Părţi

Motivele

Dizpozitiv



Părţi

În cauza T‑457/09,

Westfälisch‑Lippischer Sparkassen- und Giroverband, stabilită în Münster (Germania), reprezentată inițial de A. Rosenfeld și de I. Liebach, și ulterior de A. Rosenfeld și de O. Corzilius, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de L. Flynn, de K. Gross și de B. Martenczuk, ulterior de L. Flynn, de B. Martenczuk și de T. Maxian Rusche, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei 2009/971/CE a Comisiei din 12 mai 2009 privind ajutorul de stat C 43/08 (ex N 390/08) pe care Germania intenționează să îl acorde în vederea restructurării băncii WestLB AG (JO L 345, p. 1),

TRIBUNALUL (Camera întâi extinsă),

compus din domnul H. Kanninen (raportor), președinte, doamna I. Pelikánová și domnii E. Buttigieg, A. M. Collins și S. Gervasoni, judecători,

grefier: doamna T. Weiler, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 6 decembrie 2013,

pronunță prezenta

Motivele

Hotărâre

Situația de fapt

1. Beneficiar

1. La momentul faptelor, WestLB AG era o bancă comercială care opera la scară internațională, cu sediul în landul federal german Renania de Nord‑Westfalia (denumit în continuare „landul NRW”). Cu active în valoare totală de 286,5 miliarde de euro (la 31 decembrie 2007), aceasta se număra printre principalii prestatori de servicii financiare germani. În calitatea sa de bancă centrală pentru băncile de economii din landul NRW și din landul Brandenburg (Germania), ea asigura legătura dintre aceste instituții bancare și piețele financiare globale. WestLB oferea gama completă de produse și servicii a unei bănci universale.

2. Acționarii WestLB (denumiți în continuare „acționarii”) erau, la momentul faptelor, în primul rând, reclamanta, și anume Westfälisch‑Lippischer Sparkassen- und Giroverband, în al doilea rând, Rheinischer Sparkassen- und Giroverband, în al treilea rând, landul NRW, în al patrulea rând, Landschaftsverband Westfalen‑Lippe și, în al cincilea rând, Landschaftsverband Rheinland.

3. Reclamanta și Rheinischer Sparkassen- und Giroverband sunt două grupuri de case de economii, din regiunea Westfalia‑Lippe (Germania) și, respectiv, din regiunea Renania (Germania), și, la momentul faptelor, dețineau fiecare 25,03 % din capitalul WestLB. În ceea ce privește landul NRW, acesta deținea 37,4 % din acest capital. În sfârșit, Landschaftsverband Westfalen‑Lippe și Landschaftsverband Rheinland sunt două grupări de comune, din regiunea Westfalia‑Lippe și, respectiv, din regiunea Renania, și dețineau fiecare 6,09 % din capitalul menționat.

2. Dificultățile financiare ale WestLB și notificarea structurii de izolare

4. De la jumătatea anului 2007, un portofoliu de investiții structurat al WestLB, cu o valoare nominală de 23 de miliarde de euro, printre care se înscriau credite ipotecare riscante (subprime) (denumit în continuare „portofoliul de 23 de miliarde de euro”) și‑a redus valoarea. Întrucât nu a reușit să refinanțeze acest portofoliu pe piață, WestLB a fost nevoită să îl consolideze în propriul bilanț, înregistrând pierderi importante.

5. La 20 ianuarie 2008, în cursul unei reuniuni de urgență, acționarii au decis, pe de o parte, să investească până la 2 miliarde de euro în WestLB pentru a compensa pierderile prevăzute pentru anul 2007 și deprecierile contabile temporare și, pe de altă parte, că WestLB urma să pună în aplicare planuri de restructurare și să negocieze o eventuală concentrare cu Landesbank (banca regională) a landurilor (Länder) germane Hesse și Turingia (denumită în continuare „Helaba”).

6. La 7 februarie 2008, Republica Federală Germania a informat Comisia Comunităților Europene că, în lipsa unor măsuri de susținere, WestLB risca să nu se încadreze în cerințele legale de capital la data de 31 martie 2008.

7. La 8 februarie 2008, acționarii au ajuns la un acord denumit „document privind punctele principale” (Eckpunktepapier). Acest acord prevedea o măsură care le înlocuia pe cele avute în vedere la 20 ianuarie 2008, și anume crearea unei structuri de izolare (denumită în continuare „structură de izolare”) vizând să izoleze WestLB de riscurile provocate de portofoliul de 23 de miliarde de euro. În aceeași zi, Republica Federală Germania a informat Comisia cu privire la existența acordului, care a fost notificat la 27 martie 2008.

8. La 31 martie 2008, acționarii au aprobat punerea în aplicare a structurii de izolare, sub rezerva acordului parlamentului landului NRW.

3. Descrierea structurii de izolare

9. Punerea în aplicare a structurii de izolare implica vânzarea, cu efect de la 31 martie 2008, a portofoliului de 23 de miliarde de euro, la valoarea sa nominală, către un vehicul investițional specializat cu sediul în Irlanda, Phœnix Light SF Ltd (denumită în continuare „Phœnix Light”). Această societate s‑a angajat să continue să refinanțeze portofoliul menționat.

10. Pentru a plăti prețul de vânzare, Phœnix Light a emis obligațiuni cu o valoare nominală de 23 de miliarde de euro. Emisiunea a fost efectuată în două tranșe. Prima tranșă era constituită din obligațiuni de prim rang (denumite în continuare „senior notes”), cu o valoare nominală totală de 18 miliarde de euro. Cea de a doua tranșă era alcătuită din obligațiuni de rang secundar, care au prioritate în cazul activelor neperformante (denumite în continuare „junior notes”), cu o valoare nominală totală de 5 miliarde de euro.

11. Landul NRW era garant al rambursării totalității capitalului acoperit de junior notes față de deținătorii acestora. Potrivit Eckpunktepapier, acesta putea solicita de la ceilalți patru proprietari o compensație în funcție de participarea la WestLB pentru orice rambursare efectuată în temeiul garanției astfel constituite (denumită în continuare „garanția în litigiu”), cu o limită de 2 miliarde de euro. În cazul recurgerii la cele 3 miliarde de euro suplimentare, landul NRW putea solicita ca acești acționari să îi transfere un număr corespunzător din acțiunile WestLB pe care le dețineau. Acționarii puteau conveni de asemenea acordarea unei compensații în numerar.

12. Phœnix Light trebuia să plătească anual un comision pentru garanția în litigiu. Ea trebuia de asemenea să remunereze deținătorii de obligațiuni. Acoperirea acestor cheltuieli, precum și a costurilor administrative ale structurii de izolare era asigurată din profitul titlurilor transferate către Phœnix Light.

13. WestLB a achiziționat apoi junior notes, din două motive. Pe de o parte, întrucât aceste obligațiuni erau garantate de landul NRW, auditorii WestLB au considerat că, spre deosebire de portofoliul de 23 de miliarde de euro, nu era necesar să le ajusteze în sensul scăderii valorii lor. Pe de altă parte, junior notes puteau fi utilizate ca garanție pentru a majora fondurile necesare pentru achiziționarea lor.

14. WestLB a achiziționat de asemenea senior notes.

4. Notificarea suplimentară

15. La 11 aprilie 2008, Republica Federală Germania a trimis Comisiei o notificare suplimentară privind structura de izolare. Aceasta a arătat că, în urma aprobării de către parlamentul landului NRW, fusese creată această structură și, admițând că realizarea sa implica acordarea unui ajutor de stat, a solicitat autorizarea sa imediată ca ajutor pentru salvare. Republica Federală Germania s‑a angajat să prezinte Comisiei, în termen de șase luni, care expira la 8 august 2008, fie un plan de restructurare a WestLB, fie dovada cesiunii complete a garanției în litigiu. Republica Federală Germania a arătat că, în această din urmă ipoteză, WestLB ar trebui să ramburseze „plățile” de care ar fi beneficiat eventual și toate efectele economice ale garanției ar fi anulate.

5. Autorizarea garanției în litigiu pentru o perioadă de șase luni

16. La 30 aprilie 2008, Comisia a adoptat Decizia C(2008) 1628 final privind structura de izolare creată de Republica Federală Germania în favoarea WestLB (ajutorul NN 25/2008, ex CP 15/08) (denumită în continuare „decizia provizorie”).

17. În această decizie, în primul rând, Comisia a considerat că garanția în litigiu era un ajutor de stat în sensul articolului 87 CE [considerentele (28)-(39) ale deciziei provizorii].

18. În al doilea rând, Comisia a observat că ajutorul vizat la punctul anterior nu era destinat să remedieze perturbări grave ale economiei unui stat membru. Prin urmare, acesta nu putea fi considerat compatibil cu piața comună în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE. Cu toate acestea, după ce a examinat ajutorul în lumina Liniilor directoare privind ajutorul de stat pentru salvarea și restructurarea întreprinderilor aflate în dificultate (JO 2004, C 244, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 187, denumite în continuare „Liniile directoare privind salvarea și restructurarea”), Comisia a considerat că acesta putea fi autorizat în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE [considerentele (41)-(58) ale deciziei provizorii].

19. În această privință, Comisia a arătat, mai întâi, că WestLB era o întreprindere în dificultate în sensul Liniilor directoare privind salvarea și restructurarea. Comisia a observat că, dacă garanția în litigiu nu ar fi fost acordată, pe de o parte, WestLB nu ar fi putut respecta cerințele legale de capitalizare și, pe de altă parte, ratingul său ar fi suferit o reducere de natură să facă dificilă refinanțarea și să provoace pierderi suplimentare care puteau conduce la încetarea activităților sale pe termen mediu [considerentele (44) și (45) deciziei provizorii).

20. Comisia a arătat apoi că garanția în litigiu echivala cu un „împrumut de capital” care permitea WestLB să îndeplinească cerințele legale de capitalizare și, așadar, să își continue activitatea. Comisia a observat că această garanție respecta limitele prevăzute de Liniile directoare privind salvarea și restructurarea, întrucât, pe de o parte, era creată pentru o perioadă de șase luni și avea o natură reversibilă și, pe de altă parte, elementul de ajutor pe care îl conținea reprezenta minimul necesar pentru a asigura continuitatea activității [considerentele (47)-(49), (52), (54) și (55) ale deciziei provizorii].

21. Comisia a arătat în continuare că ajutorul acordat era justificat pe motive de dificultăți sociale majore, nu avea efecte negative nedorite și era primul ajutor pentru salvare sau pentru restructurare primit de WestLB în ultimii zece ani, în conformitate cu cerințele cuprinse în Liniile directoare privind salvarea și restructurarea [considerentele (56) și (57) ale deciziei provizorii].

22. În dispozitivul deciziei provizorii, Comisia a concluzionat că garanția în litigiu era un ajutor de stat conform articolului 87 alineatul (1) CE, pus în aplicare cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE și compatibil cu piața comună în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE. Comisia a indicat că Republica Federală Germania trebuia să îi comunice, cel târziu la 8 august 2008, fie un plan de restructurare a WestLB, fie dovada încetării complete a garanției în litigiu. Comisia a arătat că Republica Federală Germania se angajase, în această din urmă ipoteză, să anuleze „acordul existent între landul NRW și Phœnix Light” privind garanția în litigiu. Drept consecință, WestLB trebuia să ramburseze plățile primite în temeiul acordului menționat.

23. În sfârșit, Comisia a autorizat ajutorul în cauză până la 8 august 2008 și a indicat că, în ipoteza în care Republica Federală Germania i‑ar comunica un plan de restructurare credibil, autorizația ar fi, în principiu, prelungită până la adoptarea unei decizii definitive cu privire la acest plan.

6. Notificarea și examinarea prelungirii structurii de izolare

24. Comisia, Republica Federală Germania, WestLB și acționarii au comunicat în mod regulat în vederea adoptării unui plan de restructurare. Reclamanta arată că Comisia, în cadrul unei reuniuni cu WestLB și cu acționarii din data de 15 iulie 2008, a indicat criteriile care, în opinia sa, ar trebui să condiționeze autorizația sa, și anume ca acest plan să permită atingerea, în anumite termene imperative, a unei reduceri de 50 % a dimensiunii bilanțului WestLB și o modificare a structurii acționariatului său.

