ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Articolul 12 alineatele (1) și (2) din anexa VIII la statut prevede: „(1) Funcționarul care nu a împlinit 63 de ani, ale cărui raporturi de muncă încetează [definitiv] din alt motiv decât decesul sau invaliditatea și care nu poate beneficia, imediat sau ulterior, de pensie pentru limită de vârstă, are dreptul, la încetarea raporturilor de muncă: (a) în cazul în care durata serviciului a fost mai mică de un an și cu condiția să nu i se fi aplicat dispozițiile articolului 11 alineatul (2), la plata unei indemnizații de plecare egale cu triplul sumelor reținute din salariul său de bază în temeiul contribuției sale la pensia pentru limită de vârstă, din care se deduc eventualele sume plătite în aplicarea articolelor 42 și [112] din [RAA]; (b) în celelalte cazuri, la aplicarea dispozițiilor articolului 11 alineatul (1) sau la plata echivalentului actuarial către o societate de asigurări privată sau către un fond de pensii la alegerea sa, care să garanteze: […] (2) Prin derogare de la alineatul (1) litera (b), funcționarul care nu a împlinit 63 de ani care, de la angajarea în muncă, a efectuat plăți destinate constituirii sau menținerii drepturilor sale de pensie în cadrul unui sistem național de pensii, al unei societăți private de asigurări sau al unui fond de pensii la alegerea sa, care îndeplinește condițiile menționate la alineatul (1), ale cărui raporturi de muncă încetează din alt motiv decât decesul sau invaliditatea și care nu poate beneficia, imediat sau ulterior, de pensie pentru limită de vârstă are dreptul, la încetarea raporturilor de muncă, la plata unei indemnizații de plecare egale cu echivalentul actuarial al drepturilor sale de pensie dobândite în timpul activității în cadrul instituțiilor. În acest caz, sumele plătite pentru constituirea sau menținerea drepturilor sale de pensie în cadrul sistemului național de pensii, în aplicarea articolelor 42 sau 112 din [RAA], se deduc din indemnizația de plecare.”
40

În plus, împrejurarea că AIP‑urile acordate în Elveția nu permit circulația medicamentelor care fac obiectul acestora pe teritoriul SEE, cu excepția Liechtensteinului, nu este relevantă pentru interpretarea articolului 13 din Regulamentul nr. 469/2009, astfel cum trebuie să fie înțeles în scopul aplicării Acordului privind SEE (Ordonanța din 14 noiembrie 2013, Astrazeneca, C‑617/12, EU:C:2013:761, punctul 43 și jurisprudența citată).
1

Prin recursul formulat, Simba Toys GmbH & Co. KG solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 25 noiembrie 2014, Simba Toys/OAPI – Seven Towns (Forma unui cub cu suprafețe care au o structură grilată) (T‑450/09, EU:T:2014:983, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta a respins acțiunea sa având ca obiect anularea Deciziei Camerei a doua de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) (denumită în continuare „camera de recurs”) din 1 septembrie 2009 (cauza R 1526/2008‑2), privind o procedură de declarare a nulității între recurentă și Seven Towns Ltd (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
9

Articolul 6 alineatul (3) din Directiva 92/43 prevede: „Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică.”
45

Având în vedere ceea ce precedă, noțiunea „vânzător”, în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (c) din Directiva 1999/44, trebuie interpretată în sensul că vizează de asemenea un profesionist care acționează ca intermediar pe seama unui particular, care nu a informat în mod corespunzător consumatorul cumpărător în legătură cu faptul că proprietarul bunului vândut este un particular, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, ținând seama de ansamblul împrejurărilor speței. Interpretarea care precedă nu depinde de aspectul dacă intermediarul este sau nu este remunerat pentru intervenția sa.
—

pentru Permanent TSB Group Holdings plc, fostă Irish Life and Permanent Group Holdings plc, și pentru Permanent TSB plc, fostă Irish Life and Permanent plc, de C. MacCarthy, de A. Walsh, solicitors, de P. Gallagher, SC, precum și de C. Geoghegan, barrister;
66

În ceea ce privește în special mărcile naționale anterioare, Curtea a avut deja ocazia să sublinieze că din coexistența mărcilor Uniunii cu acestea, precum și din faptul că înregistrarea celor din urmă nu intră în competența EUIPO și nici controlul lor jurisdicțional nu intră în competența Tribunalului rezultă că validitatea mărcilor naționale nu poate fi pusă în discuție într‑o procedură de opoziție la o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii. În consecință, în cadrul unei astfel de proceduri de opoziție, nu este posibil nici să se constate, referitor la un semn identic cu o marcă protejată într‑un stat membru, un motiv absolut de refuz precum caracterul descriptiv și lipsa caracterului distinctiv, prevăzut la articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) din Regulamentul nr. 40/94, precum și la articolul 3 alineatul (1) literele (b) și (c) din Directiva 2008/95 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 mai 2012, Formula One Licensing/OAPI, C‑196/11 P, EU:C:2012:314, punctele 40 și 41).
47

