ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

Apreciind că articolul 73 din CDPA trebuie să fie interpretat în lumina articolului 9 din Directiva 2001/29, Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor) (Divizia civilă), Regatul Unit] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „Cu privire la interpretarea articolului 9 din Directiva 2001/29, în special a propoziției «[p]rezenta directivă nu aduce atingere [dispozițiilor privind] în special […] accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu»: 1) Propoziția citată permite aplicarea în continuare a unei dispoziții din dreptul național al cărei domeniu de aplicare este stabilit în funcție de noțiunea «cablu» astfel cum este definită de dreptul național sau domeniul de aplicare al acestui fragment al articolului 9 este determinat de sensul noțiunii «cablu» care este definit de dreptul Uniunii? 2) Dacă noțiunea «cablu» de la articolul 9 este definită de dreptul Uniunii, care este sensul acesteia? În special: a) Are un sens specific tehnologic, limitat la rețelele de cablu tradiționale operate de furnizorii de servicii de cablu convenționale? b) Alternativ, are un sens neutru din punct de vedere tehnologic care include servicii similare din punct de vedere funcțional transmise prin internet? c) În oricare dintre cazuri, include transmiterea de energie de microunde între puncte terestre fixe? 3) Propoziția citată se aplică dispozițiilor care necesită rețele de cablu pentru retransmisia anumitor emisiuni sau dispozițiilor care permit retransmisia prin cablu a emisiunilor atunci când retransmisiile sunt simultane și limitate la zone în care emisiunile au fost destinate să fie recepționate și/sau atunci când retransmisiile sunt ale unor emisiuni de pe canale care sunt supuse anumitor obligații de serviciu public? 4) Dacă domeniul de aplicare al noțiunii «cablu» din cadrul articolului 9 este definit de dreptul național, dispoziția din dreptul național se aplică sub rezerva principiilor din dreptul Uniunii al proporționalității și al echilibrului just între drepturile titularilor drepturilor de autor, ale proprietarilor de cablu și interesul public? 5) Articolul 9 se limitează la dispozițiile din dreptul național aflate în vigoare la data când Directiva 2001/29 a fost adoptată, la data când aceasta a intrat în vigoare sau la data expirării termenului de transpunere sau se aplică și dispozițiilor ulterioare din dreptul național care privesc accesul serviciilor de radiodifuziune sau televiziune la transmisia prin cablu?”
13

Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) exprimă îndoieli, în primul rând, cu privire la aspectul dacă domeniul de aplicare material al articolului 64 alineatul (1) TFUE este delimitat prin obiectul legislației naționale în cauză sau prin tranzacția restricționată prin această legislație națională. În această privință, instanța arată, pe de o parte, că referirea la „aplicarea” unor restricții care figurează la articolul 64 alineatul (1) TFUE pare a fi un argument în favoarea acestei din urmă interpretări. În plus, aceasta consideră că prima interpretare ar putea conduce la lipsirea acestei dispoziții de esența efectului său util. Pe de altă parte, aceasta observă că Hotărârea din 14 decembrie 1995, Sanz de Lera și alții (C‑163/94, C‑165/94 și C‑250/94, EU:C:1995:451), ar putea furniza un argument în favoarea primei interpretări. În acea hotărâre, Curtea ar fi statuat că o reglementare aplicabilă în mod general tuturor exporturilor de monede, bancnote sau cecuri la purtător, inclusiv acelora care nu sunt legate de investiții directe, de stabilirea, de prestarea de servicii financiare sau de admiterea valorilor mobiliare pe piețele de capital în țările terțe, nu intră sub incidența articolului 73 C alineatul (1) din Tratatul CE [devenit articolul 64 alineatul (1) TFUE].
31