25. Prin scrisoarea din 8 august 2008, Republica Federală Germania a notificat Comisiei intenția sa de a transforma structura de izolare într‑o structură permanentă. Notificarea era însoțită de un plan de restructurare a WestLB (denumit în continuare „planul de restructurare inițial”) și de un acord adoptat de acționari, denumit „acordul privind punctele principale” (Eckpunktevereinbarung).

26. Planul de restructurare inițial prevedea printre altele importante măsuri de reducere a bilanțului, precum și a activităților WestLB și o modificare a acționariatului său care să garanteze că acționarii nu vor mai deține majoritatea de control la 30 septembrie 2009 (acționarii și Republica Federală Germania s‑au angajat să informeze mai precis Comisia în această privință anterior datei de 31 decembrie 2008).

27. În Eckpunktevereinbarung, acționarii s‑au angajat să găsească pentru dificultățile WestLB soluții compatibile cu o reformă durabilă a sectorului băncilor regionale germane. Aceștia au indicat că intenționau să prezinte Comisiei, anterior datei de 31 decembrie 2008, un plan de restructurare modificat, care să cuprindă măsuri de reducere care merg dincolo de planul de restructurare inițial și care țin seama de modificarea acționariatului.

28. Prin scrisoarea din 1 octombrie 2008 care conținea o invitație de a prezenta observații în temeiul articolului 88 alineatul (2) CE [Ajutor de stat – Germania – Ajutor de stat C 43/08 (ex N 390/08) – WestLB] (JO C 322, p. 16, denumită în continuare „decizia de deschidere a procedurii”), Comisia a notificat Republicii Federale Germania decizia sa de deschidere a procedurii oficiale de investigare prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE (denumită în continuare „procedura oficială de investigare”) în privința „garanției de risc puse în aplicare de către acționarii întreprinderii WestLB”.

29. Mai întâi, Comisia a confirmat aprecierile pe care le făcuse în decizia provizorie cu privire la existența unui ajutor de stat [considerentele (34) și (35) ale deciziei de deschidere a procedurii] și cu privire la posibilitatea de a examina compatibilitatea sa cu piața comună numai în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE. Comisia a considerat că criza de pe „piața creditelor ipotecare subprime” nu dusese încă la o perturbare gravă a economiei în sensul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE [considerentele (43) și (45) ale deciziei de deschidere a procedurii]. Comisia a observat că, întrucât Republica Federală Germania intenționa să transforme structura de izolare în structură permanentă, ajutorul în cauză trebuia să fie analizat în continuare drept ajutor pentru restructurare [considerentul (33) al deciziei de deschidere a procedurii].

30. În continuare, Comisia a exprimat îndoieli cu privire la conformitatea planului de restructurare inițial cu Liniile directoare privind salvarea și restructurarea și a arătat că avea nevoie de informații suplimentare [considerentul (47) al deciziei de deschidere a procedurii].

31. În această privință, Comisia a observat că WestLB nu intenționa să se distanțeze de modelul său comercial, care se dovedise inadecvat pe termen lung. Puteau fi necesare, așadar, modificări mai drastice pentru a‑i garanta viabilitatea. Comisia a observat că dificultățile WestLB se datorau probabil structurii acționariatului său și intereselor divergente ale acționarilor și și‑a exprimat îndoielile cu privire la posibilitatea unei reorientări strategice utile în lipsa unei soluții pentru aceste probleme structurale. Comisia a apreciat în mod pozitiv faptul că planul de restructurare inițial prevedea o modificare a acționariatului, întrucât aceasta ar putea determina o modificare a modelului comercial al WestLB. Cu toate acestea, întrucât planul nu conținea măsuri concrete cu privire la acest aspect, nu ar fi posibil să se determine în ce măsură ar contribui la restabilirea viabilității acestei bănci [considerentele (48)-(50) ale deciziei de deschidere a procedurii].

32. În sfârșit, Comisia a invitat părțile interesate să își prezinte observațiile, ceea Republica Federală Germania a făcut la 24 noiembrie 2008.

33. La 16 decembrie 2008, Republica Federală Germania a solicitat o prelungire a termenului prevăzut pentru comunicarea măsurilor concrete privind modificarea acționariatului WestLB. Comisia a prelungit acest termen până la 31 martie 2009.

34. Potrivit reclamantei, la 31 martie 2009, în cursul unei reuniuni cu Republica Federală Germania, Comisia a prezentat o „foaie de parcurs” cuprinzând condițiile a căror respectare, potrivit unui calendar predeterminat, ar fi necesară pentru a autoriza structura de izolare în calitate de structură permanentă și a arătat că ar putea adopta o decizie negativă la 13 mai 2009.

35. Între 6 și 8 aprilie 2009 au avut loc între Comisie, Republica Federală Germania, WestLB și acționari discuții privind restructurarea băncii și condițiile necesare pentru a evita o decizie negativă.

36. La 30 aprilie 2009, Republica Federală Germania a prezentat un plan de restructurare care încorpora anumite modificări, discutate cu Comisia, față de planul de restructurare inițial [denumit în continuare „planul de restructurare definitiv”.

37. Acest plan prevedea mai întâi o modificare a structurii acționariatului WestLB, care trebuia să se concretizeze până la data de 31 decembrie 2008 (printr‑o scrisoare de intenție, de exemplu). WestLB urma să fie oferită spre vânzare ca întreg sau sub forma mai multor părți, în cadrul unei proceduri de cerere de ofertă lansate până la 31 august 2010, astfel încât tranzacția să producă efecte cel târziu la 1 ianuarie 2012 și în anumite condiții.

38. Apoi, cu scopul de a facilita vânzarea WestLB, erau prevăzute măsuri de raționalizare care să permită o reducere a costurilor și a riscurilor și o reorientare comercială, și anume închiderea mai multor sedii, precum și reducerea bilanțului și a activelor ponderate în funcție de risc cu 25 % la 31 martie 2010 și cu 50 % la sfârșitul lunii martie 2011 în raport cu cele din 2007.

39. În sfârșit, planul în cauză prevedea fie lichidarea, fie reducerea mai multor domenii de activitate ale WestLB.

7. Decizia atacată

40. La 12 mai 2009, Comisia a adoptat Decizia 2009/971/CE privind ajutorul de stat C 43/08 (ex N 390/08) pe care Germania intenționează să îl acorde în vederea restructurării băncii WestLB.

41. Prin scrisoarea din 29 mai 2009, Republica Federală Germania a informat Comisia că, în opinia sa, această decizie conținea erori și inexactități, în special în ceea ce privește considerentul (41), care avea următorul cuprins:

„[…] Toate modificările efectuate asupra planului de restructurare [inițial] au fost discutate cu Comisia, acceptate de [Republica Federală Germania] și înaintate Comisiei la 30 aprilie 2009. Planul [de restructurare definitiv] trebuie însă supus confirmării oficiale a trei din cei cinci [acționari]. Astfel, deși a fost acceptat de [Republica Federală Germania] și de către proprietari, planul de restructurare [definitiv] nu poate fi considerat obligatoriu. În cursul procedurii, Comisia a observat că acționarii nu respectau termenele și întârziau procedura. În consecință, Comisia consideră că este necesar ca decizia sa să fie însoțită de anumite condiții.”

42. Republica Federală Germania a arătat că penultima teză a acestui considerent era inexactă întrucât „prelungirea termenului fusese motivată și aprobată de Comisie”.

43. La 10 iunie 2009, Comisia a propus Republicii Federale Germania să modifice modul de redactare a penultimei teze a acestui considerent, indicând că era vorba despre o simplă precizare, după cum urmează:

„În cursul procedurii, Comisia a observat că proprietarii nu au putut respecta graficul inițial pentru un plan de restructurare autorizat și că procesul de luare a deciziilor a fost întârziat.”

44. După ce Republica Federală Germania și‑a exprimat acordul cu noul text printr‑un e‑mail din 22 iunie 2009, Comisia a adoptat, la 28 iulie 2009, un corrigendum la Decizia 2009/971. Comisia a trimis acest corrigendum Republicii Federale Germania în același timp cu versiunea astfel corectată a acestei decizii (JO L 345, p. 1, denumită în continuare „decizia atacată”).

45. În decizia atacată, în primul rând, Comisia a constatat că deja considerase, în decizia provizorie, că realizarea structurii de izolare implica acordarea unui ajutor de stat către WestLB și a observat că valoarea acestui ajutor, odată ce structura de izolare era transformată în structură permanentă, era egală, după toate probabilitățile, cu valoarea nominală (5 miliarde de euro) a garanției în litigiu [considerentele (52), (54)-(58) și (60) ale deciziei atacate].

46. În al doilea rând, Comisia a considerat, contrar modului în care procedase în decizia provizorie și în decizia de deschidere a procedurii, că era posibil să examineze compatibilitatea ajutorului în cauză cu piața comună în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE.

47. Comisia a arătat că această schimbare de orientare se datora faptului că, după adoptarea deciziei de deschidere a procedurii, constatase, în Comunicarea privind aplicarea normelor privind ajutoarele de stat în cazul măsurilor adoptate în legătură cu instituțiile financiare în contextul actualei crize financiare mondiale (JO 2008, C 270, p. 8, denumită în continuare „comunicarea privind măsurile adoptate în contextul crizei financiare”), în comunicarea intitulată „Recapitalizarea instituțiilor financiare în contextul actualei crize financiare: limitarea ajutorului la minimul necesar și garanții împotriva denaturărilor nejustificare ale concurenței” (JO 2009, C 10, p. 2) și în Comunicarea privind tratarea activelor depreciate că măsurile de susținere în favoarea băncilor erau de natură să remedieze o perturbare considerabilă care amenința economia germană [considerentele (61) și (62) ale deciziei atacate].

48. Cu toate acestea, Comisia a semnalat că, astfel cum arătase în comunicările citate la punctul anterior, compatibilitatea cu piața comună a ajutoarelor acordate în contextul crizei financiare trebuia evaluată în conformitate cu Liniile directoare privind salvarea și restructurarea, având în vedere caracteristicile specifice ale unei crize sistemice pe piețele financiare [considerentul (63) al deciziei atacate].

49. În al treilea rând, Comisia a examinat compatibilitatea ajutorului cu piața comună. Comisia a arătat că trebuia să examineze, în conformitate cu Liniile directoare privind salvarea și restructurarea, mai întâi, dacă exista un plan de restructurare care să permită restabilirea viabilității WestLB pe termen lung, în continuare, dacă ajutorul era limitat la cuantumul minim necesar și dacă WestLB participa în mod semnificativ la cheltuielile de restructurare și, în sfârșit, dacă ajutorul denatura concurența într‑o măsură contrară interesului comun. Pe de altă parte, Comisia a amintit că putea impune condiții beneficiarului [considerentul (65) al deciziei atacate].

50. În această privință, mai întâi, Comisia a examinat măsurile prevăzute de planul de restructurare definitiv și a concluzionat că permiteau restabilirea viabilității băncii WestLB pe termen lung [considerentele (66)-(75) ale deciziei atacate].

51. Apoi, Comisia a considerat, pe de o parte, că contribuția proprie a WestLB la costurile de restructurare era substanțială și corespundea maximului posibil și, pe de altă parte, că valoarea ajutorului era limitată la minimul necesar [considerentele (76) și (79) ale deciziei atacate].

52. În sfârșit, Comisia a examinat, în considerentele (80)-(87) ale deciziei atacate, dacă planul de restructurare definitiv prevedea măsuri de natură să reducă la minimum efectele nefavorabile ale ajutorului asupra concurenților și, în considerentul (88) al acestei decizii, a concluzionat că, în ansamblu, „măsurile compensatorii” erau proporționale cu efectele de denaturare a concurenței, asigurând, pe cât posibil, reducerea la minimum a acestor efecte.

53. Având în vedere cele ce precedă, Comisia a considerat ajutorul compatibil cu piața comună, cu rezerva respectării anumitor condiții [considerentul (89) al deciziei atacate].

54. Dispozitivul deciziei atacate are următorul cuprins:

„ Articolul 1

Ajutorul sub forma unei garanții de 5 miliarde de euro, pe care [Republica Federală Germania] intenționează să îl acorde băncii WestLB este compatibil cu piața comună, sub rezerva condițiilor prevăzute la articolul 2 și în anexă.

