărilor la nivel comunitar este de a se asigura că fenomenele de restructurare a întreprinderilor nu conduc la crearea unor poziții de putere economică care ar putea afecta în mod semnificativ concurența efectivă pe piața comună. Prin urmare, competența comunitară se întemeiază, în primul rând, pe nevoia de a evita crearea unor structuri de piață care ar putea crea sau consolida o poziție dominantă, și nu pe necesitatea de a controla direct eventuale abuzuri de poziție dominantă.

107 În consecință, nu este necesar să se aprecieze dacă scrisoarea din 22 august 1995 a Oficiului sud‑african al concurenței reprezenta o luare de poziție definitivă cu privire la concentrare, dacă guvernul sud‑african era sau nu era o autoritate responsabilă pentru problemele de concurență și, în sfârșit, cu privire la sfera de aplicare a dreptului sud‑african al concurenței. Prin urmare, nu se impune să fie admisă cererea privind măsurile de organizare a procedurii sau de cercetare judecătorească, formulată de reclamantă în scrisoarea sa din 3 decembrie 1996.

108 În aceste condiții, decizia Comisiei nu este contrară nici Regulamentului nr. 4064/89, nici normelor de drept internațional public invocate de către reclamantă.

109 Din aceleași motive, trebuie respinsă excepția de nelegalitate invocată, în temeiul articolului 184 din tratat, față de Regulamentul nr. 4064/89, pentru motivul că acesta ar atribui Comisiei competență în privința concentrării dintre Gencor și Lonrho.

110 În ceea ce privește motivarea, în decizia în litigiu, a competenței Comunității de a aplica regulamentul în cazul concentrării, este necesar să se constate că explicațiile cuprinse în considerentele (4), (13)-(18), (204)-(206), (210) și (213) ale deciziei în litigiu sunt conforme cu obligațiile care îi revin Comisiei, în temeiul articolului 190 din tratat, de a‑și motiva deciziile astfel încât să ofere instanței comunitare posibilitatea de a‑și exercita controlul judecătoresc, să dea părților posibilitatea de a‑și apăra drepturile și să permită oricărei părți interesate să cunoască condițiile în care Comisia a pus în aplicare tratatul și normele de aplicare a acestuia.

111 Prin urmare, cele două motive de anulare analizate trebuie respinse, fără a fi necesar să se admită cererea privind măsuri de organizare a procedurii sau de cercetare judecătorească, formulată de reclamantă în scrisoarea sa din 3 decembrie 1996.

II – Cu privire la motivele întemeiate, pe de o parte, pe încălcarea articolului 2 din Regulamentul nr. 4064/89, în măsura în care Comisia nu are competența de a împiedica operațiunile de concentrare care creează sau consolidează o poziție dominantă colectivă, și, pe de altă parte, pe încălcarea articolului 190 din tratat





Argumentele reclamantei

112 Reclamanta susține că Regulamentul nr. 4064/89 nu permite interzicerea creării sau consolidării unei poziții dominante colective.

113 Din analiza textului Regulamentului nr. 4064/89 reiese că noțiunea de dominare colectivă este exclusă din sfera sa de aplicare. Spre deosebire de articolul 86 din tratat, articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 4064/89 nu menționează noțiunea de poziție dominantă colectivă. Prin urmare, Comisia nu este competentă să interzică o concentrare pentru acest motiv.

114 În plus, considerentul (15) al Regulamentului nr. 4064/89, conform căruia există o indicație a compatibilității în special atunci când cota de piață a întreprinderilor implicate nu depășește 25 %, sugerează că respectivul regulament exclude posibilitatea de a împiedica o operațiune de concentrare pentru motivul că aceasta creează o poziție dominantă colectivă. Astfel, pe piețele de tip oligopol, o operațiune de concentrare între doi operatori ar putea să nu conducă la apariția unei entități rezultate în urma fuziunii care să dispună de o cotă de piață de peste 25 %. Or, participanții la presupusa poziție dominantă colectivă, care nu ar fi părți la operațiunea de concentrare, nu ar putea fi considerați „întreprinderi implicate” în sensul Regulamentului nr. 4064/89.

115 Referindu‑se la lucrările pregătitoare pentru adoptarea Regulamentului nr. 4064/89, reclamanta arată că problema poziției dominante colective a fost dezbătută cu această ocazie. Faptul că acesta nu reglementează oligopolurile nu ar fi, așadar, rezultatul unei erori, ci o omisiune deliberată, în măsura în care statele membre care făceau parte din Consiliu nu au ajuns la un acord asupra acestui aspect. În acest context, este inadecvat și inutil ca Regulamentul nr. 4064/89 să fie interpretat într‑un mod inconciliabil cu rezultatul intenselor negocieri purtate în cadrul Consiliului la adoptarea sa.

116 În Regatul Unit, în Germania și în Franța, dispozițiile privind controlul operațiunilor de concentrare reglementează în mod specific dominarea colectivă, dar această situație nu se regăsește în cazul Regulamentului nr. 4064/89. Aceste sisteme prevăd, în plus, o procedură specială care implică toate societățile presupuse a face parte din oligopol.

117 Potrivit reclamantei, a interpreta articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 4064/89 astfel încât să includă și noțiunea de poziție dominantă colectivă creează două probleme juridice speciale prin încălcarea principiilor fundamentale din tratat, și anume principiul securității juridice și drepturile procedurale ale terților.

