ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Articolul 55 alineatul (1) din regulament are următorul conținut: „Poate fi depusă la Oficiu o cerere de revocare sau de declarare a nulității mărcii comunitare: (a) în cazurile prevăzute la articolele 50 și 51, de către orice persoană fizică sau juridică, precum și de către orice grup ori organism constituit pentru a reprezenta interesele fabricanților, producătorilor, prestatorilor de servicii, comercianților sau consumatorilor și care, în termenii legislației care îi este aplicabilă, are capacitatea de a sta în justiție; (b) în cazurile prevăzute la articolul 52 alineatul (1), de către persoanele menționate la articolul 42 alineatul (1); (c) în cazurile prevăzute la articolul 52 alineatul (2), de către titularii drepturilor anterioare menționați de această dispoziție sau de către persoanele abilitate să exercite drepturile în discuție în temeiul legislației statului membru respectiv.”
Keywords

Summary



Keywords

1. Libera prestare a serviciilor — Servicii — Noțiune

2. Acorduri internaționale — Acordul CE‑Elveția privind libera circulație a persoanelor — Libera prestare a serviciilor

(Acordul CE‑Elveția privind libera circulație a persoanelor, art. 1, 2 și 15 și anexele I, II și III)

Summary

1. În condițiile în care obligația contractuală constă în punerea la dispoziția părților, în schimbul unei remunerații și în anumite condiții, a unei circumscripții teritoriale situate într‑un stat membru pentru a practica acolo vânătoarea, contractul de locațiune are ca obiect o prestare de servicii. În plus, acesta are un caracter transfrontalier, în cazul în care locatarii au cetățenie elvețiană. Astfel de locatari trebuie considerați destinatari ai unui serviciu, care constă în acordarea folosinței, în schimbul unei remunerații, a dreptului de vânătoare în spațiul teritorial respectiv și limitat în timp.

(a se vedea punctele 31-33)

2. Dispozițiile Acordului între Comunitatea Europeană și statele membre ale acesteia, pe de o parte, și Confederația Elvețiană, pe de altă parte, privind libera circulație a persoanelor nu se opun posibilității ca un resortisant al uneia dintre părțile contractante să fie supus, pe teritoriul celeilalte părți, în calitate de persoană care primește servicii, unui tratament diferit de cel rezervat persoanelor care au reședința principală pe teritoriul respectiv, cetățenilor Uniunii, precum și persoanelor asimilate acestora în temeiul dreptului Uniunii, în ceea ce privește perceperea unei taxe datorate pentru o prestare de servicii, precum punerea la dispoziție a unui drept de vânătoare.

Astfel, deși articolul 2 din acord are ca obiect principiul nediscriminării, acesta interzice, în schimb, în mod general și absolut, numai discriminările exercitate pe motive de cetățenie și în măsura în care situația acestor resortisanți se înscrie în domeniul de aplicare material al dispozițiilor din anexele I‑III la acest acord, iar nu orice discriminare a resortisanților uneia dintre părțile contractante cu reședința pe teritoriul celeilalte părți. Acordul și anexele la acesta nu conțin nicio normă specifică al cărei rol este de a stabili că persoanele care primesc servicii beneficiază de principiul de nediscriminare în cadrul aplicării reglementărilor fiscale referitoare la operațiunile comerciale al căror obiect este o prestare de servicii. Pe de altă parte, deoarece Confederația Elvețiană nu a aderat la piața internă a Comunității, care vizează înlăturarea tuturor obstacolelor pentru crearea unui spațiu al libertății de circulație totale analog celui oferit de o piață națională, care cuprinde, în plus, libera prestare a serviciilor și libertatea de stabilire, interpretarea dată dispozițiilor dreptului Uniunii privind piața internă nu poate fi în mod automat transpusă interpretării acordului, în afară de cazul în care dispoziții exprese în acest sens sunt prevăzute de acordul însuși.

(a se vedea punctele 39-43 și dispozitivul)
Keywords

Summary



Keywords

1. Politica socială – Protecția securității și a sănătății lucrătorilor – Directiva 2003/88 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru – Domeniu de aplicare

[Directiva 2003/88 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 1 alin. (3)]

2. Politica socială – Protecția securității și a sănătății lucrătorilor – Directiva 2003/88 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru – Perioadă minimă de repaus

[Directiva 2003/88 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 3, art. 17 alin. (2) și alin. (3) lit. (b) și (c)]

Summary

1. Titularii unor contracte de angajare ca instructor‑educator care desfășoară activități ocazionale și sezoniere în centrele de vacanță și de recreere și care lucrează cel mult 80 de zile pe an intră în domeniul de aplicare al Directivei 2003/88 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru.