În speță, în ceea ce privește, mai întâi, caracterul „obligatoriu” al competenței organului de trimitere, trebuie să se constate că acesta în principiu lipsește, întrucât competența Secretario Judicial (grefierului) de soluționare a acțiunii în plata onorariului, în temeiul articolelor 34 și 35 din LEC, are un caracter pur incident și facultativ. Astfel, un procurador sau un avocat nu poate formula această acțiune decât pentru a solicita emolumentele aferente unei proceduri jurisdicționale principale deja încheiate, în care a prestat un serviciu în beneficiul clientului său. În plus, pentru a recupera astfel de emolumente, el nu are nicio obligație, nici în drept, nici în fapt, de a formula o asemenea acțiune și poate, dimpotrivă, să aleagă în mod liber între aceasta și o procedură jurisdicțională declarativă sau de somație de plată.
5

Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord nu a transpus articolul 13 secțiunea A alineatul (1) litera (n) din A șasea directivă decât la 1 iunie 1996, dată la care a intrat în vigoare Group 13 of Schedule 9 of the Value Added Tax Act 1994 (grupul 13 din anexa 9 la Legea din 1994 privind taxa pe valoarea adăugată).
4

Articolul 33 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 2038/1999 prevedea: „(1) Înainte de sfârșitul fiecărui an de comercializare se constată: (a) cantitatea previzibilă de zahăr A și B, de izoglucoză A și B și de sirop de inulină A și B produse pe anul de comercializare în curs; (b) cantitatea previzibilă de zahăr, de izoglucoză și de sirop de inulină desfăcută pentru consum în Comunitate în anul de comercializare în curs; (c) excedentul exportabil, scăzând cantitatea menționată la litera (a) din cantitatea menționată la litera (b); (d) pierderea medie previzibilă sau încasarea medie previzibilă pe tona de zahăr pentru angajamentele la export care trebuie realizate în anul de comercializare în curs. Această pierdere medie sau această încasare medie este egală cu diferența dintre valoarea totală a restituirilor și valoarea totală a prelevărilor raportate la tonajul total al angajamentelor la export în cauză; (e) pierderea globală previzibilă sau încasarea globală previzibilă, înmulțind excedentul menționat la litera (c) cu pierderea medie sau cu încasarea medie menționate la litera (d). (2) Înaintea sfârșitului anului de comercializare 2000/2001 și fără a aduce atingere articolului 26 alineatul (5), pentru anii de comercializare 1995/1996-2000/2001 se constată cumulativ: (a) excedentul exportabil stabilit în funcție de producția definitivă de zahăr A și B, de izoglucoză A și B și, începând cu anul de comercializare 1994/1995, de sirop de inulină A și B, pe de o parte, și de cantitatea definitivă de zahăr, de izoglucoză și, începând cu anul de comercializare 1994/1995, de sirop de inulină desfăcută pentru consum în Comunitate, pe de altă parte; (b) pierderea medie sau încasarea medie pe tona de zahăr care rezultă din totalitatea angajamentelor la export în cauză, stabilită urmând regula de calcul menționată la alineatul (1) litera (d) al doilea paragraf; (c) pierderea globală sau încasarea globală, înmulțind excedentul menționat la litera (a) cu pierderea medie sau cu încasarea medie menționate la litera (b); (d) suma globală a cotizațiilor la producția de bază și a cotizațiilor B încasate. Pierderea globală previzibilă sau încasarea globală previzibilă menționate la alineatul (1) litera (e) se ajustează în funcție de diferența dintre constatările menționate la literele (c) și (d).” [traducere neoficială]
42

Această concluzie nu poate fi infirmată de împrejurarea că, pe de altă parte, X a obținut restul veniturilor sale din același an pe teritoriul unui alt stat decât Regatul Țărilor de Jos și Regatul Spaniei. După cum a arătat avocatul general la punctele 47-53 din concluzii, faptul că un contribuabil nu obține cea mai mare parte a veniturilor sale pe teritoriul unuia, ci al mai multor state diferite de cel în care își are reședința nu are nicio incidență asupra aplicării principiilor rezultate din Hotărârea din 14 februarie 1995, Schumacker (C‑279/93, EU:C:1995:31). Criteriul determinant rămâne, astfel, cel al imposibilității unui stat membru de a lua în considerare din punct de vedere fiscal situația personală și familială a unui contribuabil în absența unor venituri impozabile suficiente, în timp ce o asemenea luare în considerare este posibilă în afara acelui stat în baza unor venituri suficiente.
8