Trebuie să se arate, în această privință, că, în cazul produselor medicamentoase veterinare, un import paralel presupune, pe de o parte, ca produsul medicamentos veterinar în cauză să beneficieze de o AIP în statul membru de export, eliberată potrivit dispozițiilor Directivei 2001/82, pentru aceleași animale țintă și, pe de altă parte, ca acesta să aibă, fără a fi sub toate aspectele identic cu un produs medicamentos veterinar autorizat deja pe teritoriul statului membru de import, cel puțin, o origine comună cu acest din urmă produs medicamentos, și anume să fi fost fabricat de aceeași societate sau de o întreprindere afiliată sau care lucrează sub licență urmând aceeași formulă, cu utilizarea aceleiași substanțe active și să aibă, în plus, aceleași efecte terapeutice (a se vedea prin analogie, în ceea ce privește medicamentele de uz uman, Hotărârea din 16 decembrie 1999, Rhône‑Poulenc Rorer și May & Baker, C‑94/98, EU:C:1999:614, punctul 28).
8

Potrivit articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003, intitulat „Trimiterea la o instanță mai bine plasată pentru a soluționa cauza”: „(1) Cu titlu de excepție, instanțele judecătorești dintr‑un stat membru competente pentru a soluționa cauza pe fond pot, în cazul în care consideră că o instanță dintr‑un alt stat membru cu care copilul are o legătură specială este mai bine plasată pentru a soluționa cauza sau o parte specifică a acesteia și atunci când acest lucru servește interesul superior al copilului: (a) să suspende procedura sau respectiva parte a acesteia și să invite părțile să depună o cerere la instanța judecătorească din acest alt stat membru în conformitate cu alineatul (4) sau (b) să solicite instanței judecătorești din alt stat membru să își exercite competența în conformitate cu alineatul (5). (2) Alineatul (1) se aplică: (a) la cererea uneia dintre părți sau (b) la inițiativa instanței judecătorești sau (c) la solicitarea instanței judecătorești dintr‑un alt stat membru cu care copilul are o legătură specială, în conformitate cu alineatul (3). Cu toate acestea, trimiterea se poate efectua, la inițiativa instanței sau la solicitarea instanței dintr‑un alt stat membru, numai dacă este acceptată de cel puțin una dintre părți. (3) În sensul alineatului (1), se consideră că un copil are o legătură specială cu un stat membru în cazul în care: (a) după sesizarea instanței judecătorești menționate la alineatul (1), copilul și‑a dobândit reședința obișnuită în acest stat membru sau (b) copilul a avut reședința obișnuită în acest stat membru sau (c) copilul este resortisant al acestui stat membru sau (d) unul dintre titularii răspunderii părintești își are reședința obișnuită în acest stat membru sau (e) litigiul se referă la măsurile de protecție a copilului privind administrarea, conservarea sau dispoziția cu privire la bunurile deținute de copil, bunuri care se află pe teritoriul acestui stat membru. (4) Instanța judecătorească din statul membru competentă pentru a soluționa cauza pe fond acordă un termen în care instanțele judecătorești din celălalt stat membru trebuie să fie sesizate în conformitate cu alineatul (1). În cazul în care instanțele nu sunt sesizate în acest termen, instanța sesizată continuă să‑și exercite competența în conformitate cu articolele 8-14. (5) Instanțele judecătorești din acest alt stat membru pot, în cazul în care este în interesul superior al copilului, din cauza circumstanțelor specifice ale cauzei, să se declare competente într‑un termen de șase săptămâni de la data sesizării acestora pe baza alineatului (1) litera (a) sau (b). În acest caz, prima instanță sesizată își declină competența. În caz contrar, prima instanță sesizată continuă să‑și exercite competența în conformitate cu articolele 8-14. (6) Instanțele judecătorești cooperează, în sensul prezentului articol, direct sau prin intermediul autorităților centrale desemnate în conformitate cu articolul 53.”
8

