ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
„1)

Articolul 1 alineatul (2), articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (c), articolul 14 alineatul (1), articolul 24 alineatul (1), articolul 73, articolul 78 litera (b) și articolul 135 alineatul (1) litera (b) din Directiva TVA trebuie interpretate în sensul că livrarea de bunuri și acordarea unui împrumut, efectuate în temeiul unui contract încheiat între integrator și subiectul integrat, constituie operațiuni distincte și independente («distinct and independent») în scopuri de TVA sau în sensul că are loc o operațiune unică («single») a cărei bază de impozitare include, în plus față de contravaloarea bunului, dobânzile aferente împrumutului acordat?
7

Real Decreto no 1373/2003 por el que se aprueba el arancel de derechos de los procuradores de los tribunales (Decretul regal nr. 1373/2003 de aprobare a baremului onorariilor procuratorilor) din 7 noiembrie 2003 (BOE nr. 278 din 20 noiembrie 2003), astfel cum a fost modificat prin Real Decreto no 1/2006 (Decretul regal nr. 1/2006) din 13 ianuarie 2006 (BOE nr. 24 din 28 ianuarie 2006, denumit în continuare „Decretul regal nr. 1373/2003”), supune remunerația percepută de procuratori unei limite obligatorii prestabilite, care poate fi negociată între procurator și clientul său, dar care poate fi modificată numai în limita a 12 % în plus sau în minus, și stabilește limita maximă pentru fiecare cauză în funcție de valoarea obiectului litigiului. Ca urmare a modificărilor legislative care au avut loc în cursul anului 2010, limita maximă globală a onorariilor percepute de procurator în aceeași cauză, în aceeași acțiune sau în același proces se ridică la 300000 de euro.
6

Notele explicative ale SA referitoare la poziția 8541 din acest sistem au următorul cuprins: „A) Diode, tranzistori și dispozitive similare cu semiconductori; […] Printre aceste dispozitive, se pot menționa: I.– Diodele. Acestea sunt dispozitive cu două borne, care conțin doar o singură joncțiune PN și care permit trecerea curentului într‑un sens (sens de trecere) și oferă, în schimb, o rezistență foarte mare în celălalt sens (sens blocat). Ele se utilizează pentru detectare, corectare, comutare etc. Principalele tipuri de diode sunt: diodele de semnal, diodele redresoare de putere, diodele stabilizatoare de tensiune, diodele de tensiune de referință. II.– Tranzistorii […] III.– Dispozitivele similare semiconductoare […] Dispozitivele descrise mai sus se clasifică la această poziție, indiferent dacă sunt prezentate montate, cu alte cuvinte împreună cu conexiunile lor sau încapsulate (componente), nemontate (elemente) sau chiar sub formă de discuri (wafers) încă nedecupate. […] B) Dispozitive semiconductoare fotosensibile; […] C) Diode emițătoare de lumină Diodele emițătoare de lumină sau diodele electroluminiscente (în special cu arseniură de galiu sau cu fosfură de galiu) sunt dispozitive care transformă energia electrică în raze vizibile, infraroșii sau ultraviolete. Acestea se utilizează în special pentru afișarea sau pentru transmiterea de date în sistemele de prelucrare a informațiilor. […]”
33

Cerința ca persoana în cauză să desfășoare partea cea mai importantă a activității sale cu entitatea sau cu entitățile care o dețin are ca obiect garantarea faptului că Directiva 2004/18 rămâne aplicabilă în cazul în care o întreprindere controlată de una sau de mai multe entități este activă pe piață și, prin urmare, poate să intre în concurență cu alte întreprinderi. Astfel, o întreprindere nu este în mod necesar privată de libertatea de acțiune doar pentru motivul că deciziile care o privesc sunt controlate de entitatea sau de entitățile care o dețin dacă aceasta poate totuși să exercite o parte importantă a activității sale economice pe lângă alți operatori. În schimb, atunci când prestațiile întreprinderii în cauză sunt în esență destinate exclusiv acestei sau acestor entități, este justificat ca întreprinderea menționată să nu intre sub incidența constrângerilor Directivei 2004/18, acestea fiind impuse de preocuparea de a prezerva o concurență care în acest caz nu își mai are rațiunea de a fi (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 mai 2006, Carbotermo și Consorzio Alisei, C‑340/04, EU:C:2006:308, punctele 60-62).
(31)

