ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
58

Din considerațiile care precedă reiese că Tribunalul a statuat în mod întemeiat că nu se putea considera că Eulex Kosovo avea personalitate juridică, având în vedere că Acțiunea comună 2008/124 califica această entitate drept „misiune” și că, pe de o parte, în domeniul politic și strategic, misiunea menționată era pusă sub autoritatea și controlul Consiliului și al ÎR, iar pe de altă parte, în domeniul bugetar și financiar, șeful misiunii își exercita atribuțiile sub supravegherea și sub autoritatea Comisiei.
18

În urma depunerii a două plângeri, una dintre acestea provenind de la domnul Andersen, împotriva contractelor de servicii publice de care beneficia DSB, Comisia a decis, la 10 septembrie 2008, inițierea procedurii oficiale de investigare prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE (denumită în continuare „decizia de inițiere a procedurii”). În urma procedurii menționate, Comisia a adoptat, la 24 februarie 2010, decizia în litigiu, ale cărei articole 1-3 din dispozitiv au următorul cuprins: „Articolul 1 Contractele de servicii publice de transport încheiate între Ministerul Transporturilor danez și [DSB] constituie ajutoare de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) [TFUE]. Aceste ajutoare de stat sunt compatibile cu piața internă în temeiul articolului 93 [TFUE], dacă se respectă dispozițiile articolelor 2 și 3 din prezenta decizie. Articolul 2 Danemarca introduce în toate contractele de servicii publice încheiate cu [DSB] și aflate în derulare mecanismul de rambursare descris în considerentele (222)-(240) și (356) din prezenta decizie, ale cărui principale caracteristici sunt următoarele: — Ajustarea plăților contractuale la sfârșitul fiecărui exercițiu financiar prin stabilirea unei reduceri brute calculate pe baza următoarei formule: Total venituri – profit rezonabil – total cheltuieli = reducere brută — Adaptarea reducerii brute în funcție de creșterea eficacității și îmbunătățirea calității serviciilor conform formulei și parametrilor următori: Mecanism de rambursare = reducere brută – corecții (Costuri Δ. + călători‑km Δ) = reducere netă — costuri Δ: reducerea costurilor (per călător‑km) în raport cu media costurilor pe ultimii patru ani conform calculului: diferența de cost per călător‑km (în procente) raportată la media costurilor pe ultimii patru ani înmulțită cu o bază de cost total și — călători‑km Δ: creșterea traficului de călători măsurată în călători‑km (0,80 [coroane daneze (DKK)] per călător‑km); — reducerile totale legate de îmbunătățirea performanțelor nu pot depăși reducerea brută dintr‑un an dat. Așadar, reducerea netă se situează între zero și reducerea brută. — Introducerea unei limite superioare în mecanismul de rambursare care să permită garantarea menținerii profitului la un nivel rezonabil conform formulei și caracteristicilor următoare: Profit rezonabil (6 %) + corecții (Costuri Δ. + călători‑km Δ)/Capitaluri proprii < 12 % — calculul nu ține cont decât de partea din capitalurile proprii corespunzătoare activității de serviciu public a DSB; — limita superioară a profitului rezonabil este stabilită la o rentabilitate a capitalurilor proprii de 12 % raportată la 10 % pe trei ani. Articolul 3 Compensațiile eventual datorate de întreprinderea AnsaldoBreda grupului DSB reprezentând întârzierile în livrarea materialului rulant se plătesc către statul danez.”
34

În consecință, prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 56 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații fiscale a unui stat membru, cum este cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia, în cadrul impozitării intermediare care se aplică veniturilor din capital și veniturilor rezultate din cesiunea participațiilor încasate de o fundație privată rezidentă, aceasta din urmă are dreptul de a deduce din baza sa de impozitare corespunzătoare unui anumit an fiscal numai donațiile efectuate în cadrul aceluiași an fiscal și care au făcut obiectul unei impozitări în sarcina beneficiarilor acestor donații în statul membru de impozitare al fundației, în timp ce o astfel de deducere este exclusă de respectiva legislație fiscală națională dacă beneficiarul are reședința în alt stat membru și este, în statul membru de impozitare a fundației, scutit de impozitul care se aplică în principiu donațiilor în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei impuneri.
24