118 O astfel de interpretare este incompatibilă cu principiul securității juridice, având în vedere în special sancțiunile care pot fi impuse întreprinderilor în temeiul Regulamentului nr. 4064/89.

119 În ceea ce privește drepturile procedurale ale terților, reclamanta afirmă că, deși, în practică, în cadrul procedurii, Comisia se consultă cu terții care activează pe piața relevantă și îi autorizează pe aceștia să își prezinte observațiile și să asiste la audiere, terții în cauză nu beneficiază de aceleași drepturi și de același tratament ca întreprinderile care sunt implicate în operațiunea de concentrare, ceea ce ar demonstra că Regulamentul nr. 4064/89 nu permite reglementarea situațiilor de poziție dominantă colectivă.

120 Ar fi important să se aplice în mod strict Regulamentul nr. 4064/89 atunci când operațiunile de concentrare implică doar activități desfășurate pe teritoriul unui stat terț, în special în cazul în care guvernul statului în cauză, în speță guvernul sud‑african, insistă asupra necesității de a controla coluziunea la apariția acesteia, și nu în mod anticipat.

121 Reclamanta evidențiază faptul că, în Decizia 92/553/CEE din 22 iulie 1992 privind o procedură în temeiul Regulamentului nr. 4064/89 (cazul IV/M.190 – Nestlé/Perrier) (JO L 356, p. 1, denumită în continuare „Decizia Nestlé/Perrier”), Comisia a interpretat articolul 2 din Regulamentul nr. 4064/89 în sensul că lipsa unui control al operațiunilor de concentrare care conduc la crearea și/sau consolidarea unei poziții dominante colective ar risca să pericliteze obiectivul fundamental al unei concurențe nedenaturate pe piața internă, obiectiv prevăzut la articolul 3 litera (g) din tratat. Potrivit reclamantei, Comisia a admis în Alșaisprezecelea raport privind politica de concurență că nu exista acest risc. În acest raport, instituția a considerat că poate controla comportamentele abuzive ale întreprinderilor aflate în poziție dominantă colectivă prin intermediul articolului 86 din tratat. În orice caz, competențele Comisiei sunt definite, în speță, de Regulamentul nr. 4064/89, și nu de un obiectiv de politică generală care vizează prevenirea apariției unor comportamente potențial restrictive. Astfel, Comisia este competentă doar în cazul în care operațiunea de concentrare creează sau consolidează o poziție dominantă, afectând astfel o concurență efectivă, și nu în cazul în care aceasta ar fi numai susceptibilă să afecteze o situație de concurență efectivă.

122 În sfârșit, aplicarea regulamentului în cazul unei operațiuni de concentrare care ar conduce la crearea unei poziții dominante colective, fără nicio motivare cu privire la temeiul juridic care justifică o astfel de soluție, constituie o încălcare a articolului 190 din tratat.

Aprecierea Tribunalului

123 Articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 4064/89 prevede:

„Operațiunile de concentrare care creează sau consolidează o poziție dominantă, în urma căreia concurența efectivă pe piața comună sau pe o parte semnificativă a acesteia ar fi în mod semnificativ împiedicată, trebuie declarate incompatibile cu piața comună.” [traducere neoficială]

124 Prin urmare, este necesar să se stabilească dacă expresia „care creează sau consolidează o poziție dominantă” vizează doar crearea sau consolidarea unei poziții dominante individuale sau dacă se referă de asemenea la crearea sau la consolidarea unei poziții dominante colective, adică deținute de două sau mai multe întreprinderi.

125 Din modul de redactare a articolului 2 din regulament nu se poate deduce că sub incidența regulamentului în cauză intră numai operațiunile de concentrare care creează sau consolidează o poziție dominantă individuală, adică o poziție dominantă deținută de părțile la concentrare. Astfel, în măsura în care vizează „operațiunile de concentrare care creează sau consolidează o poziție dominantă”, articolul 2 din regulament nu exclude ca atare posibilitatea de a aplica regulamentul în cazuri în care operațiunile de concentrare conduc la crearea sau la consolidarea unei poziții dominante colective, adică a unei poziții dominante deținute de părțile la concentrare, împreună cu una sau mai multe întreprinderi neimplicate în această concentrare (Hotărârea Franța și alții/Comisia, citată anterior, punctul 166).

126 Reclamanta nu este îndreptățită să susțină că, în măsura în care alte sisteme naționale prevedeau, în momentul adoptării Regulamentului nr. 4064/89, dispoziții vizând în mod specific controlul concentrărilor care conduc la crearea sau la consolidarea unei poziții dominante colective, opțiunea deliberată a Consiliului de a nu prevedea o astfel de dispoziție în cadrul regulamentului înseamnă în mod necesar că acesta nu reglementează situațiile de poziție dominantă colectivă. Astfel, alegerea unei formulări neutre, precum cea din articolul 2 alineatul (3) din regulament, nu exclude a priori din sfera sa de aplicare crearea sau consolidarea unei poziții dominante colective.