Adaptarea normelor privind sarcina probei se impune de îndată ce există o prezumție de discriminare și, în cazul în care această situație se verifică, aplicarea efectivă a principiului egalității impune ca sarcina probei să revină părții pârâte; cu toate acestea, pârâtul nu are posibilitatea să folosească drept probă dovada că partea reclamantă aparține unei anumite religii, are anumite convingeri, prezintă un anumit handicap, are o anumită vârstă sau orientare sexuală.”
35

Or, „s‑ar părea” că, atunci când sunt examinate în contextul situației anterioare lunii iulie 2002, deciziile de investiții în cauză nu respectă principiul menționat [considerentul (228) al deciziei în litigiu]. La acel moment, FT s‑ar fi aflat într‑un context economic dificil și ar fi pierdut încrederea piețelor, iar autoritățile franceze nu ar fi luat încă nicio măsură pentru a îmbunătăți gestionarea FT și a rezultatelor sale, nici nu ar fi comandat un audit aprofundat, nici nu ar fi constituit o nouă echipă de conducere și nici măcar nu ar fi pregătit un plan de redresare a întreprinderii. În aceste condiții, ar fi „improbabil că un investitor privat ar fi făcut, începând din luna iulie 2002, declarații [asemănătoare] celor făcute de guvernul francez, susceptibile, din punct de vedere pur economic, să angajeze serios credibilitatea și reputația sa și, din punct de vedere juridic, chiar să îl oblige începând de la această dată să susțină financiar [FT] în orice situație”. Procedând astfel, un asemenea investitor și‑ar fi asumat singur și fără nicio compensație un risc foarte mare în privința FT. Or, chiar și un acționar de referință, care ar fi deținut aceleași informații ca cele pe care le dețineau autoritățile franceze la acea dată, nu ar fi făcut declarații de susținere în favoarea FT în iulie 2002 fără a efectua în prealabil un audit aprofundat al situației sale financiare și al măsurilor de redresare necesare pentru a putea aprecia dimensiunea riscului și perspectivele de remunerare pe care le‑ar implica un asemenea demers. În orice caz, un asemenea acționar de referință ar fi avut nevoie de participarea piețelor financiare pentru a redresa situația FT. Or, piețele menționate „nu păreau, la acea dată, dispuse să investească sau să acorde mult credit FT” [considerentul (229) al deciziei în litigiu].
1

Prin recursul formulat în cauza C‑20/15 P, Comisia Europeană solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 7 noiembrie 2014, Autogrill España/Comisia (T‑219/10, denumită în continuare „hotărârea atacată Autogrill España/Comisia, EU:T:2014:939), prin care acesta a anulat articolul 1 alineatul (1) și articolul 4 din Decizia 2011/5/CE a Comisiei din 28 octombrie 2009 privind amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 7, p. 48, denumită în continuare „prima decizie în litigiu”).
119

Aer Lingus și Ryanair susțin că companiile aeriene obligate la plata ratei standard a TTA au dreptul de a obține restituirea sumelor plătite în plus din taxa achitată, atât pentru motivul că instituirea a două rate diferite constituie o încălcare a liberei prestări a serviciilor consacrate la articolul 56 TFUE, cât și în temeiul jurisprudenței rezultate din Hotărârea din 7 septembrie 2006, Laboratoires Boiron (C‑526/04, EU:C:2006:528). În consecință, recuperarea de la beneficiarii ratei reduse a TTA a diferenței dintre această rată și rata standard ar constitui o încălcare a articolului 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, precum și a principiilor securității juridice, efectivității și bunei administrări. În plus, o astfel de recuperare ar conduce la grave denaturări ale concurenței. Astfel, în urma acestei recuperări, companiile aeriene care au făcut obiectul acestei măsuri de recuperare s‑ar afla într‑o situație prejudiciabilă, în măsura în care ele vor fi plătit un cuantum total de 10 euro per pasager, în timp ce celelalte companii aeriene, care au obținut restituirea a 8 euro din cei 10 euro per pasager plătiți inițial, vor fi suportat doar o taxă de 2 euro per pasager.
9