Articolul 2

1. [Planul de restructurare definitiv] trebuie pus în aplicare sub rezerva tuturor condițiilor prevăzute în anexă și în conformitate cu calendarul anunțat.

2. Dacă este cazul […] și ca răspuns la o cerere din partea [Republicii Federale Germania] motivată corespunzător, Comisia poate:

a) să permită o prelungire a termenelor […]; sau

b) în cazuri excepționale, să elimine, să modifice sau să înlocuiască una sau mai multe din condiții[…].

[…]”

55. Anexa la decizia atacată are următorul cuprins:

„Cu privire la articolul 2 alineatul (1)

[…]

2.1. Proprietarii […] vor vinde WestLB, ca întreg sau pe segmente, […], până la 31 decembrie 2011.

2.2. Proprietarii […] vor iniția o procedură de licitație […] până la 31 august 2010 și vor încheia un contract de vânzare cu cumpărătorul până la 31 august 2011, astfel încât vânzarea să poată avea loc până la 1 ianuarie 2012. Din motive justificate corespunzător, Comisia poate fi de acord cu o vânzare prin acord direct sau cu o consolidare a Landesbanken […]

[…]

3.1. Comparativ cu bilanțul total auditat al băncii WestLB la 31 decembrie 2007 […], bilanțul total va fi redus cu 25 % până la 31 martie 2012 și cu 50 % până la 31 martie 2011 […]

[…]

4.1. Activitatea principală a băncii WestLB trebuie separată și grupată în următoarele sectoare de activitate […], până la 30 octombrie 2009:

(a) servicii de tranzacții bancare [«]de bază[»];

(b) parteneriat între societățile mijlocii și băncile de economii ( Verbund/Mittelstand );

(c) piețe de capital, servicii bancare pentru companii și finanțare structurată.

4.2. [Aceste diferite sectoare] vor fi vândute împreună sau separat până la 31 decembrie 2011.

4.3. Până la vânzare, niciunul dintre domeniile segmentate de activitate [din aceste sectoare] nu poate fi extins prin fuziuni sau achiziții […]

[…]

4.5. […] activitatea de pe piața de capital va fi supusă următoarelor restricții, până la vânzare:

[…]

4.6. […] activitatea aferentă serviciilor bancare pentru societăți și finanțării structurate va fi supusă următoarelor restricții, până la vânzare:

[…]

5.1. Toate următoarele participații […] vor fi vândute în întregime, cât mai curând posibil, până cel târziu în […] 2010: [16 participații enumerate]

[…]

5.8. Până la vânzare, în cazul unei pierderi, WestLB nu va efectua plăți din instrumente de capital hibride. Dacă bilanțul băncii WestLB, fără ajustarea rezervelor de capital, indică o pierdere, aceste instrumente trebuie, de asemenea, să participe la pierdere.

[…]

6.1. WestLB va fi vândută, în întregime sau pe segmente, în cadrul unei proceduri de licitație deschise, transparente și nediscriminatorii, cu condiția respectării termenelor limită prevăzute la punctele 2.1 și 2.3 [din anexa la decizia atacată].

6.2. Procedura trebuie să fie deschisă oricărui potențial cumpărător, intern sau extern […]

[…]

6.4. Cumpărătorul:

(a) trebuie să fie un terț, fără legătură cu [acționarii]. […]

(b) trebuie să fie în măsură să îndeplinească condițiile necesare obținerii tuturor autorizațiilor necesare din partea autorităților relevante […];

(c) pe baza resurselor sale financiare, în special a ratingului său, cumpărătorul trebuie să poată asigura solvabilitatea [WestLB].

6.5. Este de preferat să se realizeze cesionarea completă a domeniilor de activitate segmentate și nu simplul transfer al majorității drepturilor de vot […] [Acest simplu transfer] este permis doar dacă în cadrul procedurii de licitație nu se face nicio ofertă pentru cesionarea completă a unuia sau a mai multe domenii de activitate segmentate. Comisia trebuie să fie informată și poate formula obiecții în acest sens.

6.6. Această măsură nu aduce atingere posibilității […] de vânzare prin acord direct sau de consolidare a Landesbanken cu acordul Comisiei. Proprietarii anteriori pot astfel deveni acționari minoritari, în cazul pierderii pachetului majoritar.

6.7. Sectoarele de activitate și activitățile care nu sunt vândute vor fi încheiate până la 31 decembrie 2011, sau va fi permisă încetarea lor după acea dată, odată cu încetarea activității de bază.

[…]

Cu privire la articolul 2 alineatul (2) [din decizia atacată]

În aplicarea clauzei de reexaminare de la articolul 2 alineatul (2) [din decizia atacată], Comisia trebuie să țină seama de condițiile ofertei și de situația de pe piețele de capital.”

8. Evoluția situației WestLB după adoptarea deciziei atacate

56. După adoptarea deciziei atacate, valoarea portofoliului de 23 de miliarde de euro s‑a depreciat astfel încât existența garanției în litigiu nu era suficientă pentru a permite WestLB să respecte cerințele legale de capital. Comisia, prin decizia din 7 octombrie 2009, a autorizat provizoriu acordarea unei noi garanții în favoarea WestLB, în cuantum de 6,4 miliarde de euro, în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE (ajutorul de stat N 531/2009) (JO C 305, p. 4). Republica Federală Germania s‑a angajat să prezinte noi măsuri de restructurare înainte de 30 noiembrie 2009.

57. La 10 decembrie 2009, Republica Federală Germania a notificat Comisiei o injecție de capital de 3 miliarde de euro în favoarea WestLB și o garanție suplimentară de 1 miliard de euro al cărei scop era să transfere către o nouă structură de izolare active în valoare nominală de 85,1 miliarde de euro. Comisia a autorizat provizoriu aceste noi măsuri prin decizia din 22 decembrie 2009.

58. La 15 decembrie 2009, Republica Federală Germania a comunicat Comisiei un plan de restructurare modificat (denumit în continuare „planul de lichidare”).

59. La 20 decembrie 2011, Comisia a adoptat o nouă decizie privind măsurile de sprijin puse în aplicare în favoarea WestLB între 2007 și sfârșitul anului 2011 (ajutoarele C 40/2009 și C 43/2008) (denumită în continuare „decizia finală din 2011”). În această decizie, Comisia a abrogat decizia atacată (articolul 3 din decizia finală din 2011). Comisia a examinat împreună, din perspectiva dreptului ajutoarelor de stat, diferitele injecții de capital și garanții acordate în favoarea WestLB între anul 2007 și decembrie 2011, inclusiv garanția în litigiu. Comisia a considerat că era vorba despre ajutoare pentru restructurare compatibile cu piața comună în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE, sub rezerva punerii în aplicare a măsurilor prevăzute de planul de lichidare.

Procedura

60. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 13 noiembrie 2009, reclamanta a formulat o acțiune vizând anularea deciziei atacate.

61. Prin act separat, depus la grefa Tribunalului în aceeași zi, reclamanta a introdus o cerere de măsuri provizorii având ca obiect suspendarea executării deciziei atacate. Prin Ordonanța din 18 martie 2011, Westfälisch‑Lippischer Sparkassen- und Giroverband/Comisia (T‑457/09 R, nepublicată în Repertoriu), judecătorul delegat cu luarea măsurilor provizorii a respins această cerere și a dispus soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.

62. Prin scrisoarea din 26 aprilie 2012, Comisia a comunicat Tribunalului adoptarea deciziei finale din 2011 și a afirmat că, după adoptarea acestei decizii, „reclamanta [nu mai avea] interesul de a exercita acțiunea, presupunând că acesta a existat vreodată”. Comisia nu a explicat însă motivul acestei afirmații.

63. Tribunalul, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură (denumite în continuare „măsurile de organizare a procedurii”), a invitat reclamanta să se pronunțe asupra consecințelor care decurg în ceea ce privește prezenta acțiune din adoptarea deciziei finale din 2011.

64. Reclamanta a dat curs acestei solicitări prin scrisoarea din 11 iunie 2012.

65. În cadrul măsurilor de organizare a procedurii, Tribunalul a solicitat Comisiei, prin scrisoarea din 28 noiembrie 2012, să își prezinte observațiile cu privire la scrisoarea reclamantei din 11 iunie 2012.

66. Comisia a dat curs acestei solicitări prin scrisoarea din 11 ianuarie 2013. În această scrisoare, Comisia a solicitat motivat Tribunalului să constate că nu mai era necesară pronunțarea asupra fondului cauzei.

67. Prin scrisoarea din 4 aprilie 2013, reclamanta și‑a prezentat observațiile cu privire la cererea de nepronunțare asupra fondului formulată de Comisie.

68. Prin decizia din 16 octombrie 2013, Tribunalul, la propunerea Camerei întâi, a trimis cauza Camerei întâi extinse, în temeiul articolului 14 alineatul (1) și al articolului 51 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură.

69. Prin Ordonanța din 24 octombrie 2013, Tribunalul (Camera întâi extinsă) a unit cu fondul cererea de nepronunțare asupra fondului formulată de Comisie.

70. La 31 octombrie 2013, Tribunalul, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, a adresat anumite întrebări scrise părților, care au răspuns acestei solicitări în termenul acordat.

71. Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera întâi extinsă) a decis deschiderea procedurii orale.

72. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 6 decembrie 2013.

Concluziile părților

73. În cererea introductivă, reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

74. În memoriul în apărare, Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca fiind în parte inadmisibilă și în parte nefondată;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

75. În scrisoarea din 26 aprilie 2012, Comisia solicită Tribunalului:

– să dea reclamantei posibilitatea să informeze dacă este dispusă să renunțe la acțiune;

– dacă reclamanta nu renunță la acțiune, să declare că acțiunea a rămas fără obiect.

76. În scrisoarea din 11 iunie 2012, reclamanta solicită Tribunalului:

– respingerea cererii Comisiei prin care solicită Tribunalului să declare că litigiul a rămas fără obiect;

– în subsidiar, în ipoteza în care Tribunalul consideră că acțiunea împotriva deciziei atacate a rămas fără obiect, autorizarea adaptării motivelor și a concluziilor sale și considerarea acestora ca vizând anularea în parte a deciziei finale din 2011, în măsura în care aceasta înlocuiește decizia atacată.

77. În scrisoarea din 11 ianuarie 2013, Comisia solicită Tribunalului:

– constatarea faptului că nu este necesar să se pronunțe cu privire la acțiune;

– respingerea cererii de adaptare a motivelor și a concluziilor reclamantei;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

78. În scrisoarea din 4 aprilie 2013, reclamanta solicită Tribunalului:

– respingerea cererii de nepronunțare asupra fondului formulată de Comisie;

– în ipoteza în care Tribunalul ar considera că nu mai este necesară pronunțarea asupra fondului, obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată;

– organizarea unei ședințe.

În drept

1. Cu privire la admisibilitate

Cu privire la calitatea procesuală activă a reclamantei

79. Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, având personalitate juridică, reclamanta, persoană juridică de drept public, poate introduce o acțiune în anulare în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE, după cum aceasta susține în mod întemeiat. Totuși, întrucât decizia atacată a fost adresată numai Republicii Federale Germania, trebuie să se verifice, în conformitate cu această dispoziție, dacă reclamanta este vizată în mod individual de decizia menționată, precizându‑se că nu este pus la îndoială faptul că reclamanta este vizată în mod direct de aceasta, ceea ce de altfel părțile nu contestă.

80. Potrivit unei jurisprudențe constante, alte persoane în afara destinatarilor unei decizii nu pot pretinde că respectiva decizie le privește în mod individual decât dacă aceasta le aduce atingere în temeiul anumitor calități care le sunt specifice sau în temeiul unei situații de fapt care le caracterizează în raport cu orice altă persoană și, din acest motiv, le individualizează ca și în cazul destinatarului unei astfel de decizii (Hotărârea Curții din 15 iulie 1963, Plaumann/Comisia, 25/62, Rec., p. 197, și Hotărârea Curții din 13 decembrie 2005, Comisia/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, C‑78/03 P, Rec., p. I‑10737, punctul 33).

