HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șasea extinsă)

14 septembrie 2022( )

„Concurență – Abuz de poziție dominantă – Dispozitive mobile inteligente – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 102 TFUE și a articolului 54 din Acordul privind SEE – Noțiunile de platformă și de piață multilaterală («ecosistem») – Sistem de operare (Google Android) – Magazin de aplicații (Play Store) – Aplicații de căutare și de navigare (Google Search și Chrome) – Acorduri cu producătorii de dispozitive și cu operatorii de rețele mobile – Încălcare unică și continuă – Noțiunile de plan de ansamblu și de comportamente manifestate în cadrul aceleiași încălcări (pachete de produse, plăți de exclusivitate și obligații antifragmentare) – Efecte de excludere – Dreptul la apărare – Competență de fond”

În cauza T‑604/18,

Google LLC, cu sediul în Mountain View, California (Statele Unite),

Alphabet, Inc., cu sediul în Mountain View,

reprezentate de N. Levy, J. Schindler, A. Lamadrid de Pablo, J. Killick, A. Komninos și G. Forwood, avocați, P. Stuart, D. Gregory și H. Mostyn, barristers, și M. Pickford, QC,

reclamante,

susținute de

Application Developers Alliance, cu sediul în Washington, D.C. (Statele Unite), reprezentată de A. Parr și S. Vaz, solicitors, și R. Baena Zapatero, avocat,

de

Computer & Communications Industry Association, cu sediul în Washington, D.C., reprezentată de E. Batchelor și T. Selwyn Sharpe, solicitors, și G. de Vasconcelos Lopes, avocat,

de

Gigaset Communications GmbH, cu sediul în Bocholt (Germania), reprezentată de J.‑F. Bellis, avocat,

de

HMD global Oy, cu sediul în Helsinki (Finlanda), reprezentată de M. Glader și M. Johansson, avocați,

și de

Opera Norway AS, fostă Opera Software AS, cu sediul în Oslo (Norvegia), reprezentată de M. Glader și M. Johansson, avocați,

interveniente,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de N. Khan, A. Dawes, C. Urraca Caviedes și F. Castillo de la Torre, în calitate de agenți,

pârâtă,

susținută de

BDZV – Bundesverband Digitalpublisher und Zeitungsverleger eV, fostă Bundesverband Deutscher Zeitungsverleger eV, cu sediul în Berlin (Germania), reprezentată de T. Höppner, profesor, și P. Westerhoff, avocat,

de

Bureau européen des unions de consommateurs (BEUC), cu sediul în Bruxelles (Belgia), reprezentat de A. Fratini, avocată,

de

FairSearch AISBL, cu sediul în Bruxelles, reprezentată de T. Vinje, D. Paemen și K. Missenden, avocați,

de

Qwant, cu sediul în Paris (Franța), reprezentată de T. Höppner, profesor, și P. Westerhoff, avocat,

de

Seznam.cz, a.s., cu sediul în Praga (Republica Cehă), reprezentată de M. Felgr, T. Vinje, D. Paemen, J. Dobrý și P. Chytil, avocați,

și de

Verband Deutscher Zeitschriftenverleger eV, cu sediul în Berlin, reprezentată de T. Höppner, profesor, și P. Westerhoff, avocat,

interveniente,

TRIBUNALUL (Camera a șasea extinsă),

compus din doamna A. Marcoulli, președintă, și domnii S. Frimodt Nielsen (raportor), J. Schwarcz, C. Iliopoulos și R. Norkus, judecători,

grefier: doamna C. Kristensen, șefă de unitate,

având în vedere faza scrisă a procedurii și în urma ședinței care s‑a desfășurat între 27 septembrie și 1 octombrie 2021,

pronunță prezenta

Hotărâre

1 Prin acțiunea întemeiată pe articolul 263 TFUE, Google LLC (fostă Google Inc.) și Alphabet, Inc., a cărei filială este Google LLC (denumite în continuare, împreună, „Google” sau „reclamantele”), solicită, cu titlu principal, anularea Deciziei C(2018) 4761 final a Comisiei din 18 iulie 2018 referitoare la o procedură inițiată în temeiul articolului 102 TFUE și al articolului 54 din Acordul privind SEE (cazul AT.40099 – Google Android) (denumită în continuare „decizia atacată”) sau, cu titlu subsidiar, desființarea sau reducerea amenzii aplicate reclamantelor în decizia menționată.