127 În sfârșit, trebuie evidențiat că, indiferent de gradul lor de precizie, legislațiile naționale care, anterior intrării în vigoare a Regulamentului nr. 4064/89, se aplicau în cazul creării și consolidării unei poziții dominante colective nu mai sunt aplicabile acestui gen de concentrări, în conformitate cu articolul 21 alineatul (2) din regulamentul menționat. În cazul în care s‑ar admite teza reclamantei, ar trebui să se admită, așadar, că toate statele membre care aplicau sistemele lor de control al concentrărilor în cazul creării sau consolidării unei poziții dominante colective, în special Republica Franceză, Republica Federală Germania și Regatul Unit, ar fi renunțat la acest tip de control în cazul operațiunilor de concentrare care au o dimensiune comunitară. Or, în lipsa unor dovezi clare în acest sens, nu se poate presupune că aceasta era voința statelor membre.

128 În ceea ce privește argumentele reclamantei privitoare la lucrările pregătitoare, Tribunalul apreciază că, la interpretarea unui act legislativ, trebuie acordată mai puțină importanță pozițiilor susținute la elaborarea sa de către unul sau altul dintre statele membre decât cuprinsului și obiectivelor actului în cauză.

129 Lucrările pregătitoare nu pot fi considerate ele însele o manifestare clară a intențiilor autorilor Regulamentului nr. 4064/89 cu privire la sfera de aplicare a expresiei „poziție dominantă”. În aceste condiții, lucrările pregătitoare menționate nu pot oferi indicații utile pentru interpretarea noțiunii controversate (Hotărârea Franța și alții/Comisia, citată anterior, punctul 167 și hotărârea citată).

130 În orice caz, împrejurarea că, după adoptarea regulamentului, anumite state membre, în special Republica Franceză, au contestat aplicabilitatea regulamentului în cazul pozițiilor dominante colective nu poate implica faptul că acesta nu reglementează acest gen de ipoteze. Astfel, având în vedere că statele membre nu sunt obligate să respecte pozițiile pe care le‑au putut accepta cu ocazia deliberărilor din cadrul Consiliului, nu se poate exclude posibilitatea ca unul dintre acestea să își fi schimbat punctul de vedere după adoptarea unui act legislativ sau pur și simplu să decidă să ridice problema legalității acestuia în fața instanței comunitare.

131 Prin urmare, este necesară interpretarea Regulamentului nr. 4064/89, în special a articolului 2 din acesta, pe baza structurii sale generale.

132 Trebuie să se analizeze argumentul reclamantei conform căruia sistemul regulamentului ar exclude aplicarea acestuia la situații de poziție dominantă colectivă. În această privință, reclamanta susține că trimiterea la pragul de 25 % cuprinsă în considerentul (15) al Regulamentului nr. 4064/89 pare să excludă aplicarea regulamentului la pozițiile dominante colective.

133 Considerentul (15) menționat prevede:

„[...] concentrările care, datorită cotei de piață limitate a întreprinderilor implicate, nu sunt susceptibile să ridice obstacole în calea concurenței efective pot fi prezumate compatibile cu piața comună; [...] fără a aduce atingere articolelor 85 și 86 din tratat, o indicație în acest sens există în special atunci când cota de piață a întreprinderilor implicate nu depășește 25 % din piața comună sau dintr‑o parte semnificativă a acesteia.” [traducere neoficială]

134 După cum subliniază în mod întemeiat Comisia, această trimitere la pragul de 25 % pentru cota de piață nu poate justifica o interpretare restrictivă a regulamentului. În măsura în care piețele de tip oligopol în cadrul cărora una dintre întreprinderile aflate în poziție dominantă comună deține mai puțin de 25 % sunt relativ rare, această indicație nu este de natură să elimine din sfera de aplicare a regulamentului cazurile de dominare în comun. Piețele de tip oligopol în cadrul cărora întreprinderile aflate în poziție dominantă dețin cote de piață de peste 25 % sunt mai frecvente. Astfel, structurile de piață cele mai favorabile apariției unor comportamente de tip oligopol sunt cele caracterizate în special prin prezența a doi, trei sau patru furnizori care dețin fiecare aproximativ aceeași cotă de piață, de exemplu doi furnizori care dețin câte 40 % din piață, trei furnizori care dețin câte 25-30 % din piață sau patru furnizori care dețin fiecare aproximativ 25 % din piață. Or, toate aceste configurații sunt compatibile cu pragul de 25 % prevăzut în considerentul (15) al regulamentului.

135 În plus, acest prag este menționat doar cu titlu orientativ, după cum se precizează de altfel chiar în considerentul (15), și nu este reluat în partea dispozitivă a regulamentului (Hotărârea Franța și alții/Comisia, citată anterior, punctul 176).

136 Prin urmare, interpretarea articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 4064/89 în lumina considerentului (15) al acestuia nu poate justifica teza reclamantei conform căreia regulamentul nu ar fi aplicabil pozițiilor dominante colective.

137 În continuare, este necesar să se analizeze argumentul reclamantei întemeiat pe principiul securității juridice și pe dreptul la apărare.

138 Conform reclamantei, având în vedere în special sancțiunile care sunt aplicate întreprinderilor în temeiul Regulamentului nr. 4064/89, forțarea interpretării normale a articolului 2 alineatul (3) din regulament pentru a extinde sfera de aplicare a acestuia la situațiile de dominare colectivă este incompatibilă cu principiul securității juridice.

139 Or, problema care se ridică în cadrul motivului analizat este exact aceea de a stabili dacă interpretarea corectă a regulamentului este cea preconizată de Comisie. În caz afirmativ, decizia este legală din acest punct de vedere și nu se încalcă principiul securității juridice. În cazul în care, dimpotrivă, interpretarea exactă a regulamentului este cea prezentată de reclamantă, decizia este viciată de lipsa competenței, caz în care nu este necesară pronunțarea asupra unei eventuale încălcări a principiului securității juridice.