81. Reclamanta susține că este vizată în mod individual de decizia atacată în totalitatea sa în sensul jurisprudenței vizate la punctul anterior. Reclamanta prezintă în această privință mai multe observații, care pot fi reunite în două argumente principale, întemeiate, primul, pe faptul că a luat parte la adoptarea măsurii pe care Comisia a calificat‑o drept ajutor de stat în decizia atacată și, cel de al doilea, pe o afectare deosebită în calitate de acționar.

82. Comisia observă că reclamanta nu este vizată decât în parte de decizia atacată. Comisia arată în această privință, pe de o parte, că reclamanta nu își poate întemeia calitatea procesuală activă pe statutul său de organism care a adoptat măsura calificată drept ajutor de stat în această decizie. Comisia arată, pe de altă parte, că reclamanta, în calitate de acționar, este vizată în mod individual numai de condițiile înscrise în anexa la decizia atacată care privesc obligația acționarilor de a vinde WestLB unui terț independent (denumită în continuare „obligația de vânzare”).

Cu privire la primul argument, întemeiat pe faptul că reclamanta ar fi participat la adoptarea măsurii calificate drept ajutor de stat prin decizia atacată

83. Reiese din jurisprudență că poziția juridică a altui organism decât un stat membru, care are personalitate juridică și care a adoptat o măsură calificată drept ajutor de stat într‑o decizie finală a Comisiei (denumit în continuare „furnizorul ajutorului”), poate fi afectată în mod individual de această decizie dacă aceasta îl împiedică să își exercite așa cum intenționează competențele proprii, constând printre altele în acordarea ajutorului în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 aprilie 1998, Vlaams Gewest/Comisia, T‑214/95, Rec., p. II‑717, punctul 29, și Hotărârea Tribunalului din 6 martie 2002, Diputación Foral de Álava și alții/Comisia, T‑127/99, T‑129/99 și T‑148/99, Rec., p. II‑1275, punctele 50 și 51).

84. Reclamanta susține, pe de o parte, că este coautoarea măsurii calificate drept ajutor de stat în decizia atacată și, pe de altă parte, că a adoptat această măsură în exercitarea competențelor proprii. Potrivit reclamantei, decizia atacată o împiedică să își exercite așa cum intenționează aceste competențe, care constau, în speță, în acordarea garanției în litigiu. În consecință, acțiunea ar fi admisibilă conform jurisprudenței vizate la punctul anterior.

85. În înscrisurile sale, Comisia nu a contestat faptul că reclamanta poate fi considerată furnizorul ajutorului examinat în decizia atacată. Comisia a observat că reclamanta nu demonstra un interes propriu, ceea ce, potrivit jurisprudenței, ar împiedica‑o să introducă în mod valabil o acțiune în calitate de furnizor al ajutorului. Cu toate acestea, în răspunsul la întrebările Tribunalului datate 31 octombrie 2013, precum și în ședință, Comisia a arătat că reclamanta nu putea fi considerată furnizorul ajutorului. Potrivit Comisiei, ajutorul examinat în decizia atacată a fost acordat WestLB numai de landul NRW.

86. Rezultă din dispozitivul deciziei atacate, care nu vizează decât o „garanție în cuantum de 5 miliarde de euro” (a se vedea punctul 54 de mai sus), că garanția în litigiu este singura măsură calificată în mod formal drept ajutor de stat în această decizie.

87. Trebuie să se examineze, așadar, dacă se poate considera că reclamanta a acordat o parte din acest ajutor.

88. În această privință, mai întâi, este necesar să se arate că, pe plan formal, garanția în litigiu a fost acordată pentru eventualii cumpărători ai junior notes de landul NRW, iar nu de alți acționari decât acesta (denumiți în continuare „ceilalți acționari”), participarea acestora din urmă, inclusiv a reclamantei, în cadrul unei eventuale recurgeri la această garanție, fiind de ordin pur intern pentru acționari.

89. Astfel, pe de o parte, în timp ce reiese din considerentul (24) al deciziei atacate că cumpărătorii junior notes ar putea solicita landului NRW o compensație economică dacă ar fi obligați să suporte pierderi legate de degradarea valorii acestor titluri, niciun element din decizia atacată sau din dosar nu permite să se considere că aceștia ar putea solicita de asemenea vreo compensație celorlalți acționari. Intervenția acestora în caz de executare a garanției în litigiu se limitează, în temeiul acordurilor la care au ajuns acționarii, la oferirea unei compensații landului NRW proporțional cu cota lor de capital pentru primele 2 miliarde de euro cheltuite și, pentru orice sumă suplimentară, fie la transferarea de acțiuni ale WestLB, fie la convenirea unei compensații în numerar [a se vedea punctul 11 de mai sus și considerentul (24) al deciziei atacate].

90. Cu privire la acest aspect, este necesar să se adauge că însăși reclamanta a confirmat în răspunsul la întrebările Tribunalului datate 31 octombrie 2013, precum și în ședință că numai landul NRW se constituise garant al valorii nominale a junior notes față de deținătorii acestor titluri și că aceștia nu ar putea solicita vreo compensație celorlalți acționari.

91. Pe de altă parte, rezultă din considerentele (24) și (26) ale deciziei atacate și din considerentul (20) al treilea paragraf al deciziei provizorii că intervenția celorlalți acționari în beneficiul landului NRW în cazul recurgerii la garanția în litigiu nu este automată, ci necesită formularea în prealabil de către acest land a unei cereri de compensație. Landul NRW rămâne, așadar, nu numai garantul unic al valorii nominale a junior notes față de deținătorii acestor titluri, ci și cel care efectuează repartizarea costurilor asociate eventualei executări a garanției în litigiu între acționari, sub rezerva respectării limitelor maxime de răspundere convenite de aceștia.

92. Apoi, pe plan substanțial, este necesar să se arate că, astfel cum au susținut părțile în ședință, WestLB este beneficiarul garanției în litigiu întrucât, în temeiul acesteia, operațiunile descrise la punctele 9-14 de mai sus, prin care a fost creată structura de izolare, i‑au permis în practică să elimine din bilanțul său active a căror valoare era semnificativ redusă și să înscrie în acesta noi active, și anume junior notes, a căror valoare nominală, echivalentă cu cea a activelor eliminate, era garantată. Or, în timp ce participarea landului NRW la garanția în litigiu a putut conferi un avantaj WestLB în acest context, cea a celorlalți acționari nu poate fi considerată ca fiind la originea creării sale.

93. Astfel, în primul rând, contrar celor susținute de reclamantă în ședință, angajamentul celorlalți acționari față de landul NRW, exprimat printr‑o obligație de rambursare parțială către landul menționat a cheltuielilor efectuate în caz de executare a garanției în litigiu (denumit în continuare „angajamentul celorlalți acționari”), nu poate fi considerat o „contragaranție” în beneficiul deținătorilor de junior notes, întrucât acest angajament nu presupune obligația de a plăti un procentaj din valoarea nominală a junior notes în beneficiul deținătorilor menționați în dubla ipoteză în care, pe de o parte, se apela la garanția în litigiu și, pe de altă parte, landul NRW nu o onora.

94. În al doilea rând, în ceea ce privește problema dacă, așa cum a susținut reclamanta în ședință, angajamentul celorlalți acționari crește solvabilitatea landului NRW față de deținătorii de junior notes, este necesar să se arate că, chiar dacă se presupune că riscul de insolvabilitate al landului NRW, care este o colectivitate teritorială a cărei autonomie și prerogative de putere publică decurg din Constituția germană, este confirmat și că, în caz de faliment, Republica Federală Germania nu este obligată, în temeiul dreptului său intern, să îi acorde o asistență financiară pentru a‑și acoperi datoriile, niciun element din dosar nu permite să se considere că existența angajamentului celorlalți acționari ar fi susceptibilă să valorifice dreptul deținătorilor de junior notes de a executa garanția în litigiu sau să le acorde prioritate în raport cu alți deținători de creanțe față de landul menționat.

95. Reiese din cele de mai sus că, astfel cum susține Comisia, ajutorul autorizat în decizia atacată a fost acordat numai de landul NRW, ceilalți acționari neputând fi considerați drept furnizorii unei părți din acest ajutor.

96. Această concluzie nu poate fi infirmată de niciunul dintre argumentele invocate de reclamantă în ședință.

97. Astfel, reclamanta a susținut, în primul rând, că însăși Comisia calificase ceilalți acționari drept furnizori ai ajutorului în decizia atacată.

98. În această privință, primo , este necesar să se arate că problema dacă reclamanta este furnizorul ajutorului este un aspect obiectiv, care depinde de elementele de fapt expuse în decizia atacată, pe care reclamanta nu le contestă, iar nu de aprecierea eventuală a acestor elemente efectuată de Comisie.

99. Secundo , este necesar să se observe că, în cadrul deciziei atacate, Comisia nu era obligată să identifice în mod precis furnizorul ajutorului. Astfel cum a indicat în mod întemeiat în ședință, Comisia se putea limita să expună motivele pentru care considerase că garanția în litigiu fusese acordată de stat din resurse publice. Întrucât imputabilitatea în sarcina statului a garanției în litigiu și existența unui transfer de resurse publice nu fuseseră contestate de Republica Federală Germania în nicio etapă a procedurii administrative, problema dacă ceilalți acționari puteau fi considerați furnizori ai ajutorului era, așadar, lipsită de relevanță în contextul acestei decizii.

100. Tertio , în ceea ce privește această apreciere, este, desigur, exact că, în considerentul (23) prima liniuță al deciziei atacate, Comisia arată că garanția în litigiu este constituită, în parte, dintr‑o „garanție emisă de proprietarii băncii WestLB, în funcție de participațiile lor, acoperind creanțe de până la 2 miliarde [de euro], deținute de West LB față de Phœnix Light”. De asemenea, în considerentul (23) a patra liniuță al deciziei atacate, Comisia arată că Phœnix Light plătește „giranților” un comision anual pentru acordarea garanției în litigiu. Cu toate acestea, Comisia constată în același timp, în considerentul (23) al treilea paragraf al deciziei menționate, că landul NRW este cel care a emis o garanție pentru junior notes datorită căreia aceste titluri sunt mai sigure. În sfârșit, trebuie amintit că Comisia indicase în dispozitivul deciziei provizorii că, dacă un plan de restructurare nu îi era prezentat până la 8 august 2008 cel târziu, Republica Federală Germania se angajase ca „acordul existent între landul NRW și Phœnix Light”, privind garanția în litigiu, să fie anulat (a se vedea punctele 15 și 22 de mai sus).

101. În al doilea rând, reclamanta a susținut în ședință că landul NRW nu ar fi decis niciodată să garanteze valoarea nominală a junior notes în lipsa angajamentului celorlalți acționari. Acest angajament ar fi, așadar, o condiție sine qua non a garanției în litigiu.

102. În această privință, este necesar să se arate că reclamanta nu și‑a susținut afirmația cu niciun element de probă. Nu este, prin urmare, posibil să se stabilească dacă, în lipsa angajamentului celorlalți acționari, landul NRW ar fi decis sau nu ar fi decis să acorde garanția în litigiu.

103. În orice caz, articolul 87 alineatul (1) CE nu face distincție în funcție de cauzele sau de obiectivele intervențiilor statului, ci le definește în funcție de efectele lor (a se vedea Hotărârea Curții din 22 decembrie 2008, British Aggregates/Comisia, C‑487/06 P, Rep., p. I‑10515, punctul 85 și jurisprudența citată). În consecință, motivele subiective care au determinat landul NRW să accepte să se constituie drept singurul garant al valorii nominale a junior notes față de deținătorii acestora nu au niciun efect asupra problemei dacă angajamentul celorlalți acționari presupune un avantaj apreciabil pentru WestLB și poate fi considerat drept un ajutor de stat în favoarea acestei bănci.

104. În al treilea rând, reclamanta a susținut în ședință că landul NRW se constituise unic garant al valorii nominale a junior notes pentru motivul că era singura opțiune care putea fi avută în vedere din punct de vedere practic. Potrivit reclamantei, întrucât aceste titluri puteau fi plasate pe piețele financiare internaționale, garanția asociată trebuia să fie simplă din punct de vedere juridic și de natură să permită investitorilor, care nu puteau realiza analize detaliate în ceea ce privește operațiuni de cumpărare a acestui tip de titluri, pe de o parte, să identifice cu ușurință garantul și, pe de altă parte, să nu fie obligați să se adreseze unor garanți diferiți în cazul în care garanția trebuie să fie executată.