I. Istoricul litigiului

2 Google este o întreprindere din sectorul tehnologiei informației și comunicațiilor, specializată în produse și servicii legate de internet, care își desfășoară activitatea în Spațiul Economic European (SEE).

A. Contextul cauzei

3 În anul 2005, pentru a ține seama de apariția și dezvoltarea internetului mobil și de schimbarea probabilă a comportamentului utilizatorilor pe care acestea urmau să o determine în ceea ce privește căutările generale efectuate online, Google a achiziționat întreprinderea care a dezvoltat inițial sistemul de operare pentru dispozitive mobile inteligente (denumit în continuare „SO”) Android. În iulie 2018, potrivit Comisiei Europene, aproximativ 80 % dintre dispozitivele mobile inteligente utilizate în Europa și în întreaga lume funcționau cu Android.

4 Atunci când Google dezvoltă o nouă versiune de Android, aceasta publică codul sursă online. Acest lucru permite terților să descarce și să modifice acest cod, pentru a crea astfel „ramificații” ale Android (o ramificație este un software nou creat pornind de la codul sursă al unui software existent). Codul sursă Android divulgat sub licență de operare liberă („Android Open Source Project licence”, denumit în continuare „licența AOSP”) conține elementele de bază ale unui SO, dar nu și aplicațiile și serviciile Android pentru care Google deține drepturi de proprietate. Prin urmare, producătorii de echipamente originale (denumiți în continuare „OEM”) care doresc să obțină aplicații și servicii ale Google trebuie să încheie contracte cu Google. Asemenea contracte sunt încheiate de Google și cu operatorii de rețele mobile (denumiți în continuare „ORM”) care doresc să poată instala aplicațiile și serviciile brevetate ale Google pe dispozitivele vândute utilizatorilor finali.

5 Unele dintre aceste contracte fac obiectul prezentei cauze.

B. Procedura în fața Comisiei

6 La 25 martie 2013, FairSearch AISBL, o asociație de întreprinderi active în sectorul tehnologiei informației și comunicațiilor, a adresat o plângere Comisiei cu privire la anumite practici comerciale ale Google în domeniul internetului mobil. În urma acestei plângeri, Comisia a adresat solicitări de informații Google, clienților săi, concurenților acesteia și altor entități active în acest mediu. Și alte entități au depus plângeri la Comisie cu privire la comportamentul Google în domeniul internetului mobil.

7 La 15 aprilie 2015, Comisia a inițiat o procedură împotriva Google cu privire la Android.

8 La 20 aprilie 2016, Comisia a adresat Google o comunicare privind obiecțiunile. O versiune neconfidențială a comunicării privind obiecțiunile a fost trimisă de asemenea celor 17 autori ai plângerilor și părți terțe interesate.

9 Între lunile octombrie 2016 și octombrie 2017, Comisia a primit observații referitoare la comunicarea privind obiecțiunile de la 11 autori ai plângerilor și părți terțe interesate. În luna decembrie 2016, Google a prezentat versiunea finală a răspunsului său la comunicarea privind obiecțiunile (denumit în continuare „răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile”). La momentul respectiv, Google nu solicitase desfășurarea unei audieri.