Poziția 2106 din NC, care face parte din capitolul 21, este structurată astfel: „2106 Preparate alimentare nedenumite și necuprinse în altă parte: 2106 10 – Concentrate de proteine și substanțe proteice texturate: […] 2106 90 – Altele: […] 2106 90 92 – – – Care nu conțin grăsimi din lapte, zaharoză, izoglucoză, glucoză, amidon, sau fecule sau conțin sub 1,5 % grăsimi din lapte, sub 5 % zaharoză sau izoglucoză, sub 5 % glucoză, amidon sau fecule […]”
27

În acest context, Supreme Court of the United Kingdom (Curtea Supremă a Regatului Unit) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Componenta «dependență» a DLA este calificată în mod corect ca fiind mai curând o prestație de invaliditate decât o prestație de boală în numerar în sensul Regulamentului nr. 1408/71? 2) a) O persoană care, în temeiul dreptului național din Regatul Unit, încetează să mai aibă dreptul la [componenta «dependență» a] DLA, întrucât s‑a mutat pentru a locui în alt stat membru, și care și‑a încetat orice activitate profesională înainte de o astfel de mutare, dar care este în continuare asigurată pentru limită de vârstă în conformitate cu regimul de securitate socială din Regatul Unit, încetează să se mai afle sub incidența legislației Regatului Unit, în sensul articolului 13 alineatul (2) litera (f) din Regulamentul nr. 1408/71? b) O astfel de persoană rămâne eventual sub incidența legislației Regatului Unit în temeiul punctului 19 litera (c) din rubrica O din anexa VI la Regulamentul nr. 1408/71? c) În cazul în care aceasta a încetat să se mai afle sub incidența legislației Regatului Unit, în sensul articolului 13 alineatul (2) litera (f) din Regulamentul nr. 1408/71, Regatul Unit are obligația sau simpla permisiune în temeiul punctului 20 din rubrica O din anexa VI la acest regulament de a‑i aplica dispozițiile capitolului 1 din titlul III din regulament? 3) a) Definiția în sens larg a noțiunii de lucrător salariat dată în Hotărârea din 7 iunie 2005, Dodl și Oberhollenzer (C‑543/03, EU:C:2005:364), se aplică, în sensul articolelor 19-22 din Regulamentul nr. 1408/71, în cazul în care persoana în cauză a încetat orice activitate profesională înainte de a se muta în alt stat membru, în pofida distincției stabilite în capitolul 1 din titlul III între lucrătorii salariați și lucrătorii care desfășoară o activitate independentă, pe de o parte, și șomeri, pe de altă parte? b) În cazul în care definiția este aplicabilă, o astfel de persoană are dreptul să transfere prestația în temeiul articolului 19 sau al articolului 22 din Regulamentul nr. 1408/71? Articolul 22 alineatul (1) litera (b) are scopul de a preveni ca dreptul unui reclamant la componenta «dependență» a DLA să fie anihilat de o condiție de reședință impusă de o reglementare națională privind un transfer al reședinței în alt stat membru?”
39

Notarul îndeplinește, în plus, activități în materie de dizolvare a parteneriatului înregistrat încheiat între două persoane de același sex, care au atins vârsta de 18 ani. Această procedură este guvernată de articolele 36/A-36/D din Legea privind procedurile necontencioase notariale. Potrivit dispozițiilor relevante din această lege, este posibilă obținerea în fața notarului a dizolvării parteneriatului înregistrat, cu condiția ca partenerii înregistrați să facă această cerere în comun și de o manieră liberă, ca niciunul dintre partenerii înregistrați să nu aibă un copil cu privire la care partenerii își asumă împreună o obligație de întreținere și ca partenerii înregistrați să se fi înțeles, printr‑un act notarial sau printr‑un înscris sub semnătură privată contrasemnat de un avocat, cu privire la chestiunile legate de obligația de întreținere asumată de unul față de celălalt în temeiul legii, cu privire la folosința locuinței comune și la distribuirea patrimoniului comun rezultat din parteneriat. Decizia formală de omologare a acordului părților are același efect ca și un acord omologat de o instanță judecătorească, iar o decizie formală de dizolvare a unui parteneriat înregistrat are același efect ca și o hotărâre a unei instanțe judecătorești. Dacă acest acord nu poate fi omologat sau atunci când condițiile pentru dizolvarea parteneriatului înregistrat în fața notarului nu sunt întrunite, notarul refuză omologarea acordului respectiv și respinge cererea de dizolvare a parteneriatului.
29