Articolul 2 din acest regulament are următorul cuprins: „În sensul prezentului regulament: (a) prin «transport public de călători» se înțelege serviciile de transport de călători care sunt de interes economic general și care sunt prestate către public în mod nediscriminatoriu și continuu; (b) prin «autoritate competentă» se înțelege orice autoritate publică sau grup de autorități publice dintr‑unul sau mai multe state membre, care are competența de a interveni în transportul public de călători într‑o zonă geografică dată sau orice organism învestit cu o astfel de autoritate; […] (i) prin «contract de servicii publice» se înțelege unul sau mai multe acte obligatorii din punct de vedere juridic și care confirmă acordul încheiat între o autoritate competentă și un operator de serviciu public cu scopul de a încredința respectivului operator de serviciu public gestionarea și exploatarea serviciilor publice de transport de călători, sub rezerva unor obligații de serviciu public. […] […]”
33

În cadrul celui de al treilea aspect al primului motiv, PTMM susține că, prin faptul că a luat în considerare, la punctul 53 din hotărârea atacată, vânzări realizate de ICOF S care priveau produse furnizate de terți, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept. Astfel, în primul rând, relațiile comerciale pe care distribuitorul le întreține cu alte întreprinderi nu ar putea afecta relația dintre acest distribuitor și societatea‑mamă. În al doilea rând, în speță, vânzările produselor unor terți nu ar prezenta nicio legătură cu produsul în cauză. Or, articolul 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază ar avea ca obiect produsul în cauză, iar nu alte produse. În această privință, s‑ar fi stabilit în cursul anchetei și în fața Tribunalului că ICOF S și ICOF Europe au vândut numai produsul în cauză fabricat de PTMM, excluzând produsul în cauză, care provenea de la alți producători. În al treilea rând, la punctele 54-57 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi creat în mod eronat un nou criteriu imprecis de „dependență”. În plus, Tribunalul nu ar preciza procentul vânzărilor provenite de la terți sub care s‑ar putea vorbi de „dependență”.
5

Articolul 13 din regulamentul menționat are următorul cuprins: „(1) Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Acea legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. (2) Sub rezerva articolelor 14-17: […] (f) persoana căreia nu îi mai este aplicabilă legislația unui stat membru, fără ca legislația altui stat membru să îi fie aplicabilă în conformitate cu una dintre regulile stabilite în paragrafele anterioare sau în conformitate cu una dintre excepțiile sau dispozițiile speciale stabilite la articolele 14-17, face obiectul legislației statului membru pe teritoriul căruia are reședința în conformitate exclusiv cu dispozițiile legislației respective.”
36

În cazul în care constatările de fapt ale instanței de trimitere ar determina‑o să aprecieze că medicamentul în cauză este preparat industrial sau fabricat printr‑o metodă care implică un proces industrial, instanța menționată ar trebui să verifice dacă acest medicament intră sub incidența derogărilor prevăzute la articolul 3 din Directiva 2001/83. În această privință, trebuie subliniat că, potrivit punctului 1 din această dispoziție, această directivă nu este aplicabilă „medicamentelor preparate în farmacie după o prescripție medicală pentru un anumit pacient (cunoscute în general ca «formule magistrale»)”. Or, din elementele dosarului înaintat Curții rezultă că medicamentul în discuție în litigiul principal nu este preparat potrivit unei astfel de prescripții. În consecință, acest medicament nu intră sub incidența derogării prevăzute la articolul 3 punctul 1 din Directiva 2001/83.
—

pentru Higher Education Authority, pentru Department of Public Expenditure and Reform și pentru Department of Education and Skills, de G. Hodge, de E. Creedon și de A. Joyce, în calitate de agenți, asistați de A. Kerr, barrister;
11

Punctul 13 din anexa I la Directiva 93/42 are următorul cuprins: „13. Informații furnizate de producător 13.1. Fiecare dispozitiv este însoțit de informațiile necesare utilizării sale corecte și în condiții de siguranță, luând în considerare tipul de pregătire și cunoștințele potențialilor utilizatori, precum și cele necesare identificării fabricantului. Aceste informații includ detaliile menționate pe etichetă și în instrucțiunile de utilizare. În măsura în care este posibil și adecvat, informațiile necesare utilizării dispozitivului în condiții de siguranță trebuie să figureze chiar pe dispozitiv și/sau pe ambalajul fiecărei componente sau, în funcție de circumstanțe, pe ambalajul comercial. În cazul în care nu este posibil să se ambaleze separat fiecare unitate, informațiile trebuie să figureze în prospectul care însoțește unul sau mai multe dispozitive. […] 13.3. Eticheta include următoarele detalii: (a) numele sau numele comercial și adresa fabricantului. Pentru dispozitivele importate în [Uniunea Europeană] pentru a fi distribuite în [Uniune], eticheta, ambalajul exterior sau instrucțiunile de utilizare conțin, în afară de aceasta, numele și adresa reprezentantului autorizat, în cazul în care fabricantul nu are sediul pe teritoriul [Uniunii]; (b) detalii strict necesare pentru a identifica dispozitivul și conținutul ambalajului, în special pentru utilizatori; (c) în funcție de situație, mențiunea «STERIL»; (d) în funcție de situație, codul lotului, precedat de mențiunea «LOT» sau numărul de serie; (e) în funcție de situație, data până la care trebuie utilizat dispozitivul, în condiții de siguranță, exprimată în an și lună; […] 13.4. În cazul în care scopul propus al dispozitivului nu este evident pentru utilizator, producătorul trebuie să îl menționeze în mod clar pe etichetă și în instrucțiunile de utilizare. 13.5. În măsura în care este rezonabil posibil, dispozitivele și componentele detașabile sunt identificate, în funcție de situație, prin indicarea lotului, pentru a permite luarea de măsuri adecvate de identificare a riscurilor potențiale legate de dispozitivele și componentele detașabile. […]”
37