140 Prin urmare, argumentul reclamantei este inoperant.

141 În ceea ce privește respectarea dreptului la apărare, trebuie amintit că articolul 18 din Regulamentul nr. 4064/89 prevede:

„(1) Înainte de adoptarea oricărei decizii prevăzute la articolul 7 alineatele (2) și (4) și la articolul 8 alineatul (2) al doilea paragraf și alineatele (3), (4) și (5), precum și la articolele 14 și 15, Comisia le oferă persoanelor, întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi implicate posibilitatea de a‑și face cunoscute opiniile asupra obiecțiilor care li se aduc, în orice etapă a procedurii până la consultarea Comitetului consultativ.

[...]

(3) Comisia își fundamentează deciziile numai pe obiecțiile asupra cărora părțile au putut să își prezinte observațiile. Dreptul la apărare al părților interesate este respectat în totalitate în cadrul procedurii. Accesul la dosar trebuie să le fie permis cel puțin părților direct implicate, respectând interesul legitim al întreprinderilor în protejarea secretelor lor de afaceri.

(4) În măsura în care Comisia sau autoritățile competente ale statelor membre consideră că este necesar, acestea pot audia de asemenea alte persoane fizice sau juridice. Persoanele fizice sau juridice care demonstrează un interes suficient și în special membrii organelor de administrare sau de conducere ale întreprinderilor implicate sau reprezentanții recunoscuți ai angajaților acestora au dreptul de a fi audiați, la cerere.” [traducere neoficială]

142 Contrar celor susținute de reclamantă, aceste dispoziții nu exclud a priori posibilitatea ca membrii oligopolului care nu sunt părți la concentrare să beneficieze de aceleași drepturi în ceea ce privește audierea ca întreprinderile participante la concentrarea în cauză.

143 Astfel, nivelul de protecție a dreptului la apărare al unei anumite întreprinderi depinde, în conformitate cu dispozițiile articolului 18 din regulament, numai de modul în care este calificată aceasta, și anume drept întreprindere interesată sau parte direct interesată ori drept terț care are un interes suficient, aspect care depinde, la rândul său, de problema dacă decizia pe care Comisia intenționează să o adopte poate cauza prejudicii respectivei întreprinderi. Astfel, în cazul în care întreprinderile care sunt membre ale oligopolului, dar care nu sunt părți la concentrare ar putea fi considerate părți direct interesate de decizia Comisiei, ele ar beneficia de aceleași drepturi procedurale ca întreprinderile participante la concentrare.

144 În schimb, în cazul în care decizia Comisiei nu ar fi de natură să cauzeze prejudicii întreprinderilor care nu sunt părți la concentrare, acestea ar avea dreptul de a fi audiate, în măsura în care ar justifica un interes suficient, în conformitate cu articolul 18 alineatul (4) din Regulamentul nr. 4064/89, ceea ce ar fi în conformitate cu jurisprudența Curții și a Tribunalului în materia drepturilor procedurale ale terților.

145 Presupunând chiar că stabilirea de către Comisie a creării sau a consolidării, prin operațiunea de concentrare propusă, a unei poziții dominante colective a întreprinderilor implicate și a unei terțe întreprinderi ar putea prin ea însăși să cauzeze prejudicii acesteia din urmă, este necesar să se amintească faptul că respectarea dreptului la apărare, în orice procedură care poate conduce la un act care cauzează prejudicii unei anumite persoane, constituie un principiu fundamental al dreptului comunitar care trebuie garantat chiar în lipsa oricărei reglementări privind procedura (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 13 februarie 1979, Hoffmann‑La Roche/Comisia, 85/76, Rec., p. 461, Hotărârea Curții din 24 octombrie 1996, Comisia/Lisrestal și alții, C‑32/95 P, Rec., p. I‑5373, punctul 21, și Hotărârea Franța și alții/Comisia, citată anterior, punctul 174).

146 În prezența unui asemenea principiu, faptul că legiuitorul comunitar nu a prevăzut în mod expres, în cadrul regulamentului, o procedură care să garanteze dreptul la apărare al întreprinderilor terțe despre care se presupune că dețin o poziție dominantă colectivă împreună cu întreprinderile implicate în concentrare nu poate fi considerat o probă decisivă a inaplicabilității regulamentului menționat în cazul pozițiilor dominante colective (Hotărârea Franța și alții/Comisia, citată anterior, punctul 175).

147 Prin urmare, motivul întemeiat pe drepturile procedurale ale terților nu poate fi primit.

148 Întrucât interpretările literală, istorică și sistematică ale regulamentului, în special ale articolului 2, nu permit o apreciere exactă a sferei sale de aplicare în privința poziției dominante vizate, reglementarea în cauză trebuie interpretată în raport cu obiectivul său (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 7 februarie 1979, Țările de Jos/Comisia, 11/76, Rec., p. 245, punctul 6, Hotărârea Curții din 5 decembrie 1996, Merck și Beecham, C‑267/95 și C‑268/95, Rec., p. I‑6285, punctele 19-25, și Hotărârea Franța și alții/Comisia, citată anterior, punctul 168).