În același considerent, legiuitorul Uniunii a făcut referire de asemenea la tradițiile constituționale comune ale statelor membre, ca principii generale ale dreptului Uniunii. Or, printre drepturile care rezultă din aceste tradiții comune și care au fost reafirmate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) figurează dreptul la libertatea de gândire, de conștiință și de religie consacrat la articolul 10 alineatul (1) din cartă. Potrivit acestei dispoziții, dreptul menționat implică libertatea de a‑și schimba religia sau convingerea, precum și libertatea de a‑și manifesta religia sau convingerea individual sau colectiv, în public sau în particular, prin intermediul cultului, al învățământului, al practicilor și al îndeplinirii riturilor. Astfel cum rezultă din Explicațiile cu privire la Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (JO 2007, C 303, p. 17), dreptul garantat la articolul 10 alineatul (1) din aceasta corespunde dreptului garantat la articolul 9 din CEDO și, în conformitate cu articolul 52 alineatul (3) din cartă, are același înțeles și același domeniu de aplicare ca și acesta.
27

În același considerent, legiuitorul Uniunii s‑a referit și la tradițiile constituționale comune ale statelor membre, ca principii generale ale dreptului Uniunii. Or, printre drepturile care rezultă din aceste tradiții comune și care au fost reafirmate în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), figurează dreptul la libertatea de conștiință și de religie consacrat la articolul 10 alineatul (1) din cartă. Conform acestei dispoziții, acest drept implică libertatea de a‑și schimba religia sau convingerea, precum și libertatea de a‑și manifesta religia sau convingerea individual sau colectiv, în public sau în particular, prin intermediul cultului, al învățământului, al practicilor și al îndeplinirii riturilor. Astfel cum reiese din explicațiile referitoare la Carta drepturilor fundamentale (JO 2007, C 303, p. 17), dreptul garantat la articolul 10 alineatul (1) din aceasta corespunde dreptului garantat la articolul 9 din CEDO și, în conformitate cu articolul 52 alineatul (3) din cartă, are același sens și același domeniu de aplicare ca acesta.
31

În susținerea acțiunii formulate, recurenta a prezentat cinci motive, întemeiate, în primul rând, pe o încălcare a articolului 8 alineatele (2) și (3) din Decizia 2001/695, în al doilea rând, pe nemotivarea deciziei în litigiu, în al treilea rând, pe încălcarea secretului profesional, precum și a caracterului confidențial al informațiilor a căror publicare o are în vedere Comisia, în al patrulea rând, pe încălcarea principiilor protecției încrederii legitime, securității juridice și egalității de tratament și, în al cincilea rând, pe încălcarea principiului finalității prevăzut la articolul 28 din Regulamentul nr. 1/2003, precum și pe încălcarea punctului 48 din Comunicarea Comisiei privind regulile de acces la dosarul Comisiei în cauzele în temeiul articolelor [101] și [102 TFUE], al articolelor 53, 54 și 57 din Acordul privind SEE și al Regulamentului (CE) nr. 139/2004 al Consiliului (JO 2005, C 325, p. 7, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 220).
14