Prin intermediul primului aspect al primului motiv, Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că coroborarea unui element de probă, în speță a declarației făcute de American Standard Inc. (denumită în continuare „Ideal Standard”) în cadrul cererii de clemență, necesita un element de probă care să confirme coordonarea prețurilor cu ocazia reuniunii AFICS din 25 februarie 2004. Or, potrivit acestei instituții, cerința coroborării are ca obiect verificarea credibilității unui element de probă. Prin faptul că a cerut ca un element de probă să fie în mod necesar confirmat printr‑un al doilea document și că nu a verificat dacă un singur element de probă poate să fie fiabil, Tribunalul ar fi interpretat prea restrictiv cerința coroborării și ar fi încălcat principiul liberei administrări a probelor.
21

Or, metoda generală de calcul definită de aceste orientări ar conduce, într‑o situație precum cea în discuție, la depășirea regulată a plafonului de 10 % prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, în special pentru întreprinderile „monoprodus” nediversificate. Aplicarea acestei metode ar duce, așadar, la neluarea în considerare în mod corespunzător a criteriilor privind durata și gravitatea încălcărilor săvârșite de întreprinderi, la care face referire articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003. Astfel, aplicarea orientărilor menționate ar aduce atingere principiului individualizării pedepselor chiar mai mult decât aplicarea Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile directoare din 1998”).
110

În ceea ce privește, în al doilea rând, argumentele recurentei referitoare la acțiunile săvârșite în anul 2002 în sectorul produselor ceramice, la punctul 143 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, în pofida lipsei unor probe directe ale participării recurentei la reuniuni ilicite în acel an, Comisia putea să considere în mod întemeiat că aceasta nu își întrerupsese în cursul aceluiași an participarea la încălcarea imputată. În această privință, Tribunalul a constatat astfel, pe de o parte, că efectele anticoncurențiale ale discuțiilor ilicite care au avut loc în anul 2001 privind creșterile de prețuri pentru anul 2002, reuniuni la care recurenta a participat, se manifestaseră în acest din urmă an și, pe de altă parte, că recurenta participase în anii 2001 și 2003 la discuții ilicite privind creșterile de prețuri și nu se distanțase în mod public de acestea.
31

Comisia consideră, cu titlu preliminar, că primul motiv este inadmisibil ca urmare a faptului că recurenta nu critică partea din hotărârea atacată în care Tribunalul, exercitându‑și competența de fond, a recalculat amenda. Or, această parte ar fi singura parte pertinentă pentru prezentul recurs. Astfel, recurenta ar fi făcut referire doar la punctele din hotărârea respectivă care privesc numai controlul de legalitate. În plus, eroarea de drept pe care Tribunalul ar fi săvârșit‑o în exercitarea competenței sale de fond ar rămâne necunoscută. Recurenta ar invoca principiile proporționalității, egalității de tratament și individualizării pedepselor într‑un mod abstract și general. Or, pentru a fi admisibil, recursul ar trebui să indice în mod precis argumentele juridice invocate în susținerea cererii de anulare. În plus, din jurisprudență ar decurge că nu este de competența Curții să se substituie Tribunalului și să statueze, în exercitarea competenței sale de fond, cu privire la cuantumul amenzii, cu excepția cazului în care acest cuantum este nu numai inadecvat, ci și excesiv, până la a fi disproporționat.
29

Prin Ordonanțele președintelui Curții din 3 martie 2015, au fost admise totodată cererile de intervenție în susținerea concluziilor Comisiei formulate de American Chemistry Council Inc. (ACC), de CropLife America Inc. (denumită în continuare „CropLife”), de CropLife International AISBL (CLI), de European Chemical Industry Council (Cefic), de European Crop Care Association (ECCA), de European Crop Protection Association (ECPA) și de National Association of Manufacturers of the United States of America (NAM) (denumită în continuare „NAM USA”).
Agricultură — Organizarea comună a piețelor — Zahăr — Compensarea cheltuielilor de depozitare — Producție care depășește cotele (zahăr C) — Substituire la export a zahărului C — Condiții — Zahăr de substituție care trebuie produs de un producător stabilit pe teritoriul aceluiași stat membru — Validitate din perspectiva articolelor 34 TFUE și 35 TFUE

Agricultură — Organizarea comună a piețelor — Zahăr — Compensarea cheltuielilor de depozitare — Producție care depășește cotele (zahăr C) — Substituire la export a zahărului C — Condiții — Obligația schimbului material al zahărului C cu zahăr de substituție — Inexistență

[Regulamentul nr. 1998/78 al Comisiei, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1714/88, art. 14 alin. (3), și Regulamentul nr. 2670/81 al Comisiei, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 3892/88, art. 2 alin. (2) al doilea paragraf]
În ceea ce privește, expresia „în comerț”, care figurează la articolul 5 din Prima directivă 89/104 cu privire la mărci, utilizarea unui semn identic cu o marcă are loc în cadrul comerțului în măsura în care această utilizare are loc în contextul unei activități comerciale care vizează un avantaj economic, iar nu în domeniul privat. Această situație se regăsește în cazul în care un operator economic care își desfășoară activitatea în comerțul paralel de produse de marcă importă și depozitează astfel de produse.