(a se vedea punctul 33 și dispozitiv 1)

2. Titularii unor contracte de angajare ca instructor‑educator care desfășoară activități ocazionale și sezoniere în centrele de vacanță și de recreere și care lucrează cel mult 80 de zile pe an intră sub incidența derogării prevăzute la articolul 17 alineatul (3) litera (b) și/sau (c) din Directiva 2003/88 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru.

Cu toate acestea, o reglementare națională care limitează activitatea titularilor unor astfel de contracte la 80 de zile de lucru pe an nu îndeplinește cerințele stabilite la articolul 17 alineatul (2) din această directivă pentru aplicarea derogării amintite, potrivit cărora se acordă lucrătorilor în cauză perioade de repaus echivalente compensatorii sau, în cazuri excepționale în care nu este posibil, din motive obiective, să se acorde asemenea perioade, se acordă lucrătorilor respectivi o protecție adecvată. Chiar dacă natura specifică a muncii sau contextul particular în care aceasta este desfășurată permite, în mod excepțional, să se deroge de la articolul 3 din directivă și de la obligația ca o perioadă de lucru să alterneze în mod regulat cu o perioadă de repaus, o reglementare națională care nu permite lucrătorilor să beneficieze de dreptul de repaus zilnic pe parcursul întregii durate a contractului lor de muncă, chiar dacă este vorba despre un contract cu o durată maximă de 80 de zile pe an, nu numai că lipsește de conținut un drept individual recunoscut în mod expres de această directivă, ci se află totodată în contradicție cu obiectivul său, care este acela de a proteja în mod eficient securitatea și sănătatea lucrătorilor.

(a se vedea punctele 37, 46, 47, 52 și 60-62 și dispozitiv 2)
Keywords

Summary



Keywords

Întrebări preliminare – Sesizarea Curții – Instanță națională în sensul articolului 267 TFUE – Noțiune

(art. 267 TFUE)

Summary

Pentru a aprecia dacă organismul de trimitere are trăsăturile unei „instanțe” în sensul articolului 267 TFUE, aspect care ține doar de dreptul Uniunii, Curtea are în vedere un ansamblu de elemente, precum originea legală a organismului, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al jurisdicției sale, natura contradictorie a procedurii, aplicarea de către organism a normelor de drept, precum și independența sa.

Mai specific, în ceea ce privește independența organismului de trimitere, această noțiune comportă două aspecte. Primul aspect, extern, presupune ca instanța să fie protejată de intervenții sau de presiuni exterioare susceptibile să pună în pericol independența membrilor săi în ceea ce privește judecarea litigiilor cu care sunt sesizați. Al doilea aspect, intern, este legat de noțiunea de imparțialitate și vizează echidistanța în raport cu părțile în litigiu și cu interesele lor din perspectiva obiectului acestuia.

Acest criteriu de independență nu este îndeplinit de Collège d’autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l’audiovisuel care este însărcinat să controleze respectarea de către editorii de servicii mass‑media în cauză a normelor privind audiovizualul și să sancționeze eventualele încălcări și, prin urmare, acest colegiu nu constituie o „instanță” în sensul articolului 267 TFUE. Astfel, nici organizarea structurală a Conseil supérieur de l’audiovisuel și a organelor care îl compun, nici atribuțiile care le revin nu permit să se considere că acest colegiu intervine ca un terț imparțial între, pe de o parte, presupusul făptuitor și, pe de altă parte, autoritatea administrativă însărcinată cu supravegherea sectorului audiovizual. În special, Collège d’autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l’audiovisuel, organ decizional, prezintă, prin intermediul biroului Conseil supérieur de l’audiovisuel, o legătură funcțională cu respectivul consiliu în ansamblul său, precum și cu secretariatul de investigare, la propunerea căruia decide. Rezultă de aici că, atunci când adoptă o decizie, Collège d’autorisation et de contrôle du Conseil supérieur de l’audiovisuel nu este distinct de organul administrativ de control, care poate fi asemănat unei părți în cadrul unei proceduri în domeniul audiovizualului. Această constatare este confirmată, pe de altă parte, de faptul că biroul reprezintă Conseil supérieur de l’audiovisuel în justiție și în raporturile cu terții.