Inclus în secțiunea I, intitulată „Principii referitoare la calitatea datelor”, din capitolul II din Directiva 95/46, articolul 6 din această directivă are următorul cuprins: „(1) Statele membre stabilesc că datele cu caracter personal trebuie să fie: (a) prelucrate în mod corect și legal; (b) colectate în scopuri determinate, explicite și legitime și să nu mai fie prelucrate ulterior într‑un mod incompatibil cu aceste scopuri. Prelucrarea ulterioară a datelor în scopuri istorice, statistice sau științifice nu este considerată incompatibilă atât timp cât statele membre prevăd garanții corespunzătoare; (c) adecvate, pertinente și neexcesive în raport cu scopurile pentru care sunt colectate și prelucrate ulterior; (d) exacte și, dacă este necesar, actualizate; trebuie luate toate măsurile necesare pentru ca datele inexacte sau incomplete din punctul de vedere al scopului pentru care sunt colectate sau pentru care vor fi prelucrate ulterior să fie șterse sau rectificate; (e) păstrate într‑o formă care permite identificarea persoanelor vizate o perioadă nu mai lungă decât este necesar în vederea atingerii scopurilor pentru care au fost colectate sau pentru care vor fi prelucrate ulterior. Statele membre stabilesc garanțiile corespunzătoare pentru datele cu caracter personal care sunt stocate pe o perioadă mai mare decât cea menționată, în scopuri istorice, statistice sau științifice. (2) Operatorul are obligația să asigure respectarea alineatului (1).”
41

Astfel, din cadrul juridic național, astfel cum a fost expus de instanța de trimitere, reiese că articolul 333 alineatul 1 punctul 3 din Codul muncii coroborat cu articolul 328 alineatul 1 punctul 2 din acest cod prevede că o autorizație ex ante trebuie acordată de autoritatea publică competentă, și anume Inspecția Muncii, înainte de încetarea, ca urmare a desființării unor locuri de muncă, a contractului de muncă al unui lucrător care suferă de una dintre bolile menționate la articolul 1 alineatul 1 din Decretul nr. 5 privind bolile, care conferă lucrătorilor afectați o protecție specială în conformitate cu articolul 333 alineatul 1 din Codul muncii, al cărui punct 5, pertinent în speță, privește „afecțiunile mentale”. Or, din decizia de trimitere reiese că această autorizație ex ante nu se aplică în cadrul unei încetări a raportului de muncă statutar decise ca urmare a desființării unor posturi în temeiul articolului 106 alineatul 1 punctul 2 din Legea funcționarului public.
8

L’arrêté royal no 20, du 20 juillet 1970, fixant les taux de la taxe sur la valeur ajoutée et déterminant la répartition des biens et des services selon ces taux (Decretul regal nr. 20 din 20 iulie 1970 de instituire a cotelor taxei pe valoarea adăugată și de stabilire a repartizării bunurilor și serviciilor conform acestor cote, denumit în continuare „Decretul regal nr. 20”) prevede că TVA‑ul se aplică la cota redusă de 6 % pentru bunurile și serviciile prevăzute în tabelul A din acesta.
14

Prin ordonanța din 25 noiembrie 2015, Landesgericht Linz (Tribunalul Regional din Linz, Austria) a confirmat hotărârea pronunțată la 18 iulie 2014, considerând, printre altele, că, chiar dacă declarația care atestă autenticitatea semnăturii constituie un act autentic în sensul dreptului ceh, recunoașterea acesteia în Austria intră sub incidența articolului 21 alineatul 2 din Convenția austro‑cehă. Or, dat fiind că această dispoziție limitează recunoașterea reciprocă la mențiunea privind veridicitatea semnării unui înscris sub semnătură privată care a fost aplicată pe acest act de „o instanță, o autoritate administrativă sau de către un notar public austriac”, extinderea domeniului de aplicare al acestei dispoziții la mențiunile aplicate de avocați cehi ar fi contrară nu doar literei acestui articol, ci și înseși voinței părților contractante.
18

Statul belgian consideră că termenii „plătește [..], fără posibilitatea unei opțiuni sau exceptări”, în sensul articolului 2 litera (c) din Directiva 90/435, implică cerința unei așa‑numite supuneri la plata impozitului „subiective și obiective”. Astfel, societățile care sunt supuse impozitului pe profit la o cotă egală cu zero nu ar intra sub incidența acestei directive.
12