Articolul 5 din Prima directivă 89/104 cu privire la mărci trebuie interpretat în sensul că titularul unei mărci înregistrate în unul sau în mai multe state membre se poate opune plasării de către un terț a mărfurilor care poartă această marcă în regimul de suspendare a accizelor, după ce anterior, fără consimțământul titularului, le‑a introdus în Spațiul Economic European (SEE) și le‑a pus în liberă circulație.

Astfel, importul de produse fără consimțământul titularului mărcii în cauză și deținerea acestor produse în antrepozit fiscal în așteptarea punerii lor în consum în Uniune au ca efect privarea titularului acestei mărci de posibilitatea de a controla modalitățile primei puneri în comerț în SEE a unor produse care poartă marca sa. Astfel de acte aduc atingere, în acest mod, funcției mărcii care constă în identificarea întreprinderii de la care provin produsele și sub controlul căreia se organizează prima punere în comerț. Această analiză nu este infirmată de faptul că mărfurile importate și plasate în regimul de suspendare a accizelor pot, ulterior, să fie exportate către un stat terț și astfel să nu fie niciodată puse în consum într‑un stat membru. Această eventualitate nu poate împiedica aplicarea unor norme în materie de mărci în privința mărfurilor importate în Uniune. În plus, exportul este el însuși un act menționat la articolul 5 alineatul (3) din Directiva 89/104.

(a se vedea punctele 48-50 și dispozitivul)
În ceea ce privește admisibilitatea unei acțiuni în anulare, interesul de a exercita acțiunea și calitatea procesuală activă constituie condiții de admisibilitate distincte pe care o persoană fizică sau juridică trebuie să le îndeplinească cumulativ pentru a formula o acțiune în anulare admisibilă în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE.

În primul rând, o acțiune în anulare introdusă de o persoană fizică sau juridică nu este admisibilă decât în măsura în care această persoană are un interes să obțină anularea actului atacat. Un astfel de interes presupune ca anularea acestui act să poată avea, în sine, consecințe juridice și ca acțiunea să poată astfel aduce, prin rezultatul său, un beneficiu părții care a introdus‑o. Interesul unui reclamant de a exercita acțiunea trebuie să fie născut și actual și, în raport cu obiectul acțiunii, el trebuie să existe la momentul introducerii acesteia, sub sancțiunea inadmisibilității, și trebuie să existe în continuare, până la momentul pronunțării hotărârii judecătorești, sub sancțiunea nepronunțării asupra fondului. Interesul de a exercita acțiunea constituie astfel condiția esențială și primordială a oricărei acțiuni în justiție.

În al doilea rând, admisibilitatea unei acțiuni introduse de o persoană fizică sau juridică împotriva unui act al cărui destinatar nu este această persoană, în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, este supusă condiției de a‑i fi recunoscută calitatea procesuală activă, care există în două ipoteze. Pe de o parte, o astfel de acțiune poate fi formulată cu condiția ca acest act să o privească direct și individual. Pe de altă parte, o astfel de persoană poate introduce o acțiune împotriva unui act normativ care nu presupune măsuri de executare dacă acesta o privește direct.

Prin urmare, un reclamant nu poate susține că simpla împrejurare că o persoană fizică sau juridică este vizată direct și individual demonstrează în mod necesar interesul acesteia de a exercita acțiunea.