(a se vedea punctele 36, 39-42 și 44-46)
Keywords

Subject of the case

Dizpozitiv



Keywords

Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Nerespectarea unei decizii a Comisiei privind un ajutor de stat — Obligația de recuperare a ajutoarelor acordate — Termen de recuperare [art. 88 alin. (2) CE, art. 226 CE și 249 CE) (a se vedea punctele 34 și 37]

2. Ajutoare acordate de state — Recuperarea unui ajutor ilegal — Întreprinderi beneficiare ale unor ajutoare, aflate în stare de faliment — Înscrierea ajutoarelor în tabelul creanțelor pentru restabilirea situației anterioare [art. 88 alin. (2) CE] (a se vedea punctele 35 și 36)

3. Acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor — Nerespectarea unei decizii a Comisiei privind un ajutor de stat — Mijloace de apărare — Contestarea legalității deciziei — Inadmisibilitate — Limite — Act inexistent [art. 88 alin. (2) al doilea paragraf CE, art. 226 CE, 227 CE, 230 CE și 232 CE) (a se vedea punctul 41)

Subject of the case

Obiectul

Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Neadoptarea, în termenul prevăzut, a tuturor dispozițiilor necesare pentru a se conforma articolelor 2, 3 și 4 din Decizia 2008/697/CE a Comisiei din 16 aprilie 2008 privind ajutorul de stat C 13/07 (ex NN 15/06 şi N 734/06) pus în aplicare de Italia în beneficiul New Interline [notificată cu numărul C(2008) 1321]

Dizpozitiv

Dispozitivul

1) Prin neadoptarea în termenul acordat a tuturor măsurile necesare pentru a asigura executarea Deciziei 2008/697/CE a Comisiei din 16 aprilie 2008 privind ajutorul de stat C 13/07 (ex NN 15/06 și N 734/06) pus în aplicare de Italia în beneficiul New Interline, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 249 al patrulea paragraf CE, precum și al articolelor 2 și 3 din decizia menționată.

2) Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.
Directiva 2003/87 de stabilire a unui sistem de comercializare a cotelor de emisie de gaze cu efect de seră în cadrul Comunității și de modificare a Directivei 96/61 determină în mod clar și explicit, la articolul 9 alineatele (1) și (3) și la articolul 11 alineatul (2), repartizarea competențelor între Comisie și statele membre pentru elaborarea, controlul și punerea în aplicare a planurilor naționale de alocare, în vederea punerii în aplicare a sistemului menționat. În ceea ce privește limitele substanțiale ale competenței de control și de respingere a unor astfel de planuri, Comisia este abilitată numai să verifice conformitatea măsurilor adoptate de statul membru cu criteriile enunțate în anexa III la directiva respectivă și cu prevederile articolului 10 din aceasta.

Deși este adevărat că pot exista diferențe semnificative în ceea ce privește tipurile de obligații pe care directivele le impun statelor membre și cu privire la rezultatele care trebuie atinse de acestea și deși nu se contestă nici faptul că prevederile directivelor care nu privesc decât relațiile dintre un stat membru și Comisie pot să nu necesite măsuri de transpunere, nu se poate nega că articolele 9 și 11 din Directiva 2003/87 reglementează atribuțiile Comisiei și pe cele ale statelor membre în cadrul procedurii de adoptare a planurilor naționale de alocare, respectiv repartizarea competențelor între acestea. Dispozițiile menționate permit să se determine dacă statele membre dispun sau nu dispun de o marjă de manevră pentru a-și stabili planul și, dacă este cazul, care este întinderea acesteia.

De asemenea, nu poate fi negat faptul că această directivă nu prevede o metodă specifică pentru elaborarea unui plan național de alocare și pentru stabilirea cantității totale de cote de emisie de gaze cu efect de seră care trebuie alocate. Dimpotrivă, punctul 1 din anexa III la directiva respectivă prevede expres că statele membre trebuie să determine cantitatea totală de cote care trebuie alocate ținând cont, printre altele, de politica energetică națională și de programul național în materie de schimbări climatice.

Astfel, statele membre dispun de o anumită marjă de manevră pentru transpunerea Directivei 2003/87 și, prin urmare, pentru alegerea măsurilor pe care le consideră cel mai bine adaptate pentru aducerea la îndeplinire, în contextul specific al pieței energetice naționale, a obiectivului stabilit de directiva menționată.

În ceea ce privește evaluarea de către Comisie în cadrul unui control ex ante a planurilor naționale de alocare, în conformitate cu articolul 9 din această directivă, o astfel de atribuție de control se distinge, desigur, în mai multe privințe de controlul ex post prevăzut la articolul 226 CE. Această împrejurare nu poate să implice însă faptul că respectivul control ex ante trebuie să depășească un control de legalitate.