149 În această privință, astfel cum rezultă din primele sale cinci considerente, regulamentul își stabilește ca obiectiv principal, în vederea îndeplinirii obiectivelor tratatului, în special ale articolului 3 litera (f) din acesta, devenit articolul 3 litera (g) în urma intrării în vigoare a Tratatului privind Uniunea Europeană, să asigure că procesul de reorganizare a întreprinderilor care decurge din realizarea pieței interne nu provoacă daune durabile concurenței. Astfel, considerentul (5) al Regulamentului nr. 4064/89 subliniază în partea finală că „prin urmare, dreptul comunitar trebuie să includă dispoziții care să reglementeze acele concentrări care pot afecta semnificativ concurența efectivă pe piața comună sau pe o parte semnificativă a acesteia” [traducere neoficială] (a se vedea în acest sens Hotărârea Franța și alții/Comisia, citată anterior, punctul 169).

150 De altfel, din considerentele (6), (7), (10) și (11) ale aceluiași regulament reiese că acesta, spre deosebire de articolele 85 și 86 din tratat, este destinat să se aplice tuturor operațiunilor de concentrare de dimensiune comunitară, în măsura în care, din cauza efectului lor asupra structurii concurenței în Comunitate, acestea s‑ar putea dovedi incompatibile cu sistemul de concurență nedenaturată prevăzut de tratat (Hotărârea Franța și alții/Comisia, citată anterior, punctul 170).

151 Or, o concentrare care creează sau consolidează o poziție dominantă a părților implicate împreună cu o entitate terță față de operațiune se poate dovedi incompatibilă cu sistemul de concurență nedenaturată prevăzut de tratat. Prin urmare, în cazul în care s‑ar admite că doar operațiunile de concentrare care creează sau consolidează o poziție dominantă a părților la concentrare sunt vizate de regulament, obiectivul acestuia, astfel cum rezultă din considerentele citate anterior, ar fi parțial nerealizat. Astfel, prezentul regulament ar fi privat de o parte semnificativă a efectului său util, fără ca acest aspect să fie necesar în raport cu cadrul general al sistemului comunitar de control al concentrărilor (Hotărârea Franța și alții/Comisia, citată anterior, punctul 171).

152 În ceea ce privește argumentele întemeiate, pe de o parte, pe faptul că regulamentul ar putea fi aplicat unor operațiuni de concentrare între întreprinderi care nu au locul principal de desfășurare a activității în Comunitate și, pe de altă parte, pe faptul că, eventual, Comisia ar putea să controleze comportamentul anticoncurențial al membrilor unui oligopol prin intermediul articolului 86 din tratat, acestea nu sunt de natură să pună în discuție aplicabilitatea regulamentului în cazuri de dominare colectivă care rezultă dintr‑o operațiune de concentrare.

153 Cu privire la primul dintre aceste argumente, este necesar să se arate că aplicabilitatea regulamentului la pozițiile dominante colective nu poate depinde de domeniul teritorial de aplicare al acestuia.

154 În ceea ce privește posibilitatea de a aplica articolul 86 din tratat, aceasta nu permite să se considere că regulamentul nu se aplică unei poziții dominante colective, întrucât același raționament ar fi valabil și în privința situațiilor de dominare de către o singură întreprindere, ceea ce ar conduce la concluzia că regulamentul nu este deloc necesar.

155 În plus, întrucât articolul 86 din tratat permite numai controlul asupra consolidării unei poziții dominante, nu și asupra creării acestui tip de situații (Hotărârea Europemballage și Continental Can/Comisia, citată anterior, punctul 26), inaplicabilitatea regulamentului în cazul concentrărilor ar conduce la crearea unei lacune în sistemul comunitar de control al concentrărilor, de natură să compromită buna funcționare a pieței comune.

156 Din cele menționate anterior reiese că pozițiile dominante colective nu sunt excluse din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 4064/89, după cum a hotărât și Curtea, de altfel, ulterior ședinței din 18 februarie 1998, în Hotărârea Franța și alții/Comisia, citată anterior (punctul 178).

157 Prin urmare, Comisia nu era obligată să introducă în textul deciziei vreo motivare cu privire la aplicabilitatea regulamentului în cazul pozițiilor dominante colective, atât timp cât își exprimase deja punctul de vedere asupra acestui aspect atât în rapoartele sale anuale privind politica concurențială, cât și în alte cazuri de concentrare, în special în Decizia Nestlé/Perrier. Astfel, critica întemeiată pe încălcarea obligației de motivare prevăzute la articolul 190 din tratat nu este întemeiată.

158 În consecință, motivele analizate trebuie să fie respinse.

III – Cu privire la motivul întemeiat, pe de o parte, pe încălcarea articolului 2 din Regulamentul nr. 4064/89, întrucât Comisia ar fi constatat în mod eronat că respectiva operațiune de concentrare ar crea o poziție dominantă colectivă, și, pe de altă parte, pe încălcarea articolului 190 din tratat





A – Decizia în litigiu

159 Pentru a concluziona cu privire la crearea unei poziții dominante colective a Implats/LPD și Amplats, care poate afecta în mod semnificativ concurența pe piața comună [considerentul (219) al deciziei în litigiu], Comisia a constatat în special următoarele [considerentele (74)-(214)]:

– cu toate că metalele din grupul platinei (platină, paladiu, rodiu, iridiu, ruteniu și osmiu) se găsesc, în stare naturală, în același zăcământ, acestea nu sunt substituibile într‑o măsură suficientă pentru a se considera că formează o singură piață a produselor și, prin urmare, fiecare metal din grupul platinei constituie o piață a produsului;