Articolul 19 din regulamentul menționat, intitulat „Neprezentarea pârâtului la înfățișare”, are următorul cuprins: „(1) Atunci când o citație sau un act echivalent a trebuit să fie transmis într‑un alt stat membru în vederea notificării sau a comunicării, în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament, și când pârâtul nu s‑a prezentat la înfățișare, pronunțarea hotărârii se suspendă până când se stabilește dacă: (a) actul a fost notificat sau comunicat conform unei proceduri prevăzute de dreptul intern al statului membru de destinație pentru notificarea sau comunicarea actelor, în cauzele interne, către persoanele aflate pe teritoriul său sau (b) actul a fost în fapt remis pârâtului sau la domiciliul acestuia prin alt mijloc prevăzut în prezentul regulament, precum și dacă, în oricare dintre aceste situații, notificarea sau comunicarea ori remiterea a avut loc în timp util pentru ca pârâtul să își poată pregăti apărarea. (2) Orice stat membru poate să facă cunoscut, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1), faptul că judecătorul, sub rezerva dispozițiilor alineatului (1), se poate pronunța, chiar dacă nu s‑a primit niciun certificat de constatare a notificării sau a comunicării ori a remiterii, în cazul în care sunt îndeplinite în mod cumulativ următoarele condiții: (a) actul a fost transmis prin unul dintre mijloacele prevăzute în prezentul regulament; (b) de la data transmiterii actului s‑a scurs un termen considerat adecvat de către judecător în acel caz, dar nu mai puțin de șase luni; (c) nu a putut fi obținut niciun tip de certificat, cu toate că autoritățile sau organismele competente ale statului membru de destinație au întreprins toate demersurile rezonabile în sensul obținerii acestuia. (3) Sub rezerva dispozițiilor de la alineatele (1) și (2), în cazuri urgente, judecătorul poate dispune orice măsură provizorie sau asigurătorie. (4) Atunci când o citație sau un act echivalent a trebuit transmis în alt stat membru în scopul notificării sau al comunicării, în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament, și a fost pronunțată o hotărâre împotriva pârâtului, care nu s‑a prezentat la înfățișare, judecătorul are atribuția de a dispune cu privire la repunerea în termen a pârâtului pentru exercitarea unei căi de atac dacă sunt îndeplinite următoarele condiții: (a) pârâtul nu a luat cunoștință de actul respectiv în timp util pentru a se apăra sau nu a luat cunoștință de hotărâre în timp util pentru a exercita o cale de atac, din motive care nu îi sunt imputabile și (b) pârâtul a prezentat la acțiune o apărare la prima vedere întemeiată. O cerere de repunere în termen poate fi formulată numai într‑un termen rezonabil de la data la care pârâtul a luat cunoștință de hotărâre. Orice stat membru poate face cunoscut, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1), faptul că o astfel de cerere este inadmisibilă dacă este formulată după expirarea termenului indicat în respectiva comunicare care nu poate fi în niciun caz mai scurt de un an de la data pronunțării hotărârii. […]”
18

În plus, din considerentul (3) al Directivei 2011/64 reiese că aceasta urmărește astfel să garanteze că aplicarea taxelor privind consumul de produse din sectorul tutunului prelucrat în statele membre nu produce condiții de denaturare a concurenței și nu împiedică libera circulație a acestor produse în cadrul Uniunii. În special, în considerentul (8) al acestei directive se arată în esență că produsele care sunt asemănătoare sub multe aspecte produselor care intră sub incidența directivei menționate ar trebui să fie supuse aceluiași regim ca și acestea din urmă, în timp ce considerentul (9) al aceleiași directive arată că armonizarea structurilor accizelor trebuie să conducă în special la concurență loială între diferitele categorii de tutun prelucrat care aparțin aceleiași grupe și care să nu fie denaturată de efectele induse de impozitare și, în consecință, la deschiderea piețelor naționale ale statelor membre.