105. Cu privire la acest aspect, este necesar să se respingă de la bun început susținerea potrivit căreia investitorii nu efectuează analize detaliate în ceea ce privește achiziționarea de titluri pe piețele financiare internaționale. Este vorba despre o afirmație nesusținută în niciun mod, precum și puțin plauzibilă, o obligație de diligență minimă trebuind să fie impusă oricărui investitor, cu atât mai mult în ceea ce privește investitorii care decid să opereze pe piețele financiare internaționale într‑o perioadă de criză importantă care afectează aceste piețe.

106. Apoi, este necesar să se arate că argumentul reclamantei nu permite să se înțeleagă de ce, din punctul de vedere al facilității pentru deținătorii de junior notes, nu ar putea fi avute în vedere și alte opțiuni.

107. Astfel, acest argument nu permite să se înțeleagă de ce fie acordarea unei garanții în solidar tuturor acționarilor privind o parte din valoarea nominală a fiecărui titlu, însoțită de o garanție exclusivă a landului NRW pentru partea restantă, fie un sistem de contragaranții prin care ceilalți acționari acceptă să acopere un procentaj din răspunderea landului menționat în caz de neplată nu ar fi permis cumpărătorilor de junior notes să identifice cu ușurință garanții acestor titluri și să se adreseze unui singur garant în caz de executare a garanției. Aceste două sisteme alternative, care ar fi putut fi însoțite de acorduri interne de repartizare a costurilor unei eventuale executări a garanției, ar fi putut prezenta, spre deosebire de angajamentul celorlalți acționari în speță, un avantaj suplimentar pentru deținătorii de junior notes.

108. În sfârșit, și în orice caz, problema dacă sistemul ales de acționari pentru a garanta valoarea nominală a junior notes era singurul sistem care putea fi avut în vedere nu are niciun efect asupra aspectului dacă angajamentul celorlalți acționari a conferit un avantaj WestLB, beneficiar al ajutorului de stat identificat de Comisie în decizia atacată. În consecință, chestiunea menționată nu are, la rândul ei, niciun efect asupra aspectului dacă acești acționari pot fi considerați furnizori ai ajutorului în cauză.

109. Având în vedere toate cele ce precedă, trebuie să se considere că nu s‑a stabilit că reclamanta este vizată în mod individual de decizia atacată în calitate de furnizor al ajutorului în cauză.

Cu privire la al doilea argument, întemeiat pe afectarea individuală a reclamantei în calitate de acționar

110. Reclamanta susține că este vizată în mod individual, în calitate de acționar, de decizia atacată, inclusiv în ceea ce privește toate condițiile care însoțesc această decizie.

111. Comisia admite că reclamanta este vizată în mod individual, în calitate de acționar, de obligația de vânzare. În schimb, Comisia contestă că aceasta este vizată în mod individual de celelalte condiții care însoțesc decizia atacată.

112. Potrivit unei jurisprudențe consacrate, cu excepția situației în care poate invoca un interes de a exercita acțiunea distinct de cel al unei societăți vizate de un act al Uniunii Europene și în care aceasta deține o parte a capitalului, o persoană nu poate să își apere interesele față de acest act altfel decât prin exercitarea drepturilor sale de asociat al acestei societăți, care are ea însăși dreptul de a introduce o acțiune (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 iunie 2000, Euromin/Consiliul, T‑597/97, Rec., p. II‑2419, punctul 50, și Hotărârea Tribunalului din 24 martie 2011, Freistaat Sachsen și alții/Comisia, T‑443/08 și T‑455/08, Rep., p. II‑1311, punctul 62, și Ordonanța Tribunalului din 27 martie 2012, European Goldfields/Comisia, T‑261/11, nepublicată în Repertoriu, punctul 21).

113. Trebuie, așadar, să se examineze dacă reclamanta are un interes de a exercita acțiunea distinct de cel al WestLB în ceea ce privește anularea deciziei atacate.

114. Reclamanta arată că interesul său de a exercita acțiunea este distinct de cel al WestLB, întrucât decizia atacată o constrânge să renunțe la dreptul său de proprietate și să accepte o restructurare radicală a acestei bănci, inclusiv o reducere de 50 % a bilanțului, reducând substanțial valoarea acțiunii.

115. Este necesar să se arate de la bun început că, după cum admite însăși Comisia, reclamanta are un interes de a exercita acțiunea distinct de cel al WestLB în ceea ce privește obligația de vânzare.

116. Astfel, această obligație privește numai acționarii, care sunt obligați să renunțe, în termene imperative, la dreptul lor de proprietate asupra WestLB pentru ca ajutorul acordat în favoarea acestei bănci, necesar pentru restructurarea sa, să fie autorizat. WestLB, în schimb, nu trebuie să efectueze niciun demers în temeiul acestei obligații, care nu afectează patrimoniul său și nu îi condiționează comportamentul pe piață.

117. Cu toate acestea, în ceea ce privește celelalte condiții care însoțesc decizia atacată, printre care cele privind reducerea bilanțului WestLB, trebuie să se observe, mai întâi, că acestea se referă la activitatea comercială a acestei bănci și la vânzarea și/sau la lichidarea patrimoniului său. WestLB ar putea invoca ea însăși orice argument, în cadrul unei acțiuni introduse împotriva deciziei atacate, privind nelegalitatea sau lipsa necesității acestor condiții.

118. În continuare, trebuie să se noteze că Comisia arată, fără să fie contrazisă de reclamantă, că drepturile nepolitice ale unui acționar al unei societăți pe acțiuni germane se limitează, pe de o parte, la distribuirea profiturilor societății și, pe de altă parte, la primirea unei eventuale prime în cazul lichidării întreprinderii. Prin urmare, este necesar să se considere că, în temeiul dreptului german, calitatea de acționar nu conferă drepturi asupra activelor întreprinderii. Condițiile privind reducerea totalului bilanțului unei întreprinderi nu pot, în consecință, să afecteze niciun drept al acționarilor.

119. În sfârșit, trebuie să se observe că argumentul invocat de reclamantă în esență, potrivit căruia orice decizie adoptată de Comisie care are un eventual efect negativ asupra valorii acțiunii unei societăți pe acțiuni poate fi atacată la Tribunal de acționarii acestei societăți, este incompatibil cu jurisprudența vizată la punctul 112 de mai sus și trebuie, prin urmare, să fie respins.

120. Având în vedere ansamblul considerațiilor precedente, este necesar să se concluzioneze că, în ceea ce privește celelalte condiții, în afară de obligația de vânzare, care însoțesc decizia atacată, printre care cele privind reducerea bilanțului WestLB, interesul de a exercita acțiunea al reclamantei se confundă cu cel al WestLB și, prin urmare, aceasta nu este vizată în mod individual de decizia atacată. În schimb, reclamanta este vizată în mod individual de această decizie în măsura în care autorizarea garanției în litigiu a fost condiționată de respectarea obligației de vânzare.

Concluzie cu privire la calitatea procesuală activă a reclamantei

121. Din cele ce precedă rezultă că reclamanta are calitate procesuală activă împotriva deciziei atacate numai în măsura în care acesteia i‑a fost atașată obligația de vânzare.

122. În consecință, motivele și argumentele prezentate de reclamantă în susținerea cererii sale de anulare a deciziei atacate pot fi examinate numai în măsura în care vizează să demonstreze nelegalitatea includerii acestei obligații în anexa la decizia menționată și trebuie să fie respinse ca inadmisibile în rest.

Cu privire la interesul de a exercita acțiunea al reclamantei

123. Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că, în cadrul deciziei finale din 2011, Comisia a autorizat, sub rezerva respectării planului de lichidare, șase măsuri de ajutor, în plus față de garanția în litigiu. Aceste șase măsuri sunt enumerate la articolul 1 alineatul (1) literele (b)-(g) din decizia menționată.

124. Planul de lichidare, care înlocuiește planul de restructurare definitiv, implică dispariția WestLB și prevede, astfel cum arată Comisia fără a fi contrazisă de reclamantă:

– separarea anumitor activități ale WestLB prin gruparea acestora într‑o „Verbundbank” (grupare bancară) care servește drept furnizor de servicii pentru băncile de economii din landul NRW și din landul Brandenburg și pentru clienții lor;

– vânzarea unui mare număr de domenii de activitate și de participații ale WestLB;

– transferul definitiv al tuturor portofoliilor WestLB care rămân către o nouă structură de izolare, denumită EAA;

– înființarea unei bănci de servicii și de administrare a portofoliilor, denumită provizoriu SPM Bank și apoi Portigon, însărcinată să furnizeze servicii către EEA și Verbundbank;

– limitarea licenței bancare universale a WestLB prin eliminarea anumitor autorizații.

125. Prin urmare, este necesar să se considere, astfel cum a confirmat Comisia în ședință, că planul de lichidare implică o desființare ordonată a activităților WestLB, precum și transferul unei părți din acestea către Verbundbank, pentru a asigura continuitatea anumitor servicii considerate strategice pentru băncile de economii pentru care WestLB asigura la momentul faptelor, în calitatea sa de bancă centrală, legătura cu piețele financiare mondiale.

126. În schimb, planul de lichidare nu prevede nici o modificare globală a acționariatului WestLB înainte de lichidarea acesteia, nici imposibilitatea acționarilor de a deține participații de orice natură, după această lichidare, la societățile care continuă unele dintre activitățile WestLB, și anume Verbundbank, EEA sau banca de servicii și de administrare a portofoliilor denumită în mod provizoriu SPM Bank și ulterior Portigon.

127. În această privință, Comisia arată, fără a fi contrazisă de reclamantă, pe de o parte, că Verbundbank a fost preluată de Helaba la 1 iulie 2012 și, pe de altă parte, că, în temeiul acordului de transfer al Verbundbank către aceasta din urmă, reclamanta a devenit acționar al Helaba și astfel, indirect, coproprietar al Verbundbank.

128. În lumina acestui context de fapt este necesar să se examineze cererea de nepronunțare asupra fondului prezentată de Comisie, întemeiată pe faptul că reclamanta și‑ar fi pierdut interesul de a exercita acțiunea împotriva deciziei atacate în urma adoptării deciziei finale din 2011.

129. Potrivit unei jurisprudențe constante, în raport cu obiectul acțiunii, interesul unui reclamant de a exercita acțiunea se analizează, sub sancțiunea inadmisibilității, la momentul introducerii acesteia. În plus, interesul acestui reclamant de a obține câștig de cauză trebuie să existe în continuare până la momentul pronunțării hotărârii judecătorești, sub sancțiunea nepronunțării asupra fondului (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 16 decembrie 1963, Forges de Clabecq/Înalta Autoritate, 14/63, Rec., p. 719, 748, și Hotărârea Curții din 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia, C‑362/05 P, Rep., p. I‑4333, punctul 42).

130. Tot conform unei jurisprudențe constante, nu mai este necesară pronunțarea asupra unei cereri de anulare în cazul în care reclamantul a pierdut interesul de a obține anularea actului atacat din cauza unui eveniment intervenit în cursul judecății, care are drept consecință faptul că anularea acestui act nu mai este susceptibilă, prin ea însăși, să producă efecte juridice (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 9 septembrie 2011, Dow AgroSciences și alții/Comisia, T‑475/07, Rep., p. II‑5937, punctul 67 și jurisprudența citată).

131. Cu toate acestea, astfel cum reclamanta arată în mod întemeiat, un reclamant poate justifica în continuare interesul de a obține anularea unui act abrogat în măsura în care abrogarea nu determină aceleași efecte juridice ca o anulare eventuală dispusă de Tribunal. Astfel, abrogarea unui act al unei instituții nu constituie o recunoaștere a nelegalității sale și produce efecte ex nunc , pe când anularea acestuia produce efecte ex tunc (a se vedea Hotărârea Dow AgroSciences și alții/Comisia, punctul 130 de mai sus, punctul 68 și jurisprudența citată).

132. În plus, în cazul în care un act este anulat, instituția emitentă a actului este obligată să ia măsurile impuse de executarea hotărârii. Aceste măsuri privesc în special eliminarea efectelor nelegalităților constatate în hotărârea de anulare. Astfel, instituția vizată poate fi determinată să repună reclamantul în mod corespunzător într‑o situație anterioară sau să evite să adopte un act identic (a se vedea Hotărârea Dow AgroSciences și alții/Comisia, punctul 130 de mai sus, punctul 69 și jurisprudența citată).