10 Între lunile august 2017 și mai 2018, Comisia a prezentat Google diferite elemente factuale capabile să susțină concluziile prezentate în comunicarea privind obiecțiunile. Comunicarea acestor elemente a fost făcută în special prin intermediul unei prime scrisori de expunere a faptelor, la 31 august 2017, și al unei a doua scrisori de expunere a faptelor, la 11 aprilie 2018. Google a prezentat observațiile sale cu privire la aceste scrisori la 23 octombrie 2017 și, respectiv, la 7 mai 2018.

11 În plus, în luna septembrie 2017, Google a solicitat toate documentele relevante referitoare la orice întâlniri pe care Comisia le‑ar fi putut avea cu terții. Comisia a răspuns la această solicitare în luna februarie 2018.

12 Google a avut acces la dosar în anul 2016, ulterior comunicării privind obiecțiunile, în anul 2017, ulterior primei scrisori de expunere a faptelor, și în anul 2018, ulterior celei de a doua scrisori de expunere a faptelor.

13 La 7 mai 2018, Google a solicitat o audiere. Această solicitare a fost respinsă de Comisie la 18 mai 2018.

14 La 21 iunie 2018, la solicitarea Google, Comisia i‑a comunicat două scrisori din partea unor părți terțe interesate. Google a prezentat observațiile sale cu privire la aceste documente la 27 iunie 2018.

C. Decizia atacată

15 La 18 iulie 2018, Comisia a adoptat decizia atacată. În această decizie, Comisia a aplicat o amendă Google LLC și, în parte, Alphabet, Inc. pentru încălcarea normelor de concurență prin impunerea unor restricții contractuale anticoncurențiale în privința OEM și ORM în vederea protejării și a consolidării poziției dominante a Google pe piețele naționale din cadrul SEE ale serviciilor de căutare generală.

16 În decizia atacată sunt identificate trei seturi de restricții contractuale:

– restricțiile inserate în acordurile de distribuție a aplicațiilor pentru dispozitive mobile (denumite în continuare „ADAM”) în temeiul cărora Google a impus OEM să preinstaleze aplicațiile sale de căutare generală (Google Search) și de navigare (Chrome) înainte de a putea obține o licență de operare pentru magazinul său de aplicații (Play Store);

– restricțiile incluse în acordurile antifragmentare (denumite în continuare „AAF”), în temeiul cărora OEM care doreau să preinstaleze aplicații Google nu puteau vinde dispozitive care să funcționeze pe versiuni de Android care nu erau aprobate de Google;

– restricțiile incluse în acordurile de împărțire a veniturilor (denumite în continuare „AIV”), în temeiul cărora Google a acordat OEM și ORM un procent din veniturile sale din publicitate, cu condiția ca acești producători sau operatori să accepte să nu preinstaleze un serviciu de căutare generală concurent pe niciunul dintre dispozitivele care fac parte dintr‑un portofoliu stabilit de comun acord (denumite în continuare „AIV bazate pe portofoliu”).

17 În ceea ce privește durata restricțiilor contractuale (denumite în continuare, împreună, „restricțiile în litigiu”), cele referitoare la ADAM au durat, în cazul pachetului Google Search și Play Store, de la 1 ianuarie 2011 până la data deciziei atacate, iar în cazul pachetului Chrome, Google Search și Play Store, de la 1 august 2012 până la data deciziei atacate, cele referitoare la AAF au durat de la 1 ianuarie 2011 până la data deciziei atacate, iar cele referitoare la AIV au durat de la 1 ianuarie 2011 până la 31 martie 2014, dată la care a încetat ultimul AIV bazat pe portofoliu.

18 Potrivit Comisiei, restricțiile în litigiu aveau ca obiectiv protejarea și consolidarea poziției dominante a Google în materie de servicii de căutare generală și, în consecință, a veniturilor obținute de această întreprindere prin intermediul anunțurilor publicitare legate de aceste servicii de căutare. Obiectivul comun și interdependența restricțiilor în litigiu au determinat Comisia să le califice drept o încălcare unică și continuă a articolului 102 TFUE și a articolului 54 din Acordul privind SEE.