– metalele din grupul platinei constituie bunuri de valoare ridicată vândute în întreaga lume în aceleași condiții și, prin urmare, există o piață mondială integrată pentru fiecare metal din grupul platinei;

– piețele platinei și ale rodiului se caracterizează printr‑o omogenitate a produsului, o mare transparență a pieței, inelasticitatea cererii în raport cu nivelul prețurilor actuale, o creștere moderată a cererii, tehnici de producție aflate într‑un stadiu avansat, bariere importante la intrare, o rată ridicată de concentrare a întreprinderilor, legături financiare și contracte între furnizori pe piețe multiple, lipsa puterii de negociere a cumpărătorilor, prin slaba dezvoltare a concurenței și prin faptul că numai câteva elemente ale concurenței s‑au putut afirma pe aceste piețe în trecut;

– ca urmare a operațiunii de concentrare, grupul Implats/LPD și Amplats ar deține fiecare aproximativ 35 % din piața mondială a platinei (cotă de piață combinată de aproximativ 70 %), cote care, după epuizarea preconizată a rezervelor rusești într‑o perioadă de doi ani, ar ajunge la câte 40 % (cotă de piață combinată de aproximativ 80 %) și câte o cotă combinată de până la 50 % din rezervele mondiale estimate de metale din grupul platinei de 89 %;

– ca urmare a operațiunii de concentrare, Implats/LPD și Amplats ar avea structuri similare de costuri;

– concentrarea ar elimina definitiv amenințarea concurențială exercitată anterior de LPD pe piață;

– ca urmare a operațiunii de concentrare, Rusia nu ar mai avea decât un rol minor pe piață;

– sursele de aprovizionare marginale, și anume furnizorii din afara oligopolului, întreprinderile de reciclare, deținătorii de alte stocuri decât stocurile rusești și substituirea platinei cu paladiu nu ar putea contracara puterea economică a duopolului constituit de Implats/LPD și Amplats;

– noi intrări pe piețele platinei și rodiului erau puțin probabile.

B – Considerații generale

160 Reclamanta arată că elementele de probă și motivarea cuprinse în decizia în litigiu nu sunt suficiente în speță pentru a justifica constatarea existenței unei poziții dominante colective și, în plus, nu constituie o motivare suficientă, în conformitate cu jurisprudența referitoare la articolul 190 din tratat.

161 Reclamanta susține că, în cazul în care Comisia ar fi aplicat în mod corect, în privința caracteristicilor obiective ale piețelor platinei și rodiului, criteriile utilizate anterior în practica sa decizională, nu ar fi ajuns la concluzia că operațiunea de concentrare ar antrena crearea unei poziții dominante colective.

162 Este necesar să se amintească faptul că, în conformitate cu articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 4064/89, trebuie declarate incompatibile cu piața comună operațiunile de concentrare care creează sau consolidează o poziție dominantă ce are drept consecință faptul că o concurență efectivă ar fi afectată în mod semnificativ pe piața comună sau pe o parte semnificativă a acesteia.

163 Prin urmare, în cadrul analizei privitoare la existența unei poziții dominante colective, Comisia trebuie să verifice, în conformitate cu o analiză prospectivă a pieței relevante, dacă operațiunea de concentrare cu privire la care este sesizată ar conduce la o situație în care concurența efectivă pe piața relevantă ar fi afectată în mod semnificativ de întreprinderile implicate în concentrare și una sau mai multe întreprinderi terțe care dispun împreună, în special datorită unor factori care determină o corelare între ele, de posibilitatea de a adopta aceeași politică pe piață și de a acționa într‑o măsură apreciabilă în mod independent de ceilalți concurenți, de clienții lor și, în cele din urmă, de consumatori (Hotărârea Franța și alții/Comisia, citată anterior, punctul 221).

164 În această privință, dispozițiile de fond ale regulamentului, în special articolul 2, conferă Comisiei o anumită putere discreționară, mai ales cu privire la aprecierile de natură economică (hotărârea citată anterior, punctul 223).

165 Prin urmare, controlul instanței comunitare asupra exercitării unei astfel de puteri, esențial pentru definirea regulilor în domeniul concentrărilor, trebuie efectuat ținând seama de marja de apreciere care rezultă în mod implicit din normele cu caracter economic care fac parte din sistemul concentrărilor (hotărârea citată anterior, punctul 224).

166 În lumina acestor considerații, este necesar să se analizeze diferitele argumente invocate de reclamantă.

C – Cu privire la pretinsa existență a unui control în comun al Gencor și al Lonrho asupra LPD înainte de operațiunea de concentrare

Argumentele părților

167 Potrivit reclamantei, Comisia pare să fi omis să ia în considerare în mod suficient toate elementele de probă care i‑au fost prezentate cu privire la situația anterioară operațiunii de concentrare, în cadrul căreia reclamanta ar fi exercitat un control comun împreună cu Lonrho asupra LPD. Factorii care au condus Comisia la concluzia că respectiva concentrare propusă ar fi incompatibilă cu piața comună ar fi existat deja anterior acestui proiect. Prin urmare, ar fi dificil de înțeles în ce mod ar fi modificat concentrarea nivelul de concurență pe piața comună sau pe o parte semnificativă a acesteia.