133. După cum se indică la punctul 59 de mai sus, decizia atacată și deci toate condițiile care o însoțeau au fost abrogate prin decizia finală din 2011. Cu toate acestea, decizia atacată nu a fost revocată de Comisie. Prin urmare, aceasta a continuat să producă efecte juridice cu privire la situația reclamantei în perioada cuprinsă între momentul intrării sale în vigoare și momentul abrogării sale (12 mai 2009-20 decembrie 2011). În special, așa cum arată în mod întemeiat reclamanta, decizia atacată i‑a impus în această perioadă obligația de a renunța la participația sa la WestLB. Anularea deciziei atacate poate avea, așadar, prin ea însăși, consecințe cu privire la situația juridică a reclamantei, astfel încât aceasta își păstrează interesul de a exercita acțiunea (a se vedea în acest sens Hotărârea Dow AgroSciences și alții/Comisia, punctul 130 de mai sus, punctul 70).

134. În esență, Comisia prezintă două argumente cu scopul de a infirma această concluzie.

135. În primul rând, Comisia subliniază că obligația de vânzare nu a fost pusă în aplicare, întrucât a fost imposibil să fie găsit un cumpărător pentru WestLB, și nu mai figurează în planul de lichidare, reclamanta devenind chiar coproprietară a Helaba și, prin urmare, a Verbundbank. Potrivit Comisiei, rezultă de aici că o eventuală anulare a deciziei atacate nu ar schimba situația juridică a reclamantei cu privire la obligația de vânzare. Or, întrucât acțiunea este admisibilă numai în ceea ce privește această obligație, reclamanta nu ar putea obține niciun avantaj dacă acțiunea ar fi admisă.

136. În această privință, este necesar să se arate că reclamanta a fost supusă obligației de vânzare timp de mai mult de doi ani. Desigur, această obligație nu a fost executată în practică. Totuși, reclamanta continuă să aibă interesul de a solicita anularea deciziei atacate în măsura în care este însoțită de această obligație.

137. Într‑adevăr, un reclamant poate continua să aibă interesul de a solicita anularea unui act care nu a fost pus în executare și care îl afectează în mod direct pentru a obține din partea Uniunii constatarea unei nelegalități comise în privința sa, astfel încât o asemenea constatare să poată servi drept temei pentru o eventuală acțiune în despăgubire destinată să repare în mod adecvat prejudiciul cauzat prin actul atacat (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 18 martie 2009, Shanghai Excell M & E Enterprise și Shanghai Adeptech Precision/Consiliul, T‑299/05, Rep., p. II‑565, punctul 53 și jurisprudența citată).

138. Aceasta este situația în speță, întrucât reclamanta a efectuat cheltuieli în vederea vânzării participației sale la WestLB, chiar dacă această vânzare nu a avut loc în cele din urmă. Contrar celor arătate de Comisie, pe de o parte, aceste cheltuieli rezultă în mod suficient de direct din decizia atacată și, pe de altă parte, în pofida diferitor decizii adoptate în legătură cu WestLB ca urmare a crizei financiare, nu există niciun motiv pentru a se considera că ar fi imposibil să se identifice în mod rezonabil partea din cheltuielile efectuate de reclamantă aferentă eforturilor de vânzare pe care aceasta a trebuit să le facă.

139. În acest context, reclamanta continuă să aibă un interes de a obține constatarea caracterului nelegal al deciziei atacate, întrucât, pe de o parte, această constatare ar lega instanța Uniunii în cazul unei acțiuni în despăgubire și, pe de altă parte, ar putea constitui temeiul unei eventuale negocieri extrajudiciare între Comisie și reclamantă care să vizeze repararea prejudiciului suferit de aceasta din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea Shanghai Excell M & E Enterprise și Shanghai Adeptech Precision/Consiliul, punctul 137 de mai sus, punctul 55 și jurisprudența citată).

140. Pe de altă parte, a accepta argumentul Comisiei ar însemna să se admită că actele adoptate de instituții și abrogate după introducerea unei acțiuni în anulare, dar înainte ca Tribunalul să poată pronunța hotărârea pertinentă, se sustrag oricărui control jurisdicțional dacă nu au fost executate. Or, trebuie să se considere că o asemenea situație ar fi incompatibilă cu spiritul articolului 263 TFUE, în temeiul căruia instanța Uniunii controlează legalitatea actelor adoptate în comun de Parlament și de Consiliu, a actelor Consiliului, ale Comisiei și ale Băncii Centrale Europene (BCE), altele decât recomandările și avizele, și a actelor Parlamentului menite să producă efecte juridice față de terți. Astfel, Uniunea este o comunitate de drept întrucât nici statele sale membre, nici instituțiile sale nu pot să se sustragă controlului ce vizează conformitatea actelor adoptate de acestea cu carta constituțională fundamentală, reprezentată de tratat, și nici cu dreptul care decurge din acesta din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea Shanghai Excell M & E Enterprise și Shanghai Adeptech Precision/Consiliul, punctul 137 de mai sus, punctele 56 și 57).

141. Prin urmare, este necesar să se respingă primul argument prezentat de Comisie în vederea infirmării concluziei potrivit căreia reclamanta are în continuare interesul de a exercita acțiunea.

142. În al doilea rând, Comisia arată că reclamanta nu mai are interesul de a exercita acțiunea împotriva deciziei atacate întrucât toate efectele nocive pe care condițiile care însoțesc această decizie ar fi putut să le provoace asupra situației sale juridice sunt provocate de asemenea de decizia finală din 2011.

143. În această privință, este suficient să se constate că, contrar celor susținute de Comisie, decizia finală din 2011 nu provoacă toate efectele nocive vizate la punctul anterior. Astfel, această decizie nu impune reclamantei o obligație de vânzare și îi permite, așadar, să dețină participații, în principiu de orice natură, în activitățile separate ale WestLB.

144. Cel de al doilea argument prezentat de Comisie în vederea infirmării concluziei potrivit căreia reclamanta continuă să aibă interesul de a exercita acțiunea trebuie deci să fie, la rândul lui, respins.

145. Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se concluzioneze că reclamanta continuă să aibă interesul de a exercita acțiunea. Prin urmare, cererea de nepronunțare asupra fondului prezentată de Comisie trebuie să fie respinsă.

146. În consecință, nu este necesar să se examineze cererea de adaptare a motivelor și a concluziilor ca urmare a adoptării deciziei finale din 2011, prezentată de reclamantă în ipoteza în care Tribunalul ar aprecia că acțiunea împotriva deciziei atacate a rămas fără obiect.

2. Cu privire la fond

Observații introductive

147. Reclamanta invocă opt motive în susținerea acțiunii formulate. Aceste motive sunt întemeiate pe încălcarea, în ceea ce privește primul motiv, a principiului colegialității, în ceea ce privește al doilea motiv, a articolului 87 alineatul (1) CE, întrucât denaturarea concurenței provocată de garanția în litigiu nu a fost examinată, în ceea ce privește al treilea motiv, a articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE, în ceea ce privește al patrulea motiv, a principiului proporționalității, în ceea ce privește al cincilea motiv, a principiului egalității de tratament, în ceea ce privește al șaselea motiv, a articolului 295 CE, în ceea ce privește al șaptelea motiv, a articolului 7 alineatul (4) din Regulamentul nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88] CE (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41) și, în ceea ce privește al optulea motiv, a obligației de motivare.

148. Comisia contestă temeinicia tuturor acestor motive.

149. După cum se indică la punctul 122 de mai sus, motivele prezentate de reclamantă sunt admisibile numai în măsura în care vizează să demonstreze nelegalitatea includerii obligației de vânzare în anexa la decizia atacată.

150. Reclamanta invocă nelegalitatea acestei includeri în cadrul celui de al patrulea, al celui de al cincilea, al celui de al șaselea, al celui de al șaptelea și al celui de al optulea motiv. Cu toate acestea, în cadrul acelorași motive, reclamanta prezintă și argumente privind legalitatea celorlalte condiții care figurează în anexa decizia atacată. Întrucât aceste argumente sunt inadmisibile, ele trebuie să fie respinse de la bun început.

151. În continuare, este necesar să se arate că obligația de vânzare nu ar fi putut fi înscrisă în mod legal în anexa la decizia atacată dacă această decizie ar fi fost adoptată cu încălcarea fie a principiului colegialității, fie a articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE, fie a articolului 87 alineatul (1) CE și a obligației de motivare în ceea ce privește atingerea adusă concurenței de către garanția în litigiu, ceea ce reclamanta susține, respectiv, în cadrul primelor trei motive. Prin urmare, este necesar să se considere că aceste motive sunt de asemenea admisibile și trebuie să fie examinate.

152. Astfel, trebuie analizat:

– în primul rând, primul motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului colegialității;

– în al doilea rând, cel de al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE;

– în al treilea rând, cel de al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 87 alineatul (1) CE;

– în al patrulea rând, cel de al optulea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare;

– în al cincilea rând, al patrulea, al cincilea, al șaselea și al șaptelea motiv, întemeiate pe încălcarea principiului proporționalității, a principiului egalității de tratament, a articolului 295 CE și, respectiv, a articolului 7 alineatul (4) din Regulamentul nr. 659/1999.

153. În sfârșit, trebuie analizate în cadrul celui de al doilea motiv anumite argumente prezentate în cadrul celui de al optulea motiv și referitoare la insuficiența motivării deciziei atacate cu privire la eventualele efecte asupra concurenței ale garanției în litigiu.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea principiului colegialității

154. În cererea introductivă, reclamanta arată că decizia atacată nu a fost adoptată de colegiul comisarilor, ci numai de membrul Comisiei însărcinat, la momentul faptelor, cu problemele de concurență, și anume doamna N. Kroes, ceea ce ar constitui o încălcare a principiului colegialității care rezultă din articolul 219 CE și din articolul 1 din Regulamentul de procedură al Comisiei [C(2000) 3614] (JO 2000, L 308, p. 26, Ediție specială, 01/vol. 2, p. 216).

155. Cu toate acestea, astfel cum indică în mod întemeiat Comisia, rezultă dintr‑o notă din 12 mai 2009 a directorului grefei secretariatului Comisiei care consemna adoptarea, în aceeași zi, a anumitor decizii ale Comisiei (SEC 2009 663/2002) că decizia atacată a fost adoptată de colegiul comisarilor, prin procedură scrisă, iar nu de doamna Kroes.

156. În replică, reclamanta admite că nota directorului grefei secretariatului Comisiei vizată la punctul anterior constituie dovada adoptării deciziei atacate prin procedură scrisă. Cu toate acestea, reclamanta menține prezentul motiv și prezintă două noi susțineri (denumite în continuare „noile susțineri”).

157. În primul rând, reclamanta arată că procedura scrisă „durează de obicei cinci zile”. Cu toate acestea, Comisia ar fi transmis WestLB versiunea în limba germană a deciziei atacate la 6 mai 2009. Potrivit reclamantei, rezultă din două e‑mailuri ale Comisiei din 6 și din 7 mai 2009 că textul acestei decizii a fost modificat la 7 mai 2009. Reclamanta susține că nu poate, așadar, să înțeleagă „ce text a fost adoptat [prin procedura scrisă] și la ce moment s‑a petrecut acest lucru”. Reclamanta solicită Comisiei să „furnizeze clarificările necesare” în această privință.

158. În al doilea rând, reclamanta arată că „proba realizării unei proceduri scrise nu explică […] motivul pentru care o decizie care trebuia să fie supusă […] reuniunii Comisiei din 13 mai 2009 a fost imediat devansată cu o zi”. Reclamanta arată că rezultă dintr‑un e‑mail trimis de ministerul german al economiei la 11 mai 2009 că această modificare a fost decisă de Comisie „pentru a elibera ziua de miercuri, în care trebuiau să fie adoptate foarte multe decizii”. Reclamanta deduce de aici că era prevăzut ca decizia atacată să fie adoptată în cadrul reuniunii din 13 mai 2009, iar nu prin procedură scrisă. Pe de altă parte, reclamanta susține că această procedură trebuie să fie utilizată numai pentru adoptarea de decizii de gestiune curentă. Utilizarea sa pentru adoptarea unei decizii care implică o obligație de vânzare ar fi, așadar, exclusă.