Astfel cum a subliniat instanța de trimitere, Curtea, în ceea ce privește prevederile de la punctul 7 literele (b) și (c) din anexa I la Directiva 85/337, care au fost reluate în mod identic la punctul 7 literele (b) și (c) din anexa I la Directiva 2011/92, le‑a dat o interpretare largă atunci când a statuat că se poate considera că un proiect privind transformarea unei șosele care, prin amploarea și prin modalitățile sale, ar fi echivalent cu o construire are ca obiect o construire în sensul acestor dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 iulie 2008, Ecologistas en Acción‑CODA, C‑142/07, EU:C:2008:445, punctul 36, precum și Hotărârea din 17 martie 2011, Brussels Hoofdstedelijk Gewest și alții, C‑275/09, EU:C:2011:154, punctul 27).
27

Or, articolul 8 din Directiva 2008/94 are, în ceea ce îl privește, o sferă de aplicare materială mai restrânsă, în sensul că urmărește să protejeze interesul lucrătorilor la plata drepturilor lor de pensie. În plus, acest articol, contrar articolelor 3 și 4 din directiva menționată, nu prevede în mod expres posibilitatea statelor membre de a limita nivelul de protecție (Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Robins și alții, C‑278/05, EU:C:2007:56, punctul 43). În sfârșit, spre deosebire de articolul 3 din aceeași directivă, articolul 8 din aceasta urmărește să garanteze o protecție pe termen lung a intereselor lucrătorilor salariați, dat fiind că astfel de interese în ceea ce privește drepturile dobândite sau pe cale de a fi dobândite se întind în principiu pe toată durata pensionării.
14

La loi n.o 2012‑287, relative à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (Legea nr. 2012‑287 privind exploatarea digitală a cărților indisponibile din secolul al XX‑lea) din 1 martie 2012 (JORF din 2 martie 2012, p. 3986) a completat titlul III din volumul I din partea întâi din code de la propriété intellectuelle (Codul privind proprietatea intelectuală), care privește „[e]xploatarea drepturilor” aferente dreptului de autor, cu capitolul IV, intitulat „Dispoziții speciale privind exploatarea digitală a cărților indisponibile” și constituit din articolele L. 134‑1-L. 134‑9 din acest cod. Unele dintre aceste articole au fost fie modificate ulterior, fie abrogate prin loi n.o 2015-195, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans les domaines de la propriété littéraire et artistique et du patrimoine culturel (Legea nr. 2015‑195 privind diverse dispoziții de adaptare la dreptul Uniunii Europene în domeniile proprietății literare și artistice și al patrimoniului cultural) din 20 februarie 2015 (JORF din 22 februarie 2015, p. 3294).
—

pentru domnul Hemming, care își desfășoară activitatea sub denumirea comercială „Simply Pleasure Ltd.”, pentru domnul Poulton, pentru Harmony Ltd, pentru Gatisle Ltd, care își desfășoară activitatea sub denumirea comercială „Janus”, pentru Winart Publications Ltd, pentru Darker Enterprises Ltd și pentru Swish Publications Ltd, de T. Johnston și de M. Hutchings, barristers, de P. Kolvin, QC, de V. Wakefield, barrister, de A. Milner și de M. S. Dillon, solicitors;
4

Directiva 2008/95 a fost integrată în Acordul privind SEE prin Decizia nr. 146/2009 a Comitetului mixt al SEE din 4 decembrie 2009 de modificare a anexei XVII (Proprietate intelectuală) la Acordul privind SEE (JO 2010, L 62, p. 43).
57