168 Comisia susține că, spre deosebire de cele afirmate de reclamantă, LPD nu era supusă unui control comun al Gencor și Lonrho înainte de propunerea de concentrare. Potrivit Comisiei, reclamanta ar afirma exact contrariul a ceea a susținut în răspunsul părților la comunicarea privind obiecțiunile, adică faptul că Implats și LPD erau entități total distincte și că Implats era implicată în LPD numai în calitatea sa de acționar majoritar.

Aprecierea Tribunalului

169 Tribunalul arată că, în considerentele (114)-(121) și (186)-(191) ale deciziei în litigiu, Comisia a efectuat o analiză detaliată a legăturilor structurale existente între Implats și LPD înainte de operațiunea de concentrare, precum și a impactului acesteia din urmă asupra structurii concurenței pe piața platinei. Astfel, în conformitate cu decizia în litigiu, existența acestor legături nu a împiedicat LPD să rămână un concurent independent față de Implats, independență care ar fi dispărut după operațiunea de concentrare.

170 Prin urmare, este necesar să se determine dacă operațiunea de concentrare era de natură să modifice în mod semnificativ gradul de influență care ar fi putut fi exercitat de reclamantă asupra LPD, modificând astfel condițiile și structura concurenței pe piețele platinei și rodiului, sau dacă, în măsura în care operațiunea de concentrare nu modifica în mod semnificativ structura preexistentă a pieței, Comisia ar fi trebuit să o autorizeze.

171 În această privință, este necesar să se arate că, în conformitate cu articolul 8.2 din pactul acționarilor din 1990, administrarea curentă și controlul obișnuit al activităților și al afacerilor derulate de Eastplats și de Westplats, adică de LPD, sunt supuse controlului exclusiv al Lonrho prin intermediul filialei sale LMS.

172 Astfel, articolul menționat prevede:

„Administrarea și controlul obișnuit și curent al afacerilor și angajamentelor fiecărei societăți vor fi transferate către LMS [Lonrho Management Services] prin intermediul unor acorduri de administrare. Părțile vor acționa astfel încât, la data semnării, societățile să fi încheiat cu LMS acorduri de administrare în temeiul cărora administrarea afacerilor societăților va fi efectuată de LMS. LSA [Lonrho South Africa] se va asigura că LMS informează consiliul de administrație al fiecărei societăți în mod periodic și complet asupra fiecărui aspect material al afacerilor fiecăreia dintre societăți prin intermediul (printre altele) al rapoartelor lunare de gestiune.”

173 Pe de altă parte, potrivit articolului 8.5 din pactul acționarilor, comercializarea și vânzarea producției LPD sunt de asemenea supuse controlului exclusiv al Lonrho prin intermediul filialei sale, Western Metal Sales [considerentul (117) al deciziei în litigiu].

174 Astfel, articolul menționat prevede:

„Producția WPL [Westplats] și a EPL [Eastplats], inclusiv producția de la situl minier achiziționat de WPL în temeiul acordului principal, va fi comercializată prin intermediul WMS [Western Metal Sales] [...]”

175 În plus, în conformitate cu articolul 6.3 din pactul acționarilor, „atât timp cât grupul Lonrho va deține în total 50 % sau mai mult din capitalul subscris al fiecăreia dintre societăți, președintele și administratorul fiecăreia dintre societăți și președintele reuniunilor consiliului de administrație va fi un director numit de LSA”. În această privință, nu s‑a contestat faptul că LMS, în calitate de furnizor al serviciilor de gestiune către LPD, se găsea în poziția puternică și privilegiată de a cunoaște și, în același timp, de a administra activitățile LPD și de a exercita o puternică influență asupra consecințelor tuturor deciziilor acesteia din urmă [considerentul (118) al deciziei în litigiu].

176 De asemenea, lipsa influenței grupului Gencor asupra strategiilor concurențiale ale LPD este confirmată chiar de declarațiile părților implicate în concentrare din răspunsul lor la comunicarea privind obiecțiunile (a se vedea anexa 5 la răspunsul Gencor și Lonrho la comunicarea privind obiecțiunile, alineatele 6, 7 și 8: controlul Gencor și Lonrho asupra LPD, al patrulea paragraf). Acestea susțineau că „Implats și LPD erau și au rămas până în prezent entități total distincte și administrate separat, în ceea ce privește gestiunea curentă, de către organele lor de conducere, fără a se raporta una la cealaltă”, și că „participația Implats a fost și rămâne [...] aceea a unui acționar care deține 27 % din capitalul LPD” [considerentul (118) al deciziei]. Lipsa influenței grupului Gencor este confirmată de asemenea de articolul 17 din pactul acționarilor, care prevede: „Relațiile dintre acționari (grupurile Gencor și Lonrho) sunt reglementate prin prezentul acord și niciun element din cuprinsul acestuia nu trebuie considerat ca reprezentând o asociere, o societate în comun sau asimilată [...]”

177 În sfârșit, nu s‑a contestat, pe de o parte, că LPD și Implats, păstrând servicii comerciale separate, se aflau reciproc concurență înainte de operațiunea de concentrare și vindeau produsele lor unor clienți comuni în condiții diferite, de exemplu, în ceea ce privește reducerile oferite acestora [considerentul (117) al deciziei în litigiu], și, pe de altă parte, că, în ultimul deceniu, LPD a fost, împreună cu Rusia, principalul element de concurență pe piață [considerentele (174)-(177)].