(a se vedea punctele 55-59 și 62)
Articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (c) din Regulamentul nr. 2027/97 privind răspunderea operatorilor de transport aerian privind transportul aerian al pasagerilor și al bagajelor acestora, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 889/2002, și articolul 1 alineatul (1) din Convenția pentru unificarea anumitor norme referitoare la transportul aerian internațional, încheiată la Montreal la 28 mai 1999 și aprobată în numele Uniunii Europene prin Decizia 2001/539, trebuie interpretate în sensul că se opun examinării în temeiul articolului 17 din această convenție a cererii de despăgubiri formulate de o persoană care, în timp ce se afla la bordul unei aeronave care a avut ca loc de decolare și de aterizare același loc situat pe teritoriul unui stat membru și era transportată în mod gratuit pentru un zbor de observare aeriană a unui imobil în cadrul unui proiect de tranzacție imobiliară cu pilotul acestei aeronave, a suferit vătămări corporale ca urmare a prăbușirii aeronavei menționate.

Articolul 18 din Regulamentul nr. 864/2007 privind legea aplicabilă obligațiilor necontractuale (Roma II) trebuie interpretat în sensul că permite exercitarea de către o persoană care a suferit un prejudiciu ca urmare a prăbușirii unei aeronave a unei acțiuni directe împotriva asigurătorului persoanei răspunzătoare pentru acordarea despăgubirilor, atunci când o astfel de acțiune este prevăzută de legea aplicabilă obligației necontractuale, independent de cele prevăzute de legea aplicabilă contractului de asigurare aleasă de părțile la acest contract.

Astfel, articolul 18 menționat nu constituie o normă referitoare la conflictul de legi în privința dreptului material aplicabil în vederea stabilirii obligației care revine asigurătorului sau persoanei asigurate în temeiul unui contract de asigurare. Acest articol se limitează să permită introducerea unei acțiuni directe în cazul în care una dintre legile pe care le enumeră autorizează o astfel de posibilitate. Or, dreptul persoanei care a suferit un prejudiciu de a acționa direct împotriva asigurătorului persoanei răspunzătoare pentru acordarea despăgubirilor nu are relevanță asupra obligațiilor contractuale ale părților la contractul de asigurare vizat. De asemenea, nici alegerea făcută de părți cu privire la legea aplicabilă acestui contract nu are relevanță asupra dreptului respectivei persoane care a suferit un prejudiciu de a introduce o acțiune directă în temeiul legii aplicabile obligației necontractuale. În consecință, pentru a se stabili dacă persoana care a suferit un prejudiciu poate acționa în mod direct împotriva asigurătorului, revine instanței naționale sarcina de a examina dacă legea aplicabilă obligației necontractuale, stabilită conform articolului 4 din Regulamentul nr. 864/2007, sau legea aplicabilă contractului de asigurare încheiat între părți permite introducerea unei astfel de acțiuni.

(a se vedea punctele 40-43 și 45 și dispozitiv 2)
În ceea ce privește aprecierea calității de instanță, în sensul articolului 267 TFUE, a unui organ de trimitere, aspect care ține exclusiv de dreptul Uniunii, trebuie să se țină seama de un ansamblu de elemente precum originea legală a organismului, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al competenței sale, natura contradictorie a procedurii, aplicarea de către organism a normelor de drept, precum și independența sa. În această privință, chiar dacă organul de trimitere este considerat, în dreptul național, un organ administrativ, acest aspect nu ar fi, în sine, determinant în vederea acestei aprecieri.

Tribunal Català de Contractes del Sector Públic (Tribunalul Catalan pentru Contracte de Achiziții publice) îndeplinește aceste criterii și, prin urmare, are calitatea de instanță, în sensul articolului 267 TFUE. Astfel, în ceea ce privește criteriul independenței, tribunalul menționat are calitatea de terț în raport cu autoritatea care a adoptat decizia care face obiectul acțiunii principale. În acest context, se constată că instanța menționată își exercită funcțiile în mod complet autonom, fără a fi supusă vreunei legături ierarhice sau de subordonare și fără să primească dispoziții sau instrucțiuni de la nicio persoană, fiind astfel protejată de intervenții sau de presiuni exterioare susceptibile să pună în pericol independența actului de judecată al membrilor săi. În ceea ce privește caracterul obligatoriu al competenței Tribunal Català de Contractes del Sector Públic, deși competența acestuia din urmă, potrivit dreptului național, are caracter facultativ, trebuie totuși amintit, pe de o parte, că deciziile organului de trimitere, a cărui competență nu depinde de acordul părților, sunt obligatorii pentru acestea din urmă. Pe de altă parte, în practică, ofertanții în procedurile de atribuire a contractelor nu își valorifică în general posibilitatea de a formula direct o acțiune în contencios administrativ fără să fi sesizat în prealabil Tribunal Català de Contractes del Sector Públic. În aceste condiții, tribunalul menționat îndeplinește și criteriul caracterului obligatoriu al competenței sale.