(a se vedea punctele 47 și 49-52)
7

Anexa I la Regulamentul nr. 2201/96 enumeră, sub titlul „Produse prelucrate prevăzute la articolul 2”, codurile NC ex 20087061, ex 20087069, ex 20087071, ex 20087079, ex 20087092 și ex 20087098, care corespund descrierii produsului „Piersici în sirop și/sau în suc natural de fructe”.
3

Articolul 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80 are următorul cuprins: „Sub rezerva dispozițiilor articolului 7 referitor la accesul liber la încadrarea în muncă a membrilor familiei sale, lucrătorul turc, care este încadrat pe piața legală a muncii dintr-un stat membru: — are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă; — are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii; — beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea sa.” [traducere neoficială]
11

Articolul 12 din Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”) prevede: „Când un copil a fost deplasat sau reținut ilicit în înțelesul articolului 3 și o perioadă de mai puțin de un an s-a scurs cu începere de la deplasare sau neînapoiere în momentul introducerii cererii înaintea autorității judiciare sau administrative a statului contractant unde se afla copilul, autoritatea sesizată dispune înapoierea sa imediată. Autoritatea judiciară sau administrativă, sesizată fiind chiar după expirarea perioadei de un an prevăzute la alineatul precedent, urmează, de asemenea, să dispună înapoierea copilului, afară dacă nu se stabilește că copilul s-a integrat în noul său mediu. Când autoritatea judiciară sau administrativă a statului solicitat are motive de a crede că copilul a fost luat într-un alt stat, ea poate suspenda procedura sau respinge cererea de înapoiere a copilului.”
Recurs formulat împotriva Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță (Camera a cincea extinsă) din 9 septembrie 2009, Diputación Foral de Álava și Gobierno Vasco și alții/Comisia (T‑227/01-T‑229/01, T‑265/01, T‑266/01 și T‑270/01), prin care Tribunalul a respins, în cauzele T‑227/01 și T‑265/01, o cerere de anulare a Deciziei 2002/820/CE a Comisiei din 11 iulie 2001 privind schema de ajutor de stat pusă în aplicare de Spania în favoarea întreprinderilor din provincia Álava sub forma unui credit fiscal de 45 % din investiții (JO 2002, L 296, p. 1), în cauzele T‑228/01 și T‑266/01, o cerere de anulare a Deciziei 2003/27/CE a Comisiei din 11 iulie 2001 privind schema de ajutor de stat pusă în aplicare de Spania în favoarea întreprinderilor din provincia Biscaya sub forma unui credit fiscal de 45 % din investiții (JO 2003, L 17, p. 1) și, în cauzele T‑229/01 și T‑270/01, o cerere de anulare a Deciziei 2002/894/CE a Comisiei din 11 iulie 2001 privind schema de ajutor de stat pusă în aplicare de Spania în favoarea întreprinderilor din provincia Guipúzcoa sub forma unui credit fiscal de 45 % din investiții (JO 2002, L 314, p. 26)
1)

Prin neadoptarea în termenul acordat a tuturor măsurile necesare pentru a asigura executarea Deciziei 2008/697/CE a Comisiei din 16 aprilie 2008 privind ajutorul de stat C 13/07 (ex NN 15/06 și N 734/06) pus în aplicare de Italia în beneficiul New Interline, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 249 al patrulea paragraf CE, precum și al articolelor 2 și 3 din decizia menționată.
100

Tribunalul a adăugat, la punctul 79 din ordonanța atacată, că, „în plus, […] cererea de reparare a prejudiciului moral nu are precizia necesară și trebuie, în orice caz, să fie declarată inadmisibilă în temeiul articolului 44 alineatul (1) litera (c), […] [din] Regulamentul de procedură”.
91

În plus, interpretarea menționată nu răstoarnă sub nicio formă sarcina probei, care, astfel cum s-a amintit atât la punctele 35 și 99 din hotărârea atacată, cât și la punctele 70 și 85 din prezenta hotărâre, revine producătorului. În plus, deși această interpretare obligă, desigur, Consiliul și Comisia să țină seama, chiar într-o situație precum cea din speță, de elementele de probă furnizate de acest producător și să le examineze cu toată diligența necesară pentru a stabili dacă sunt suficiente pentru a demonstra că acesta îndeplinește dubla condiție menționată, ea nu afectează ampla putere de apreciere de care dispun instituțiile respective la evaluarea elementelor de probă.
78