În această privință, reiese din jurisprudența amintită la punctul 39 din prezenta hotărâre că finanțarea studiilor acordată de un stat membru copilului respectiv constituie pentru un lucrător migrant un avantaj social în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 atunci când lucrătorul migrant continuă să asigure întreținerea copilului. În plus, trebuie arătat că articolul 10 din Regulamentul nr. 1612/68, abrogat prin Directiva 2004/38 prevedea că, indiferent de cetățenie, au dreptul să se stabilească împreună cu lucrătorii care sunt resortisanți ai unui stat membru și ocupă un loc de muncă pe teritoriul altui stat membru „soțul și descendenții sub vârsta de 21 ani sau care se află în întreținere”. Legiuitorul Uniunii, prin Directiva 2004/38, consideră de asemenea că trebuie considerați „membri de familie” în sensul articolului 2 punctul 2 litera (c) din aceasta, „descendenții direcți [ai cetățeanului Uniunii] în vârstă de cel mult 21 de ani sau care se află în întreținerea sa, precum și descendenții direcți ai soțului sau ai partenerului [recunoscut]”.
6

Nota explicativă referitoare la poziția 21.06 din SA are următorul cuprins: „Cu condiția să nu fie preluate la alte poziții ale Nomenclaturii, prezenta poziție cuprinde: […] B) Preparatele compuse integral sau parțial din substanțe alimentare, care intră la prepararea băuturilor sau a alimentelor pentru consumul uman. Aici sunt clasificate printre altele cele care constau în amestecuri de produse chimice (acizi organici, săruri de calciu etc.) și de substanțe alimentare (făină, zahăr, lapte praf, cu titlu de exemplu), destinate să fie încorporate în preparate alimentare […] […] Aici sunt clasificate printre altele: […] 16) Preparatele desemnate adesea sub numele de suplimente alimentare, pe bază de extrase de plante, de concentrate de fructe, de miere, de fructoză etc., cu adaos de vitamine și uneori de cantități foarte mici de compuși de fier. Aceste preparate sunt adesea prezentate în ambalaje care indică faptul că sunt destinate menținerii organismului într‑o stare bună de sănătate. Preparatele analoge care sunt destinate prevenirii sau tratării bolilor sau afecțiunilor sunt excluse (nr. 30.03 sau 30.04).”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Loterie Nationale – Nationale Loterij NV van publiek recht (denumită în continuare „Loterie Nationale”), pe de o parte, și domnii Paul Adriaensen și Werner De Kesel, precum și The Right Frequency VZW, pe de altă parte, în legătură cu instituirea și cu promovarea unui sistem de participare colectivă la loteriile publice din Belgia, cunoscut sub numele „Lucky 4 All” (denumit în continuare „sistemul Lucky 4 All”).
10

Directiva 2000/26 a fost transpusă în dreptul portughez prin Decreto‑Lei nr. 72-A/2003 – Lei do Seguro Obrigatório (Decretul‑lege nr. 72-A/2003 privind asigurarea obligatorie) din 14 aprilie 2003 de modificare, pe de o parte, a Decreto‑Lei nr. 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (Decretul‑lege nr. 522/85 privind asigurarea obligatorie de răspundere civilă auto) din 31 decembrie 1985 și, pe de altă parte, a Decreto‑Lei nr. 94-B/98 – Regula as condições de acesso e de exercício da actividade seguradora e resseguradora no território da Comunidade Europeia (Decretul‑lege nr. 94-B/98 privind condițiile de acces la activitatea de asigurare și condițiile de exercitare a activității de asigurare pe teritoriul Comunității Europene) din 17 aprilie 1998.
2

Directiva 2006/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 14 iunie 2006 privind inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit (JO 2006, L 177, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 9, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2010/76/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 noiembrie 2010 (JO 2010, L 329, p. 3) (denumită în continuare „Directiva 2006/48”), prevede la articolul 11: „(1) Autoritățile competente acordă autorizația instituțiilor de credit numai în momentul în care există cel puțin două persoane care gestionează în mod efectiv activitatea instituției de credit respective. Autoritățile respective nu acordă autorizația în cazul în care persoanele respective nu au o bună reputație sau nu au suficientă experiență pentru a avea astfel de responsabilități. […] (2) Fiecare stat membru solicită următoarele: (a) orice instituție de credit care este persoană juridică și care, în conformitate cu legislația internă, are un sediu social, are sediul central în același stat membru în care se află sediul social și (b) orice instituție de credit are sediul central în statul membru care i‑a eliberat autorizația și în care își desfășoară efectiv activitatea.”