19 Pentru a sancționa aceste practici considerate abuzive, Comisia a aplicat Google o amendă de 4 342 865 000 de euro. Pentru determinarea acestui cuantum, Comisia a luat în considerare valoarea vânzărilor relevante în SEE în legătură cu încălcarea unică și continuă realizate de Google în ultimul an de participare la încălcare (2017) și i‑a aplicat un coeficient de gravitate (11 %). În continuare, Comisia a înmulțit suma obținută cu numărul de ani de participare la încălcare (aproximativ 7,52) și a adăugat un cuantum suplimentar (echivalent cu 11 % din valoarea vânzărilor în anul 2017) pentru a descuraja întreprinderi similare să se angajeze în practici identice. De asemenea, Comisia a considerat că nu era necesar să rețină circumstanțe atenuante sau agravante sau să ia în considerare în mod special capacitatea financiară semnificativă a Google pentru a modifica cuantumul amenzii în sensul reducerii sau al majorării acestuia.

20 De asemenea, Comisia a solicitat Google să pună capăt acestor practici în termen de 90 de zile de la notificarea deciziei atacate.

II. Procedura și concluziile părților

21 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 9 octombrie 2018, Google a introdus prezenta acțiune.

22 La cererea Comisiei, termenul pentru depunerea memoriului în apărare a fost prelungit de mai multe ori. În ultimul rând, acesta a fost stabilit la 15 martie 2019, dată la care a fost depus acest memoriu.

23 La cererea Google, termenul pentru depunerea replicii a fost prelungit de mai multe ori. În ultimul rând, acesta a fost stabilit la 1 iulie 2019, dată la care a fost depusă replica.

24 La cererea Comisiei, termenul pentru depunerea duplicii a fost prelungit de mai multe ori. În ultimul rând, acesta a fost stabilit la 29 noiembrie 2019, dată la care a fost depusă duplica.

A. Cererile de intervenție

25 Au fost depuse 11 cereri de intervenție în termenul prevăzut la articolul 143 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.

26 Prin Ordonanța președintelui Camerei a treia din 23 septembrie 2019:

– au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Google formulate de Application Developers Alliance (denumită în continuare „ADA”), Computer & Communications Industry Association (denumită în continuare „CCIA”), Gigaset Communications GmbH (denumită în continuare „Gigaset”), HMD global Oy (denumită în continuare „HMD”) și Opera Norway AS, fostă Opera Software AS (denumită în continuare „Opera”);

– au fost admise cererile de intervenție în susținerea concluziilor Comisiei formulate de Bureau européen des unions de consommateurs (BEUC), Verband Deutscher Zeitschriftenverleger eV (denumită în continuare „VDZ”), BDZV – Bundesverband Digitalpublisher und Zeitungsverleger eV (denumită în continuare „BDZV”), Seznam.cz, a.s. (denumită în continuare „Seznam”), FairSearch și Qwant.

27 Pentru a permite intervenientelor să se pronunțe cu privire la toate memoriile părților principale, termenul pentru depunerea memoriilor în intervenție a fost stabilit începând de la data depunerii versiunii comune neconfidențiale a duplicii.

28 La cererea anumitor interveniente, termenul de depunere a memoriilor în intervenție a fost prelungit de mai multe ori. În ultimul rând, acesta a fost stabilit la 30 iunie 2020, dată la care au fost depuse toate aceste memorii.

29 La 12 octombrie 2020, părțile principale au depus observațiile lor cu privire la memoriile în intervenție.

B. Desfășurarea procedurii, principalele cereri de tratament confidențial și pregătirea cauzei

30 La cererea părților principale, termenul pentru depunerea cererilor de tratament confidențial al cererii introductive, al memoriului în apărare, al replicii și al duplicii a fost prelungit de mai multe ori. Pentru cererea introductivă și memoriul în apărare, acesta a fost stabilit în ultimul rând la 13 septembrie 2019, dată la care părțile principale au depus o versiune comună neconfidențială a fiecăruia dintre aceste documente. Pentru replică și duplică, acesta a fost stabilit în ultimul rând la 11 decembrie 2019 și, respectiv, la 1 mai 2020, date la care părțile principale au depus o versiune comună a fiecăruia dintre aceste documente.