Articolul 3 din Nomos no 1387/1983 Elenchos Omadikon apolyseon kai alles diataxeis (Legea nr. 1387/1983 privind controlul concedierilor colective și alte dispoziții), în versiunea aplicabilă faptelor din cauza principală (denumită în continuare „Legea nr. 1387/1983”), intitulat „Obligația angajatorului de informare și consultare”, prevede: „1. Angajatorul, înainte de a efectua o concediere colectivă, este obligat să îi consulte pe reprezentanții lucrătorilor pentru a examina posibilitatea de a evita sau de a limita concedierile și consecințele lor negative. 2. Angajatorul are obligația: a) să furnizeze reprezentanților lucrătorilor toate informațiile utile și b) să le comunice în scris: aa) motivele planului de concediere; bb) numărul și categoriile de lucrători care vor fi concediați; cc) numărul și categoriile de lucrători încadrați în mod normal; dd) data la care se prevede că vor avea loc concedierile; ee) criteriile pentru selectarea lucrătorilor care urmează a fi concediați. […] 3. Angajatorul transmite copii ale acestor documente prefectului și inspectoratului muncii. În cazul în care întreprinderea sau unitatea are sucursale în mai multe circumscripții administrative, copiile prevăzute mai sus se depun la [ministru] și la Inspectoratul Muncii de la sediul unității sau al sucursalei în cadrul căreia se prevede că vor avea loc concedierile sau cea mai mare parte a acestora.”
21

Această întreprindere a fost însărcinată de statul danez, încă dinainte de privatizarea sa, să asigure în Danemarca și în Groenlanda, cu titlu gratuit, serviciile de siguranță și de urgență maritimă care permit navelor să solicite asistență atunci când se află în situații de urgență. Această misiune a fost menținută după privatizarea sa. TDC rămâne principalul operator de telecomunicații în Danemarca și propune în acest stat, pe baze voluntare, serviciile care intră sub incidența capitolului II din Directiva privind serviciul universal, în special telefonia de bază. TDC are obligația, în calitate de societate desemnată să asigure o obligație de serviciu universal, să propună servicii de siguranță și de urgență maritimă în Groenlanda și nu exercită pe acest teritoriu nicio altă activitate în afara celei care rezultă din obligația de serviciu universal. În practică, serviciile de siguranță și de urgență maritimă sunt asigurate de Tele Greenland A/S, care aparține autorităților autonome din Groenlanda, iar TDC nu face decât să acopere costurile aferente.
17

În aceste condiții, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Secția civilă)] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Decizia nr. 377/2013 încalcă principiul general al egalității de tratament, consacrat în dreptul Uniunii, în măsura în care stabilește un moratoriu privind cerințele în materie de restituire a cotelor de emisie impuse de [Directiva 2003/87] în ceea ce privește zborurile între [SEE] și aproape toate statele din afara SEE, dar nu extinde moratoriul respectiv asupra zborurilor dintre statele SEE și Elveția? 2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, care este calea de atac care trebuie să fie pusă la dispoziția unei reclamante aflate în situația Swiss International, care a restituit cote de emisie pentru zborurile care au avut loc în anul 2012 între statele SEE și Elveția, pentru a se găsi în situația în care ar fi fost dacă zborurile dintre statele SEE și Elveția nu ar fi fost excluse din moratoriu? În special: a) Registrul trebuie să fie rectificat pentru a reflecta numărul mai mic de cote pe care o asemenea reclamantă ar fi fost obligată să le restituie dacă zborurile către sau dinspre Elveția ar fi fost incluse în moratoriu? b) În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea precedentă, ce măsură trebuia să ia autoritatea națională competentă și/sau instanța națională (dacă este cazul) pentru a se asigura că respectivele cote suplimentare restituite sunt returnate acestei reclamante? c) O asemenea reclamantă are dreptul să solicite despăgubiri în temeiul articolului 340 TFUE din partea Parlamentului European și a Consiliului pentru orice prejudiciu pe care l‑a suferit din cauza restituirii cotelor suplimentare în urma Deciziei nr. 377/2013? d) Trebuie să se acorde reclamantei o altă formă de despăgubire și, dacă răspunsul este afirmativ, care este aceasta?”
100

Or, după cum a arătat în esență avocatul general la punctul 81 din concluzii, societățile cooperative autorizate care își desfășoară activitatea în sectorul financiar, precum societățile din grupul ARCO, sunt, în ceea ce privește obiectivul urmărit prin schema de garantare a depozitelor și care constă, astfel cum reiese din primul considerent al Directivei 94/19, în furnizarea unei garanții depunătorilor în caz de indisponibilitate a depozitelor încredințate instituțiilor de credit și în consolidarea stabilității sistemului bancar, într‑o situație de fapt și de drept comparabilă, în pofida anumitor particularități care decurg din forma juridică a societăților menționate, cu cea a altor operatori economici, indiferent dacă este sau nu este vorba despre societăți cooperative, care oferă spre vânzare părțile lor sociale sub forma unor acțiuni, prin punerea la dispoziția publicului a unei forme de plasare de capital care nu intră sub incidența schemei de garantare a depozitelor.
24

