În plus, acest control implică faptul că instanța comunitară stabilește dacă elementele de probă aduse de reclamante sunt suficiente pentru a lipsi de credibilitate aprecierile faptelor economice complexe reținute în decizia atacată. Sub rezerva acestei analize a credibilității, nu îi revine Tribunalului atribuția de a substitui aprecierea autorului deciziei privind faptele economice complexe pertinente cu propria apreciere. Într-un astfel de context, controlul exercitat de Tribunal privește verificarea atât a respectării de către Comisie a regulilor de procedură și de motivare, cât și a acurateței situației de fapt reținute și a absenței oricărei erori de drept, a oricărei erori vădite de apreciere sau a oricărui abuz de putere.

Întrucât funcționarea unui astfel de sistem diferă radical de cea a sistemului de compensare care a făcut obiectul Hotărârii din 24 iulie 2003, Altmark, C-280/00, aceasta nu poate respecta în mod strict a treia condiție enunțată în această hotărâre, care impune posibilitatea stabilirii costurilor ocazionate de executarea misiunii de serviciu de interes economic general. Totuși, cuantificarea supracosturilor generate în sarcina asigurătorilor care beneficiază de această compensație prin intermediul unei comparații între profilul de risc real al acestora și un profil de risc mediu al pieței având în vedere cuantumurile rambursate de toți asigurătorii este conformă finalității și spiritului condiției menționate, în măsura în care calculul compensației se întemeiază pe elemente obiective concrete, identificabile și controlabile în mod clar. Dat fiind că o astfel de compensație nu are în vedere compensarea costurilor legate direct de prestarea misiunii de serviciu de interes economic general, ceea ce ar corespunde chiar situației avute în vedere de a treia condiție enunțată în Hotărârea Altmark, nu este necesară nici luarea în considerare a încasărilor obținute prin aceste servicii pentru stabilirea eventualelor supracosturi concrete ale acestei prestații, întrucât o aplicare strictă a condiției menționate, care are în vedere o formă diferită de compensare, nu ar ține cont de particularitatea funcționării sistemului de egalizare a riscurilor în cauză. Într-adevăr, nici scopul, nici spiritul acestei condiții nu impun luarea în considerare a încasărilor în cadrul unui sistem de compensare care operează independent de acestea.

În cadrul unei acțiuni în anulare îndreptate împotriva unei decizii a Comisiei în materie de ajutoare de stat, reclamantul nu poate invoca motive întemeiate pe încălcarea dispozițiilor de drept comunitar diferite de cele corespunzătoare articolelor 87 CE și 88 CE, dacă este cazul, coroborate cu articolul 86 CE. Într-adevăr, unei obligații a Comisiei de a lua poziție, în mod definitiv, în cadrul unei proceduri în materie de ajutoare cu privire la existența sau la absența unei încălcări a acestor dispoziții s-ar opune, pe de o parte, normelor și garanțiilor procedurale – care sunt în parte foarte diferite și care implică efecte juridice distincte – ce sunt proprii procedurilor prevăzute în mod special pentru controlul aplicării acestor dispoziții și, pe de altă parte, principiului autonomiei procedurilor administrative și căilor de atac. În plus, chiar sub forma unei acțiuni în anulare a unei decizii în materie de ajutoare de stat, un particular nu are capacitate procesuală activă, ținând cont de puterea discreționară a Comisiei în acest context, împotriva neangajării unei proceduri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, în temeiul articolului 226 CE, sau a neluării de poziție de către Comisie cu privire la o eventuală încălcare de către un stat membru a dispozițiilor din tratat.

Împotriva aceste concluzii, nu se poate invoca în mod valabil jurisprudența potrivit căreia din structura generală a tratatului rezultă că procedura prevăzută la articolul 88 CE nu trebuie niciodată să conducă la un rezultat contrar dispozițiilor specifice din tratat, întrucât Comisia nu trebuie să efectueze o apreciere cu privire la dispozițiile relevante care nu aparțin, stricto sensu, dreptului ajutoarelor de stat decât atunci când anumite modalități ale ajutorului în cauză sunt atât de strâns legate de obiectul acestuia, încât eventuala neconformitate a acestora cu dispozițiile respective ar afecta în mod necesar compatibilitatea acestui ajutor cu piața comună.

Pe de altă parte, puterea de apreciere conferită Comisiei prin articolul 88 CE, în materie de ajutoare, nu îi permite să autorizeze statele membre să deroge de la dispozițiile dreptului comunitar, altele decât cele privind aplicarea articolului 87 alineatul (1) CE. Rezultă, pe de o parte, că, în cadrul unei proceduri în materie de ajutoare, Comisia nu poate lua poziție în mod definitiv cu privire la respectarea altor dispoziții de drept comunitar al căror control aparține altui regim procedural și, pe de altă parte, că, întrucât luarea de poziție definitivă și obligatorie din punct de vedere juridic a Comisiei trebuie limitată la aspectele ajutorului, acestea sunt singurele care ar putea cauza prejudicii, spre deosebire de aspectele din sfera altor dispoziții ale dreptului comunitar care nu constituie suportul necesar pentru dispozitivul deciziei acesteia. De aici rezultă, cu atât mai mult, că omisiunea totală de a menționa alte dispoziții decât pe cele referitoare la dreptul privind ajutoarele de stat, atât din dispozitivul, cât și din motivarea unei decizii adoptate în temeiul articolelor 87 CE și 88 CE și, dacă este cazul, al articolului 86 alineatul (2) CE nu poate cauza un prejudiciu unui particular și nu îi poate conferi acestuia un interes în a acționa în justiție.

În sfârșit, modul de redactare a articolului 86 alineatul (2) teza finală CE nu infirmă această apreciere. Pe de o parte, criteriul afectării schimburilor într-o măsură contrară interesului Comunității nu implică o obligație a Comisiei de a verifica, în mod definitiv și complet, dacă măsurile de stat notificate încalcă alte dispoziții ale dreptului comunitar, ceea ce, pe de altă parte, ar lipsi de orice efect util articolul 86 alineatul (2) CE în calitate de derogare de la normele tratatului. Într-adevăr, o astfel de derogare nu și-ar putea produce niciodată efectele dacă aplicarea sa ar trebui să asigure în același timp respectarea deplină a normelor de la care se presupune că derogă.

(a se vedea punctele 313-316, 318 și 319)