31 În ceea ce privește aceste documente, singurele obiecțiuni formulate cu privire la cererile de tratament confidențial au fost prezentate de FairSearch la 20 martie 2020 în ceea ce privește confidențialitatea invocată de Google în legătură cu trei anexe la duplică.

32 La 7 aprilie 2020, în cadrul unei măsuri de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură, Tribunalul a solicitat Google clarificări cu privire la amploarea confidențialității invocate în ceea ce privește cele trei anexe identificate de FairSearch. Google a răspuns la 23 aprilie 2020 și a prezentat noi versiuni ale acestor anexe.

33 La 6 mai 2020, în cadrul unei măsuri de organizare a procedurii, Tribunalul a solicitat FairSearch să precizeze dacă, având în vedere noile versiuni ale celor trei anexe la duplică comunicate de Google, își menține obiecțiunile cu privire la confidențialitatea acestor documente. FairSearch a răspuns la 1 iunie 2020, indicând că nu își menține obiecțiunile.

34 La cererea părților principale, termenul pentru depunerea cererilor de tratament confidențial al observațiilor acestora cu privire la memoriile în intervenție a fost prelungit de mai multe ori. În ultimul rând, acesta a fost stabilit la 11 decembrie 2020, dată la care au fost depuse versiuni comune neconfidențiale ale acestor observații.

35 În ceea ce privește observațiile părților principale cu privire la memoriile în intervenție, singurele obiecțiuni formulate în legătură cu cererile de tratament confidențial au fost prezentate de BEUC la 8 ianuarie 2021, referitoare la confidențialitatea invocată de Google privind o anexă la cererea introductivă și anumite pasaje din observațiile Google cu privire la memoriul în intervenție al BEUC.

36 La 21 ianuarie 2021, în cadrul unei măsuri de organizare a procedurii, Tribunalul a solicitat Google clarificări cu privire la întinderea confidențialității invocate cu privire la această anexă la cererea introductivă și la pasajele respective din observațiile sale. Google a răspuns la 27 ianuarie 2021 și a prezentat noi versiuni ale anexei la cererea introductivă identificate de BEUC, precum și ale observațiilor sale cu privire la memoriul de intervenție al BEUC.

37 La 18 februarie 2021, în cadrul unei măsuri de organizare a procedurii, Tribunalul a solicitat BEUC să precizeze dacă își menține obiecțiunile, având în vedere noua versiune neconfidențială a anexei pe care a identificat‑o, precum și noua versiune neconfidențială a observațiilor formulate de Google cu privire la memoriul său de intervenție. BEUC a răspuns la 5 martie 2021, indicând că nu își menține obiecțiunile.

38 Eforturile comune ale tuturor părților pe parcursul întregii proceduri au permis, în pofida intereselor divergente aflate adesea în discuție, rezolvarea dificultăților legate de caracterul confidențial al informațiilor, al datelor și al documentelor invocate în prezenta cauză, precum și examinarea cauzei pe baza unei versiuni comune neconfidențiale. Anumite informații confidențiale cunoscute de părțile principale au fost înlocuite în continuare cu intervalele utilizate în versiunea publică a deciziei atacate, disponibilă pe site‑ul internet al Comisiei.

39 Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, în conformitate cu articolul 27 alineatul (5) din Regulamentul de procedură, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a șasea a Tribunalului, căreia i‑a fost atribuită, în consecință, prezenta cauză.

40 Faza scrisă a procedurii s‑a încheiat la 19 martie 2021, odată cu comunicarea observațiilor finale privind cererile de tratament confidențial.