159. Comisia afirmă că noile susțineri sunt inadmisibile, întrucât ar fi vorba despre prezentarea de noi motive în stadiul replicii. În orice caz, aceste susțineri ar fi vădit nefondate.

160. Din dispozițiile articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură coroborate cu articolul 48 alineatul (2) din același regulament rezultă că cererea de sesizare a instanței trebuie să cuprindă obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate și că invocarea de motive noi pe parcursul procesului este interzisă, cu excepția cazului în care aceste motive se bazează pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul procedurii (Hotărârea Tribunalului din 8 martie 2007, France Télécom/Comisia, T‑340/04, Rep., p. II‑573, punctul 164).

161. Cu toate acestea, un motiv care constituie dezvoltarea unui motiv enunțat anterior, direct sau implicit, în cererea introductivă de instanță și care prezintă o legătură strânsă cu acesta trebuie declarat admisibil (Hotărârea Tribunalului din 19 septembrie 2000, Dürbeck/Comisia, T‑252/97, Rec., p. II‑3031, punctul 39, și Hotărârea Tribunalului din 10 aprilie 2003, Travelex Global and Financial Services și Interpayment Services/Comisia, T‑195/00, Rec., p. II‑1677, punctul 34).

162. Reclamanta nu mai contestă decizia atacată pentru motivul că nu ar fi fost adoptată de colegiul comisarilor, așa cum a susținut în cererea introductivă. Cu toate acestea, prin noile susțineri, reclamanta continuă să invoce faptul că decizia atacată nu a fost adoptată în mod real, sau valabil, de colegiul comisarilor. Prin urmare, este necesar să se considere că există o legătură suficientă între motivul inițial și noile susțineri, astfel încât acestea sunt admisibile.

163. Prin urmare, este necesar ca noile susțineri să fie examinate pe fond.

164. Prin prima nouă susținere, reclamanta afirmă, în esență, pe de o parte, că versiunea definitivă a deciziei atacate nu a fost comunicată membrilor Comisiei în timp util și, pe de altă parte, că Comisia ar trebui să indice dacă versiunea definitivă a deciziei atacate a fost într‑adevăr adoptată prin procedura scrisă.

165. În ceea ce privește primul aspect, este necesar să se arate că reclamanta se limitează să indice că procedura scrisă „durează de obicei cinci zile” și că Comisia a modificat textul deciziei atacate până la 7 mai 2009. Cu toate acestea, articolul 12 din Regulamentul de procedură al Comisiei, care prevede posibilitatea acesteia de a adopta o propunere provenind de la unul sau de la mai multe state membre prin procedură scrisă, nu stabilește un termen în care membrii Comisiei să dispună de textul propunerii în cauză înainte ca aceasta să poată fi adoptată. Cel de al doilea paragraf al acestei dispoziții se limitează să prevadă că „textul propunerii se comunică în scris tuturor membrilor Comisiei […] împreună cu termenul acordat pentru a face cunoscute rezervele sau modificările pe care doresc să le propună”.

166. Pe de altă parte, trebuie să se considere că Comisia a arătat, în duplică, fără a fi contrazisă de reclamantă, că modificările aduse textului vizau numai corecții minore în versiunea în limba germană în raport cu versiunea redactată în limba de lucru utilizată, și anume engleza.

167. În consecință, afirmația potrivit căreia decizia atacată fusese adoptată cu acordarea unui termen prea scurt membrilor Comisiei pentru examinarea acesteia trebuie să fie înlăturată.

168. În ceea ce privește cel de al doilea aspect, este suficient să se arate că Comisia a precizat deja că decizia atacată a fost adoptată, în versiunea definitivă, prin procedură scrisă, la 12 mai 2009. Acest fapt este susținut de nota directorului grefei secretariatului Comisiei menționată la punctul 155 de mai sus și nu este contestat de reclamantă.

169. În consecință, prima dintre noile susțineri trebuie să fie respinsă ca neîntemeiată.

170. Prin cea de a doua dintre noile susțineri, reclamanta arată, în esență, că procedura scrisă nu ar fi trebuit să fie utilizată pentru adoptarea deciziei atacate, întrucât această procedură ar fi rezervată pentru adoptarea deciziilor de gestiune curentă.

171. În această privință, este suficient să se compare modul de redactare a articolelor 13 și 14 din Regulamentul de procedură al Comisiei, în temeiul cărora procedurile de abilitare și, respectiv, de del egare, sunt rezervate pentru luarea măsurilor de gestionare sau de administrare, cu modul de redactare a articolului 12 din regulamentul menționat, care nu conține o asemenea limitare în ceea ce privește procedura scrisă.

172. Contrar celor indicate de reclamantă, această concluzie nu poate fi infirmată de nota explicativă a Regulamentului de procedură al Comisiei, care figurează pe site‑ul internet al acesteia și pe care reclamanta a anexat‑o la replică. Astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, această notă nu are nicio forță juridică obligatorie, după cum se indică în chiar textul său. Pe de altă parte, se menționează în această notă explicativă că „[procedura scrisă, procedura de abilitare și procedura de delegare] sunt, în cele mai multe cazuri, destinate să acorde colegiului descărcarea de gestiune cu privire la deciziile referitoare la gestionarea afacerilor curente și care nu necesită o dezbatere”, ceea ce nu înseamnă deloc că procedura scrisă este exclusă pentru adoptarea de decizii care nu vizează gestionarea afacerilor curente.

173. Din cele ce precedă rezultă că cea de a doua dintre noile susțineri este de asemenea neîntemeiată.

174. În consecință, prezentul motiv trebuie respins.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE

175. Reclamanta amintește că Comisia a autorizat acordarea garanției în litigiu în favoarea WestLB în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE și susține că Comisia a săvârșit o eroare în aplicarea acestei dispoziții.

176. Reclamanta prezintă în această privință mai multe argumente, care pot fi divizate în două aspecte, primul având caracter principal, iar cel de al doilea un caracter subsidiar. Aceste aspecte sunt întemeiate pe faptul că Comisia ar fi considerat în mod eronat că scopul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE putea fi asimilat celui al articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE și celui al Liniilor directoare privind salvarea și restructurarea și, respectiv, pe faptul că Comisia ar fi impus în decizia atacată, în mod eronat, condiții mai stricte decât cele care puteau fi impuse în temeiul aplicării liniilor directoare coroborate cu articolul 87 alineatul (3) litera (c) CE.

Cu privire la primul aspect, prezentat cu titlu principal, întemeiat pe faptul că Comisia ar fi considerat, în mod eronat, că scopul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE putea fi asimilat celui al articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE și celui al Liniilor directoare privind salvarea și restructurarea

177. Reclamanta arată că Comisia, atunci când a examinat compatibilitatea garanției în litigiu cu piața comună în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE, a considerat că scopul acestei dispoziții putea fi asimilat, pe de o parte, celui al articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE și, pe de altă parte, celui al Liniilor directoare privind salvarea și restructurarea. Acest lucru ar constitui o gravă eroare de apreciere.

178. În esență, reclamanta prezintă, în susținerea acestui aspect, două critici, pe care Comisia le contestă. Prima critică este întemeiată pe faptul că obiectivul vizând remedierea unei perturbări a economiei unui stat membru ar fi întotdeauna conform cu interesul comun. Cea de a doua critică este întemeiată pe existența a două erori săvârșite de Comisie în decizia atacată, prin nerespectarea scopului articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE, întrucât Comisia a examinat compatibilitatea garanției în litigiu cu piața comună în lumina Liniilor directoare privind salvarea și restructurarea și, respectiv, prin nesubordonarea autorizării garanției în litigiu, în orice caz, unor condiții mai puțin severe decât cele care pot fi impuse în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE.

– Cu privire la primul motiv, întemeiat pe faptul că obiectivul privind remedierea unei perturbări a economiei unui stat membru ar fi întotdeauna conform cu interesul comun

179. Reclamanta arată că scopul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE, în cazurile vizate de Liniile directoare privind salvarea și restructurarea, este acela de a ajuta o întreprindere care se află în dificultate într‑un mediu economic sănătos. Existența acestui mediu ar fi motivul pentru care, pe de o parte, ajutoarele care pot modifica în mod nefavorabil condițiile schimburilor comerciale într‑o măsură care contravine interesului comun nu pot fi autorizate în temeiul acestei dispoziții și pentru care, pe de altă parte, Comisia trebuie să garanteze că efectele asupra concurenței ale ajutoarelor autorizate sunt minimizate. În schimb, scopul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE ar fi acela de a remedia o perturbare a ansamblului unei economii. Acesta ar fi întotdeauna conform cu interesul comun și ar constitui o condiție indispensabilă pentru existența unei concurențe viabile. Reclamanta concluzionează de aici că autorizarea unui ajutor care intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții nu poate fi supusă unor condiții care vizează să protejeze concurența.

180. Cu privire la acest aspect, este necesar să se arate pentru început că Comisia a considerat, în decizia atacată, că scopul garanției în litigiu era acela de a permite restructurarea WestLB, ceea ce, datorită importanței sistemice a acesteia, era necesar pentru a remedia o perturbare gravă a economiei germane provocată de o importantă criză financiară, ceea ce reclamanta nu contestă.

181. Apoi, în măsura în care prezenta critică poate fi interpretată în sensul că Comisia, după ce a constatat că garanția în litigiu viza remedierea unei perturbări grave a economiei germane, era obligată să o considere compatibilă cu piața comună și nu putea să subordoneze autorizarea acesteia respectării unor condiții, este necesar să se arate mai întâi că rezultă din însuși modul de redactare a articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE că Comisia, atunci când constată, precum în speță, că un ajutor de stat este destinat să remedieze o perturbare gravă a economiei unui stat membru, nu este obligată, din acest unic motiv, să considere că acest ajutor este compatibil cu piața comună.

182. Astfel, spre deosebire de ajutoarele care se încadrează în excepțiile de la interdicția generală privind ajutoarele de stat prevăzute la articolul 87 alineatul (2) CE, care, potrivit textului acestei dispoziții, „sunt” compatibile cu piața comună, articolul 87 alineatul (3) CE prevede că anumite categorii de ajutoare, printre care cele destinate remedierii unei perturbări a economiei unui stat membru, „pot” fi considerate compatibile cu această piață.

183. Pe de altă parte, conform unei jurisprudențe constante, articolul 87 alineatul (3) CE conferă Comisiei o putere discreționară, a cărei exercitare presupune aprecieri de ordin economic și de ordin social care trebuie efectuate într‑un context comunitar (Hotărârea Curții din 17 septembrie 1980, Philip Morris/Comisia, 730/79, Rec., p. 2671, punctul 24, Hotărârea Curții din 24 februarie 1987, Deufil/Comisia, 310/85, Rec., p. 901, punctul 18, și Hotărârea Curții din 14 ianuarie 1997, Spania/Comisia, C‑169/95, Rec., p. I‑135, punctul 18).

184. În consecință, diferența de formulare subliniată de reclamantă dintre articolul 87 alineatul (3) litera (c) CE, care permite autorizarea anumitor ajutoare cu condiția ca acestea să „nu modific[e] în mod nefavorabil condițiile schimburilor comerciale într‑o măsură care contravine interesului comun”, și articolul 87 alineatul (3) litera (b) CE, care nu prevede o astfel de condiție, nu poate conduce la concluzia că Comisia nu poate evalua efectul unui ajutor autorizat în temeiul acestei din urmă dispoziții asupra pieței sau piețelor relevante în ansamblul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 1995, AITEC și alții/Comisia, T‑447/93-T‑449/93, Rec., p. II‑1971, punctele 138-143; a se vedea de asemenea, prin analogie, Hotărârea Spania/Comisia, punctul 183 de mai sus, punctul 17).