(a se vedea punctele 17, 19, 22-25 și 27)
În ipotezele care intră sub incidența articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1907/2006 privind înregistrarea, evaluarea, autorizarea și restricționarea substanțelor chimice (REACH), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 366/2011, fabricantul are obligația de a notifica Agenției Europene pentru Produse Chimice (ECHA) prezența unor substanțe care prezintă motive de îngrijorare deosebită în articolul pe care îl fabrică sau îl asamblează. În cazul în care, ulterior, acest articol este utilizat în aval de către un al doilea fabricant ca factor de producție în fabricarea unui produs complex, acest al doilea fabricant nu are obligația de a notifica, la rândul său, ECHA prezența substanței în cauză în articolul menționat. Astfel, o asemenea notificare s-ar suprapune peste cea efectuată de fabricantul respectivului articol. O astfel de sarcină redundantă și inutilă ar fi dificil de conciliat cu principiul proporționalității, a cărui respectare este însă amintită în considerentul (130) al regulamentului menționat. Considerațiile care precedă pot fi transpuse, mutatis mutandis, obligației de notificare care revine importatorilor în temeiul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1907/2006.

În consecință, în scopul aplicării articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1907/2006, revine fabricantului sarcina de a stabili dacă o substanță care prezintă motive de îngrijorare deosebită identificată în conformitate cu articolul 59 alineatul (1) din acest regulament este prezentă într‑o concentrație de peste 0,1 % din greutatea oricărui articol pe care îl produce, iar importatorului unui produs alcătuit din mai multe articole îi revine sarcina de a determina, pentru fiecare articol, dacă o astfel de substanță este prezentă într-o concentrație de peste 0,1 % din greutatea acestui articol.

(a se vedea punctele 61-63 și 83 și dispozitivul)
În ceea ce privește problema dacă competența ratione materiae a Tribunalului Funcției Publice se extinde la acțiunile în despăgubire întemeiate pe neîndeplinirea de către o instituție a obligației sale de a asigura protecția funcționarilor săi, atât articolul 270 TFUE, cât și articolul 91 din Statutul funcționarilor, care privesc orice litigiu dintre Uniune și agenții acesteia, se abțin să definească natura acțiunii formulate în caz de respingere a unei reclamații administrative. Astfel, în măsura în care un litigiu are ca obiect legalitatea unui act care îl lezează pe reclamant, în sensul articolului 90 din acest statut, Tribunalul Funcției Publice este competent să statueze asupra acestuia, indiferent de natura acțiunii în cauză.

De asemenea, Tribunalul Funcției Publice este competent ratione materiae să statueze asupra unei acțiuni în despăgubire formulate de un funcționar împotriva instituției de care depinde atunci când litigiul își are originea în raportul de muncă care leagă persoana interesată de instituție. Situația este aceeași în cazul unei acțiuni în despăgubire formulate de orice persoană căreia, deși nu este funcționar, i se aplică Statutul funcționarilor ca urmare a legăturilor de familie pe care le are cu un funcționar, atunci când litigiul își are originea în raportul de muncă care îl leagă pe acest funcționar de instituția în cauză, având în vedere că articolul 1 din anexa I la Statutul Curții de Justiție coroborat cu articolul 270 TFUE și cu articolul 91 din Statutul funcționarilor atribuie Tribunalului Funcției Publice competența de a statua asupra oricărui litigiu dintre Uniune și orice persoană căreia i se aplică Statutul funcționarilor.

Pe de altă parte, faptul că răspunderea extracontractuală a Uniunii față de membrii familiei funcționarului, menționați în Statutul funcționarilor, este supusă condițiilor de fond care rezultă din articolul 340 TFUE, în timp ce răspunderea față de funcționar se supune unor norme particulare și speciale în raport cu aceste condiții, nu poate exclude în această privință competența ratione materiae a Tribunalului Funcției Publice în temeiul articolului 1 din anexa I la Statutul Curții de Justiție coroborat cu articolul 270 TFUE și cu articolul 91 alineatul (1) din Statutul funcționarilor. Astfel, competența ratione materiae a acestei instanțe provine din originea litigiului în discuție, iar nu din temeiul juridic care poate justifica dreptul la despăgubire.

(a se vedea punctele 37, 41, 42, 49 și 50)