În această privință, trebuie amintit că, în ceea ce privește transferul sediului administrativ efectiv al unei societăți dintr-un stat membru în alt stat membru, Curtea a statuat de asemenea că această împrejurare nu poate însemna că statul membru de origine trebuie să renunțe la dreptul său de a impozita o plusvaloare rezultată în cadrul competenței sale fiscale înainte de transferul respectiv (a se vedea în special Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C-374/04, Rec., p. I-11673, punctul 59, precum și Hotărârea National Grid Indus, citată anterior, punctul 46). Astfel, Curtea a hotărât deja că, în conformitate cu principiul teritorialității fiscale asociat unui element temporal, și anume reședința fiscală a contribuabilului pe teritoriul național în perioada în care au apărut plusvalorile latente, un stat membru este îndreptățit să impoziteze plusvalorile respective la data emigrării contribuabilului (a se vedea Hotărârile citate anterior, N, punctul 46, și National Grid Indus, punctul 46).
5

Capitolul 5 din anexa menționată, intitulat „Uniunea vamală”, prevede: „[...] Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 [al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58)] și Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 [al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3)] se aplică noilor state membre sub rezerva următoarelor dispoziții specifice: 1. Sub rezerva articolului 20 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92, mărfurile care, la data aderării, se află în depozite provizorii sau se află sub incidența unuia dintre regimurile sau procedurile menționate la articolul 4 alineatul (15) litera (b) și la articolul (16) literele (b)-(g) din acest regulament în Comunitatea extinsă sau care se află în curs de transportare pe teritoriul Comunității extinse după ce au făcut obiectul formalităților de export sunt scutite de taxele vamale și de alte măsuri vamale la punerea în liberă circulație, cu condiția ca una dintre următoarele dovezi să fie prezentate: [...]”
7

Astfel, articolul 5 din regulamentul menționat prevede: „Regimul de suspendare (1) Prin derogare de la capitolul 5 din anexa IV la [A]ctul de aderare [din 2003] și de la articolele 20 și 214 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92, produsele incluse la codurile NC 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 2101 12 92, 2101 20 92, 2105 și 2202, cu excepția celor enumerate la articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 1972/2003 [al Comisiei din 10 noiembrie 2003 privind măsurile tranzitorii care urmează să fie adoptate în ceea ce privește schimburile de produse agricole în contextul aderării Republicii Cehe, Estoniei, Ciprului, Letoniei, Lituaniei, Ungariei, Maltei, Poloniei, Sloveniei și Slovaciei (JO L 293, p. 3, Ediție specială, 03/vol. 50, p. 100)], fac obiectul taxei la import erga omnes, inclusiv al oricărei taxe suplimentare aplicabile în ziua în care sunt puse în liberă circulație, cu condiția ca: (a) înainte de 1 mai 2004, să se fi aflat în liberă circulație în Comunitate în componența pe care o avea aceasta la 30 aprilie 2004 sau într-un nou stat membru și (b) la 1 mai 2004: (i) să fie depozitate temporar; (ii) să facă obiectul uneia din destinațiile vamale sau unuia din regimurile vamale prevăzute la articolul 4 alineatul (15) litera (b) și la articolul 4 alineatul (16) literele (b)-(g) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 în cadrul Comunității sau (iii) să fie transportate în interiorul Comunității extinse după îndeplinirea formalităților de export. Cu excepția zahărului C din sfeclă rafinat, a siropului de izoglucoză C și a siropului de inulină C, incluse la codurile NC 1701 99 10, 1701 99 90, 1702 30 10, 1702 40 10, 1702 60 10, 1702 90 30, 1702 60 80 și, respectiv, 1702 90 80, acest prim paragraf nu se aplică produselor exportate din Comunitatea celor 15 în cazul în care importatorul prezintă dovada că țara exportatoare nu a solicitat nicio restituire la export pentru produsele în cauză. La cererea importatorului, exportatorul se asigură că autoritatea competentă aplică o adnotare pe declarația de export care certifică faptul că țara exportatoare nu a solicitat nicio restituire la export pentru produsele în cauză. (2) Prin derogare de la capitolul 5 din anexa IV la [A]ctul de aderare [din 2003] și de la articolele 20 și 214 din Regulamentul (CE) nr. 2913/92, produsele incluse la codurile NC 1701, 1702, 1704, 1904, 1905, 2006, 2007, 2009, 2101 12 92, 2101 20 92, 2105 și 2202, cu excepția celor enumerate la articolul 4 alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 1972/2003 al Comisiei, provenite din țări terțe, fac obiectul taxei la import erga omnes, inclusiv al oricărei taxe suplimentare aplicabile în ziua în care sunt puse în liberă circulație, cu condiția: (a) să facă obiectul regimului de perfecționare activă prevăzut la articolul 4 alineatul (16) litera (d) sau al celui de admitere temporară prevăzut la articolul 4 alineatul (16) litera (f) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 într-un nou stat membru la 1 mai 2004; (b) să fie puse în liberă circulație la 1 mai 2004 sau după această dată.”