În schimb, răspunderea transportatorului prevăzută la articolul 96 alineatul (2) din Codul vamal își are temeiul în controlul material al mărfurilor și în cunoașterea faptului că ele sunt plasate sub regimul de tranzit comunitar. Această dispoziție obligă transportatorul care acceptă mărfurile știind că ele sunt plasate sub un astfel de regim, în calitatea sa de deținător material al mărfurilor respective, să le prezinte intacte la biroul vamal de destinație în termenul prevăzut și cu respectarea măsurilor de identificare adoptate de autoritățile vamale.
18

Acest biotop constituie partea situată în extrema sudică a sitului de importanță comunitară (denumit în continuare „SIC”) și a ariei de protecție specială (denumită în continuate „APS”) înregistrate sub denumirea „țărmul Veneției: biotop de coastă” (cod IT 3250023) și se învecinează cu SIC și cu APS înregistrate sub denumirea „laguna Veneției” (cod IT 3250046), precum și cu SIC înregistrat sub denumirea „laguna medio‑inferioară a Veneției” (cod IT 3250030). Potrivit instanței de trimitere, pe Ca’ Roman se află o zonă adiacentă acestor SIC și acestor APS, în care sunt situate clădiri abandonate în prezent.
9

Înainte de cea de a 80-a modificare, articolul 40 alineatul 2 din DO.A prevedea, în ceea ce privește angajații administrației care nu împliniseră cel puțin 18 ani la data angajării, că cei cu vârstele sub 16, 17 și 18 ani erau încadrați în treapta a, b și, respectiv, c din grupa de salarizare aplicabilă în conformitate cu articolul 37 din DO. A. Numai după ce acești angajați împlineau vârsta de 18 ani treceau în treapta întâi, în care trebuia de asemenea încadrat orice angajat al administrației care a fost recrutat după vârsta de 18 ani, dar fără a se putea prevala de perioade anterioare asimilabile unor perioade de activitate. Prin urmare, nu putea fi luată în considerare nicio perioadă școlară. În plus, salariul aferent treptelor a, b și c era mult mai redus decât cel corespunzător treptei întâi. Așadar, aceeași activitate sau funcție era remunerată diferit în funcție de vârsta la care era exercitată.
11

Articolul 6 alineatul (1) din decizia menționată are următorul cuprins: „Sub rezerva dispozițiilor articolului 7, referitor la accesul liber la încadrarea în muncă al membrilor familiei sale, lucrătorul turc care este încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru: — are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă; — are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii; — beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea sa.” [traducere neoficială]
14

Prin hotărârea din 11 august 2009, Sąd Okręgowy we Wrocławiu (Tribunalul Regional din Wroclaw, Polonia) a obligat OTK să plătească SFP suma de 160275,69 PLN (circa 36135,62 euro), majorată cu dobânzile legale, și în esență a respins în rest acțiunea. Întrucât apelurile declarate de cele două părți din litigiul principal împotriva acestei hotărâri au fost respinse, acestea au formulat fiecare recurs. Prin hotărârea din 15 iunie 2011, Sąd Najwyższy (Curtea Supremă, Polonia) a trimis însă cauza spre rejudecare la Sąd Apelacyjny we Wrocławiu (Curtea de Apel din Wrocław, Polonia), care, la 19 decembrie 2011, a pronunțat o a doua hotărâre. Această din urmă hotărâre a fost de asemenea anulată de Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) în cadrul unui recurs și cauza a fost trimisă din nou spre rejudecare la Sąd Apelacyjny we Wrocławiu (Curtea de Apel din Wrocław). Hotărârea pronunțată ulterior de această din urmă instanță a făcut obiectul unui recurs formulat de OTK.
8