185. În sfârșit, competența Comisiei, în temeiul articolului 88 alineatul (2) primul paragraf CE, de a decide că un ajutor incompatibil cu prevederile articolului 87 CE trebuie să fie „modificat” implică în mod necesar că o decizie de autorizare a unui ajutor în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE poate fi însoțită de condiții care urmăresc să asigure că ajutorul nu alterează condițiile de schimb într‑o măsură contrară interesului comun (Hotărârea Tribunalului din 13 septembrie 1995, TWD/Comisia, T‑244/93 și T‑486/93, Rec., p. II‑2265, punctele 53-55).

186. Prin urmare, este necesar să se constate că articolul 87 alineatul (3) litera (b) CE nu împiedică Comisia să subordoneze autorizarea garanției în litigiu respectării unor condiții.

187. În ceea ce privește problema dacă aceste condiții pot avea ca scop corectarea efectelor ajutorului autorizat asupra concurenței, este suficient să se arate că reiese din considerentele (68) și (69) ale deciziei atacate, care vizează obligația de vânzare, și din poziția lor în cadrul părții din decizia atacată consacrate examinării măsurilor prevăzute de planul de restructurare definitiv, care permite asigurarea viabilității WestLB pe termen lung, că autorizarea garanției în litigiu nu a fost condiționată de respectarea obligației de vânzare pentru a minimiza efectele sale asupra concurenței, ci pentru a asigura viabilitatea WestLB.

188. În consecință, prima critică trebuie respinsă.

– Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe existența a două erori săvârșite de Comisie în decizia atacată, prin nerespectarea scopului articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE, întrucât aceasta a examinat compatibilitatea garanției în litigiu cu piața comună în lumina Liniilor directoare privind salvarea și restructurarea, și, respectiv, prin nesubordonarea autorizării garanției în litigiu, în orice caz, unor condiții mai puțin severe decât cele care pot fi impuse în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE

189. Pe de o parte, reclamanta susține că Comisia nu a respectat scopul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE, examinând compatibilitatea garanției în litigiu cu piața comună în lumina Liniilor directoare privind salvarea și restructurarea, deși aceasta considerase că garanția respectivă putea remedia o gravă perturbare a economiei germane. Pe de altă parte, reclamanta arată că autorizarea unui ajutor în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE trebuie să fie, în orice caz, supusă unor condiții mai puțin severe decât autorizarea unui ajutor în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE.

190. Cu privire la acest aspect, trebuie amintit că, astfel cum s‑a arătat la punctul 183 de mai sus, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că Comisia dispune de o largă putere de apreciere în privința articolului 87 alineatul (3) CE. Controlul exercitat de instanța Uniunii trebuie, așadar, să se limiteze la verificarea respectării normelor de procedură și a obligației de motivare, precum și a exactității materiale a situației de fapt, a absenței unei erori vădite de apreciere și a unui abuz de putere. Instanței Uniunii nu îi revine sarcina de a substitui aprecierea Comisiei cu propria apreciere economică (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2002, HAMSA/Comisia, T‑152/99, Rec., p. II‑3049, punctul 48 și jurisprudența citată).

191. În cadrul acestei largi puteri de apreciere, Comisia are dreptul să rețină criteriile pe care le consideră cele mai adecvate pentru a evalua dacă un ajutor poate fi considerat compatibil cu piața comună, în măsura în care sunt pertinente în lumina articolului 3 litera (g) CE și a articolului 87 CE, precum și să detalieze aceste criterii în linii directoare conforme cu tratatul. Adoptarea de către Comisie a unor astfel de linii directoare decurge din exercitarea puterii sale de apreciere și nu determină decât o autolimitare a acestei puteri, cu respectarea principiului egalității de tratament. Atunci când apreciază un ajutor individual în lumina liniilor directoare pe care le‑a adoptat în prealabil, nu se poate considera că Comisia depășește limitele puterii sale de apreciere sau că renunță la acestea. Pe de o parte, Comisia își păstrează competența de a abroga sau de a modifica aceste linii directoare dacă circumstanțele impun acest lucru. Pe de altă parte, aceste linii directoare privesc un sector delimitat și sunt motivate de grija de a urma o politică pe care aceasta a stabilit‑o (a se vedea în acest sens Hotărârea Vlaams Gewest/Comisia, punctul 83 de mai sus, punctul 89).

192. În această privință, în primul rând, este necesar să se arate că Comisia informase statele membre, înainte de adoptarea deciziei atacate, cu privire la orientările pe care intenționa să le aplice, în temeiul competențelor care îi sunt conferite de articolul 87 CE și următoarele, ajutoarelor acordate în favoarea instituțiilor financiare din cauza crizei financiare. Acesta a fost în special obiectul Comunicării privind măsurile adoptate în contextul crizei financiare, la care Comisia s‑a referit în considerentul (63) al deciziei atacate.

193. Din cuprinsul punctului 10 din această comunicare rezultă că compatibilitatea cu piața comună, în temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (b) CE, a măsurilor luate de statele membre din cauza crizei financiare ar trebui să fie apreciată în lumina principiilor generale enunțate în Liniile directoare privind salvarea și restructurarea, chiar dacă „situația actuală” ar putea justifica autorizarea anumitor măsuri excepționale. Prin aplicarea Liniilor directoare privind salvarea și restructurarea în decizia atacată, Comisia a respectat, așadar, autolimitarea puterii sale de apreciere pe care și‑a impus‑o în prealabil.

194. În al doilea rând, este necesar să se arate că reclamanta nu a furnizat niciun motiv de natură să dovedească faptul că criteriile vizate de Liniile directoare privind salvarea și restructurarea, pe care, la momentul adoptării deciziei atacate, Comisia le considerase cele mai adecvate pentru a aprecia dacă ajutoarele acordate din cauza crizei financiare puteau fi considerate compatibile cu piața comună, nu sunt pertinente în raport cu articolul 3 litera (g) CE și cu articolul 87 CE, în privința ajutoarelor considerate necesare pentru a remedia o perturbare gravă a economiei unui stat membru.

195. Pe de altă parte, liniile directoare menționate pot fi considerate, în principiu, adecvate pentru a evalua compatibilitatea acestor ajutoare cu piața comună, în special în cazul în care beneficiarii sunt, precum în speță, bănci cu o importanță sistemică a căror viabilitatea economică era compromisă până la a le pune în pericol existența.

196. Astfel, pe de o parte, faptul că un asemenea ajutor este necesar pentru a remedia o perturbare gravă a unei economii nu înseamnă că el nu poate fi considerat un ajutor în favoarea unei întreprinderi în dificultate, în sensul punctului 9 din Liniile directoare privind salvarea și restructurarea, potrivit căruia o întreprindere în dificultate este cea care nu este capabilă, din resurse proprii sau cu fonduri pe care le poate obține de la proprietarul/acționarii sau creditorii săi, să oprească pierderile care, fără intervenția din exterior a autorităților publice, o vor condamna, aproape sigur, la ieșirea din afaceri în termen scurt sau mediu. În principiu, o bancă a cărei viabilitate economică este compromisă în așa fel încât îi este pusă în pericol existența poate fi considerată o întreprindere în dificultate.

197. Pe de altă parte, Liniile directoare privind salvarea și restructurarea impun, pentru a se putea considera că un ajutor pentru restructurare este compatibil cu piața comună, ca beneficiarul să fie supus unui plan de restructurare care să permită restabilirea viabilității sale pe termen lung într‑o perioadă rezonabilă, ca ajutorul să fie însoțit de măsuri destinate să prevină orice denaturare excesivă a concurenței și ca ajutorul să fie limitat la minimul strict al costurilor de restructurare (punctele 35-37, 38-42 și 43-45 din liniile directoare menționate). Or, Comisia poate solicita ca autorizarea ajutoarelor acordate băncilor de importanță sistemică, din cauza crizei financiare, să fie subordonată respectării acestor condiții, chiar în ipoteza în care ajutorul urmărește remedierea unei perturbări grave a economiei unui stat membru.

198. În ceea ce privește, mai întâi, cerința unui plan de restructurare care să permită restabilirea într‑un termen rezonabil a viabilității pe termen lung a acestor bănci, Comisia poate considera în mod întemeiat, în principiu, că restructurarea unei bănci cu o importanță sistemică a cărei viabilitate nu este asigurată nu poate contribui la remedierea durabilă a perturbărilor provocate în economia unui stat membru de dificultățile financiare întâmpinate de această bancă sau de sectorul financiar în întregul său. Astfel, această bancă ar avea dificultăți să își exercite în mod normal activitățile, întrucât raporturile cu clienții, cu creditorii și cu partenerii săi ar fi afectate în mod negativ de incertitudinea continuității activităților sale și de fragilitatea poziției sale financiare. Având în vedere importanța sistemică a acestei bănci, imposibilitatea de a exercita în mod normal aceste activități ar putea avea un efect negativ asupra totalității sistemului financiar național care ar putea să se transmită în ansamblul economiei.

199. În ceea ce privește, în continuare, cerința ca ajutorul să fie însoțit de măsuri destinate să prevină orice denaturare excesivă a concurenței, trebuie amintit că, în cadrul evaluării efectului unui ajutor asupra pieței sau a piețelor relevante și în special a efectului său asupra condițiilor de schimb, pe care Comisia trebuie să o efectueze atunci când aplică articolul 87 alineatul (3) litera (b) CE, aceasta poate să țină seama de efectele previzibile ale ajutorului asupra concurenței și asupra comerțului intracomunitar (a se vedea în acest sens Hotărârea AITEC și alții/Comisia, punctul 184 de mai sus, punctele 138-143). Prin urmare, este necesar să se considere că Comisia poate subordona un ajutor pentru restructurare respectării unor condiții care urmăresc minimizarea efectului acestui ajutor asupra concurenței.

200. În ceea ce privește, în sfârșit, cerința potrivit căreia ajutorul trebuie să fie limitat la minimul strict al costurilor de restructurare, este necesar să se arate că, în calitate de dispoziție care prevede o derogare, articolul 87 alineatul (3) litera (b) CE trebuie interpretat în mod strict (Hotărârea Curții din 30 septembrie 2003, Freistaat Sachsen și alții/Comisia, C‑57/00 P și C‑61/00 P, Rec., p. I‑9975, punctul 98). În consecință, nu se poate considera că Comisia încalcă această dispoziție atunci când decide să autorizeze numai ajutoarele, care sunt limitate la minimul strict, necesare pentru asigurarea restructurării beneficiarului pentru ca acesta să își poată dezvolta suficient activitățile în vederea remedierii unei perturbări grave a economiei.

201. În al treilea rând, este necesar să se arate că Liniile directoare privind salvarea și restructurarea prevăd anumite criterii specifice aplicabile sectorului bancar [a se vedea punctul 6 din Comunicarea privind măsurile adoptate în contextul crizei financiare și nota de subsol menționată la punctul 25 litera (a) din Liniile directoare privind salvarea și restructurarea].

202. Având în vedere ansamblul observațiilor care precedă, este necesar să se considere că Comisia avea dreptul, la momentul adoptării deciziei atacate, să aplice articolul 87 alineatul (3) litera (b) CE, cu examinarea compatibilității ajutoarelor pentru restructurare acordate în favoarea băncilor de importanță sistemică aflate în dificultate în lumina Liniilor directoare privind salvarea și restructurarea.

203. În consecință, pentru a verifica dacă Comisia putea aplica în speță Liniile directoare privind salvarea și restructurarea, este necesar să se examineze dacă aceasta putea să considere, pe de o parte, că WestLB era o bancă de importanță sistemică în dificultate și, pe de altă parte, dacă aceasta beneficiase de un ajutor pentru restructurare.

204. În această privință, trebuie să se arate mai întâi că părțile nu contestă că scopul imediat al garanției în litigiu era acela de a evita impactul negativ al degradării valorii de piață a portofoliului de 23 de miliarde de euro asupra bilanțului WestLB. Părțile arată în esență că, dacă această măsură sau orice altă măsură de susținere cu efect echivalent nu ar fi fost adoptată, WestLB ar fi întâmpinat dificultăți financiare grave, de natură să pună în pericol continuitatea activităților sale bancare pe termen scurt și chiar să provoace dispariția sa. În consecință, Comisia putea să considere fără să săvârșească o eroare că WestLB constituia o întreprindere în dificultate în sensul punctului 9 din Liniile directoare privind salvarea și restructurarea, ceea ce aceasta indicase deja în considerentele (44) și (45) ale deciziei provizorii și ceea ce nu a fost de altfel contestat