178 Prin urmare, rezultă că Lonrho era în măsură să controleze, în mod individual, fără acordul Gencor, un aspect foarte important al strategiei concurențiale a LPD, și anume politica sa de comercializare.

179 Or, după concentrare, acest aspect al politicii comerciale a LPD nu s‑ar mai fi aflat sub controlul exclusiv al Lonrho, ci sub controlul comun al Lonrho și Gencor. Astfel, operațiunea ar fi antrenat absorbția de către noua entitate a Western Metal Sales și a LMS, precum și regruparea tuturor activităților de extracție, de prelucrare, de afinare și de comercializare în cadrul Implats/LPD, sub o conducere unică [considerentele (120) și (186) ale deciziei în litigiu].

180 În aceste condiții, contrar celor susținute de reclamantă, operațiunea de concentrare era de natură să modifice în mod semnificativ posibilitățile concurențiale ale LPD la nivelul comercializării metalelor din grupul platinei.

181 În ceea ce privește politica în domeniul producției, este necesar să se arate că, în conformitate cu următoarele articole din pactul acționarilor, atât deciziile privind orice investiție majoră în afara programului deja aprobat, cât și planul anual de strategie și bugetul pentru fiecare dintre societățile din cadrul LPD erau supuse acordului prealabil al Gencor și al Lonrho:

„6.1 LSA și Implats vor avea aceeași reprezentare și aceleași drepturi de vot în consiliile de administrație ale societăților [...]

[...]

8.3 Orice investiție majoră în afara programului deja aprobat pentru afacerile uneia dintre societăți, inclusiv finanțarea acesteia și hotărârile de dezinvestire, are loc cu acordul acționarilor. În situația în care acționarii nu vor putea ajunge la un acord asupra unor astfel de aspecte, acționarii vor solicita opinia unui expert independent acceptat de ambele părți, a cărui opinie va fi luată în considerare.

8.4 Fără a aduce atingere dispozițiilor cuprinse în statutul fiecăreia dintre societăți, competențele și atribuțiile consiliului de administrație al fiecărei societăți vor include analiza și, în cazul în care este necesar, aprobarea următoarelor aspecte:

[...]

8.4.3 Planul anual de strategie și bugetul pentru fiecare dintre societăți.”

182 În această privință, nu s‑a contestat că Lonrho poate, fără concursul Gencor, să majoreze nivelul actual al producției LPD până la concurența cantității de aproximativ (...) uncii anual din puțurile existente și prin alte extinderi suplimentare realizate datorită îmbunătățirii continue a procedeelor de producție și deblocării lanțului ofertei (punctul 5.1 din raportul întocmit în martie 1996 de cabinetul National Economic Research Associates, consultanți economici, denumit în continuare „raportul NERA”).

183 Cu toate acestea, reclamanta susține că prezenta concentrare nu ar fi modificat posibilitatea sa de a bloca extinderea viitoare a capacității de producție a LPD peste această cantitate, având în vedere că, potrivit pactului acționarilor din 1990, era necesar acordul său pentru realizarea oricărei investiții importante, inclusiv investițiile indispensabile pentru extinderea puțului de mină cunoscut sub denumirea de (...). Astfel, potrivit reclamantei, drepturile sale de veto pentru aprobarea planului anual de strategie și a bugetelor anuale îi permiteau să împiedice LPD să obțină finanțarea necesară (prin intermediul unor împrumuturi bancare sau printr‑o finanțare din partea consumatorilor) pentru dezvoltarea filonului (...) (raportul NERA, punctul 5.1).

184 În această privință, trebuie să se constate că, în conformitate cu elementele furnizate de către părți și cu analiza comunicată de domnul R. W. Rowland, fost președinte al Lonrho, LPD era, în pofida îndatorării sale, în măsură să își autofinanțeze proiectul de dezvoltare și că investițiile de capital suplimentare pentru echipare, în cuantum limitat, trebuiau să îi permită să realizeze o producție de 900 000 de uncii anual [considerentul (115) in fine, considerentele (121) și (191) ale deciziei în litigiu]. (...)

185 Or, în conformitate cu articolul 8.3 in fine din pactul acționarilor din 1990, în cazul unui dezacord asupra viitoarei extinderi a LPD, Gencor și Lonrho trebuiau să solicite opinia unui expert independent. Astfel cum subliniază Comisia, rezultă că Gencor nu putea să blocheze pe termen nelimitat, pentru motive care nu aveau legătură cu buna funcționare a întreprinderii, deciziile în materia unor investiții indispensabile pentru dezvoltarea capacității de producție a LPD și care ar fi adus beneficii tuturor acționarilor [considerentul (191) al deciziei în litigiu].

186 Or, după concentrare, acest tip de conflict de interese era mai puțin probabil ca urmare a modificării intereselor economice ale părților.

187 Astfel, înainte de operațiunea de concentrare, Gencor controla Implats și deținea o participație minoritară de 27 % din capitalul LPD, asociată cu pactul acționarilor. La rândul său, Lonrho dispunea de 73 % din capitalul LPD, dar nu deținea nicio participație la capitalul Implats. În aceste condiții, cu toate că Gencor ar fi putut să aibă, înainte de concentrare, interesul să impună decizii favorabile dezvoltării activităților pe care le controla individual (și care aduceau un profit proporțional mai mare), adică activitățile Implats, în detrimentul LPD, dacă era n