În ceea ce privește o acțiune îndreptată împotriva Regulamentului nr. 689/2013 de stabilire la zero a valorii restituirilor la export în sectorul cărnii de pasăre, acest regulament produce un efect juridic direct asupra unei societăți active în exportul de pui congelați, în sensul că aceasta nu mai poate beneficia de restituiri la export în valoare pozitivă. Întrucât valoarea restituirilor la export a fost fixată la zero prin regulamentul atacat, acesta nu lasă nicio marjă de apreciere în această privință autorităților naționale însărcinate cu acordarea restituirilor. Chiar dacă o restituire la export ar fi acordată de o autoritate națională, aceasta ar fi în mod automat de o valoare egală cu zero, în măsura în care regulamentul atacat nu lasă nicio marjă de apreciere autorităților naționale care să le permită să stabilească o restituire la export cu o valoare pozitivă. Așadar, societatea menționată este direct afectată de regulamentul atacat.

Având în vedere modul de redactare a celei de a treia ipoteze prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, pot constitui măsuri de executare în sensul acestei dispoziții doar măsurile pe care organele sau organismele Uniunii sau autoritățile naționale le adoptă în cursul desfășurării activității obișnuite. Dacă, în cursul desfășurării activității obișnuite, organele sau organismele Uniunii și autoritățile naționale nu adoptă nicio măsură pentru a pune în aplicare actul normativ și pentru a concretiza consecințele sale pentru fiecare dintre operatorii vizați, acest act normativ nu presupune măsuri de executare. În această privință, potrivit modului de redactare a celei de a treia ipoteze prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, nu este suficient ca actul normativ să poată presupune măsuri de executare, ci este necesar ca acesta să presupună măsuri de executare. Astfel, nu este suficient ca un operator să aibă posibilitatea să oblige, în mod artificial, administrația să adopte o măsură susceptibilă de a fi atacată, întrucât o astfel de măsură nu constituie o măsură pe care actul normativ o presupune.

În ceea ce privește o acțiune îndreptată împotriva Regulamentului nr. 689/2013 de stabilire a restituirilor la export în sectorul cărnii de pasăre, întrebarea pertinentă pentru a determina dacă acest regulament presupune măsuri de executare nu este dacă nimic nu împiedică operatorii în cauză să solicite o licență sau un certificat de export cu stabilirea în avans a restituirilor la export, ci dacă, în cursul desfășurării activității obișnuite, operatorii vor depune astfel de cereri. În această privință, dat fiind că obținerea unei licențe de export nu este obligatorie și că restituirile la export care pot fi stabilite vor fi în orice caz în valoare egală cu zero, în cursul desfășurării activității obișnuite, operatorii în cauză nu vor introduce cereri de licențe de export cu stabilirea restituirii la export în avans la autoritățile naționale. În lipsa unor astfel de cereri, autoritățile naționale nu vor adopta nicio măsură pentru punerea în aplicare a Regulamentului nr. 689/2013. Acestea nu vor adopta, așadar, în cursul desfășurării activității obișnuite, astfel de măsuri. Nu va exista, prin urmare, nicio măsură care să concretizeze consecințele pe care le are regulamentul menționat în privința diferiților operatori vizați. În această privință, faptul că o cerere de licență de export este depusă la o autoritate națională cu singurul scop de a putea obține acces la justiție implică faptul că această cerere nu va fi depusă în cursul desfășurării activității obișnuite. Întrucât autoritatea națională nu are altă opțiune decât să stabilească valoarea restituirilor la zero, un exportator nu poate avea niciun interes să obțină o stabilire a restituirilor de către autoritatea națională în aceste condiții decât pentru a obține, în mod artificial, adoptarea unui act care poate face obiectul unei căi de atac. Din aceasta rezultă că Regulamentul nr. 689/2013 nu presupune măsuri de executare.

Acest rezultat nu este repus în discuție de un argument al Comisiei potrivit căruia ar fi paradoxal ca admisibilitatea unei acțiuni să depindă de nivelul restituirilor și să se considere că, în cazul stabilirii valorii restituirilor la zero, regulamentul nu presupune măsuri de executare, în timp ce, în cazul stabilirii la un nivel mai mare de zero, actul atacabil este cel de executare la nivel național. Astfel, aspectul dacă un act normativ presupune măsuri de executare trebuie examinat ținând seama de toate împrejurările speței. În această privință, pentru a aprecia dacă un act normativ presupune măsuri de executare, trebuie să se facă o raportare la poziția persoanei care invocă dreptul la acțiune. Este, așadar, posibil ca același regulament să poată fi contestat de anumiți operatori în fața instanței Uniunii, întrucât acesta îi privește direct și nu presupune măsuri de executare în privința lor, deși presupune măsuri de executare în privința altor operatori. A fortiori, nu este exclus ca un regulament care stabilește la zero valoarea restituirilor să nu presupună măsuri de executare, în timp ce un regulament similar care stabilește restituiri în valoare pozitivă presupune măsuri de executare.

(a se vedea punctele 43-45, 53, 54, 58 și 62-65)