Articolul 23 din decizia‑cadru, intitulat „Termenul pentru predarea persoanei”, prevede: „(1) Persoana căutată este predată în cel mai scurt timp, la o dată convenită între autoritățile implicate. (2) Aceasta este predată în termen de cel mult 10 zile de la data deciziei finale privind executarea mandatului european de arestare. (3) În cazul în care predarea persoanei căutate în termenul prevăzut la alineatul (2) este împiedicată de un caz de forță majoră în oricare dintre statele membre, autoritatea judiciară de executare și autoritatea judiciară emitentă iau imediat legătura una cu cealaltă și convin asupra unei noi date a predării. În acest caz, predarea are loc în termen de zece zile de la noua dată convenită. (4) În mod excepțional, predarea poate fi suspendată temporar din motive umanitare serioase, cum ar fi existența unor motive valabile pentru a crede că aceasta ar pune în mod evident în pericol viața sau sănătatea persoanei căutate. Executarea mandatului european de arestare are loc de îndată ce aceste motive au încetat să existe. Autoritatea judiciară de executare informează de îndată autoritatea judiciară emitentă despre acest aspect și convine cu aceasta asupra unei noi date a predării. În acest caz, predarea are loc în termen de 10 zile de la noua dată astfel convenită. (5) La expirarea termenelor prevăzute la alineatele (2)-(4), în cazul în care persoana se mai află în detenție, ea este pusă în libertate.”
9

Articolul 35 din această directivă, intitulat „Domeniul de aplicare”, are următorul cuprins: „(1) Prezentul capitol se aplică operațiunilor de plată singulară care nu intră sub incidența unui contract‑cadru. (2) În cazul în care un ordin de plată pentru o operațiune de plată singulară este transmis printr‑un instrument de plată reglementat printr‑un contract‑cadru, prestatorul de servicii de plată nu are obligația de a furniza sau de a pune la dispoziție informații care au fost deja transmise utilizatorului serviciilor de plată în temeiul unui contract‑cadru încheiat cu un alt prestator de servicii de plată sau care îi vor fi transmise în conformitate cu contractul‑cadru respectiv.”
31

Or, prin faptul că limitează numărul de cazuri care continuă să intre sub incidența instrumentelor juridice existente anterior intrării în vigoare a Deciziei‑cadru 2008/909 și îl mărește, în consecință, pe cel al cazurilor susceptibile să intre sub incidența normelor adoptate de statele membre în conformitate cu această decizie‑cadru, o interpretare strictă a articolului 28 alineatul (2) din decizia‑cadru menționată, în sensul că această dispoziție nu vizează decât hotărârile judecătorești care au rămas definitive, cel târziu, la 5 decembrie 2011, este cea mai în măsură să garanteze obiectivul pe care îl urmărește aceeași decizie‑cadru. Acest obiectiv constă, astfel cum reiese din articolul 3 alineatul (1) din decizia‑cadru, în a permite statelor membre să recunoască hotărârile judecătorești și să execute pedepsele stabilite prin acestea, în vederea facilitării reabilitării sociale a persoanelor condamnate.
13

Între anii 2006 și 2012, Wortmann a pus în liberă circulație pe teritoriul Uniunii Europene, în nume propriu, articole de încălțăminte cu fețe din piele, originare din China și din Vietnam, produse de Brosmann Footwear (HK) Ltd (denumită în continuare „Brosmann”) și de Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd (denumită în continuare „Seasonable”). Întrucât aceste articole de încălțăminte intrau sub incidența unuia dintre codurile din Nomenclatura combinată menționate la articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1472/2006, Biroul vamal principal din Bielefeld a stabilit în sarcina Wortmann taxe antidumping, în aplicarea acestui regulament.
16

În plus, Nejvyšší soud (Curtea Supremă) subliniază că există deosebiri între diferitele versiuni lingvistice ale Directivei 2004/48. Astfel, versiunile în limbile cehă, engleză și franceză ale acestei directive utilizează expresiile „în legătură cu o acțiune” („v souvislosti s řízením”), „în contextul unei acțiuni” („in the context of proceedings”) și, respectiv, „în cadrul unei acțiuni” („dans le cadre d’une action”). Potrivit acestei instanțe, spre deosebire de versiunile în limbile cehă și engleză ale Directivei 2004/48, versiunea în limba franceză a acesteia corespunde mai degrabă textului Legii nr. 221/2006, întrucât stabilește o legătură mai strânsă între acțiune și cererea de informații.
29

Cu toate acestea, trebuie amintit că calificarea unui impozit, a unei taxe, a unei contribuții sau a unei prelevări în raport cu dreptul Uniunii revine Curții în funcție de caracteristicile obiective ale impozitării, independent de calificarea care îi este dată în dreptul național (a se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, punctul 107, precum și Hotărârea din 24 iunie 2010, P. Ferrero e C. și General Beverage Europe, C‑338/08 și C‑339/08, EU:C:2010:364, punctul 25).