41 La 6 aprilie 2021, Google a solicitat să fie ascultată în cadrul unei ședințe de audiere a pledoariilor.

42 La propunerea Camerei a șasea, Tribunalul a decis, în conformitate cu articolul 28 din Regulamentul de procedură, să trimită cauza Camerei a șasea extinse.

43 La propunerea judecătorului raportor, Tribunalul a decis să deschidă faza orală a procedurii.

44 La 25 iunie 2021, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, Tribunalul a solicitat părților să răspundă la o primă serie de întrebări. Părțile au răspuns la aceste întrebări privind fondul cauzei, iar părțile principale au prezentat observațiile lor scrise cu privire la aceste răspunsuri.

45 La 5 iulie 2021, Tribunalul a solicitat părților să își prezinte observațiile cu privire la programul propus pentru diferitele zile ale ședinței. Acest program a fost adaptat în funcție de observațiile prezentate în această privință.

46 Un raport de ședință a fost comunicat părților, iar la 7 septembrie și, respectiv, la 24 septembrie 2021, Google și Comisia au prezentat observații cu privire la acest document. Tribunalul a luat act de aceste observații.

47 Pledoariile părților principale și ale intervenientelor și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința care s‑a desfășurat pe parcursul a cinci zile, între 27 septembrie și 1 octombrie 2021.

C. Concluziile părților

48 Google, susținută de ADA, CCIA, Gigaset, HMD și Opera, solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate;

– în caz contrar, desființarea sau reducerea amenzii;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată;

– obligarea BEUC, VDZ, BDZV, Seznam, FairSearch și Qwant la plata cheltuielilor de judecată aferente intervenției acestora.

49 ADA, CCIA, Gigaset, HMD și Opera solicită de asemenea Tribunalului obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente intervenției acestora.

50 Comisia, susținută de BEUC, VDZ, BDZV, Seznam, FairSearch și Qwant, solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea Google la plata cheltuielilor de judecată;

– obligarea ADA, CCIA, Gigaset, HMD și Opera la plata cheltuielilor de judecată aferente intervenției acestora.

51 BEUC, VDZ, BDZV, Seznam, FairSearch și Qwant solicită de asemenea Tribunalului obligarea Google la plata cheltuielilor de judecată aferente intervenției acestora.

III. În drept

52 În susținerea acțiunii, reclamantele invocă șase motive:

– primul motiv se întemeiază pe aprecierea eronată a definiției pieței și a existenței unei poziții dominante;

– al doilea motiv se întemeiază pe aprecierea eronată a caracterului abuziv al condițiilor de preinstalare din ADAM;

– al treilea motiv se întemeiază pe aprecierea eronată a caracterului abuziv al condiției de preinstalare unică, care este inclusă în AIV bazate pe portofoliu;

– al patrulea motiv se întemeiază pe aprecierea eronată a caracterului abuziv al condiționării acordării licențelor pentru Play Store și Google Search de respectarea obligațiilor antifragmentare (denumite în continuare „OAF”) cuprinse în AAF;

– al cincilea motiv se întemeiază pe încălcarea dreptului la apărare;

– al șaselea motiv se întemeiază pe aprecierea eronată a diferitelor elemente luate în considerare pentru calculul amenzii.

A. Observații introductive

53 Înainte de a examina argumentația părților, trebuie formulate câteva observații cu privire la contextul comercial al comportamentului sancționat, la modalitățile de control jurisdicțional al deciziei atacate și la administrarea probelor, precum și la admisibilitatea elementelor de probă prezentate în fața Tribunalului.

1. Cu privire la contextul comercial al comportamentului sancționat

54 Dicționarul online Merriam‑Webster definește verbul „to google” ca fiind acțiunea care constă în „utilizarea motorului de căutare al Google pentru a obține informații despre cineva sau despre ceva pe rețeaua globală de internet”. Există puține întreprinderi care se pot prevala de o asemenea notorietate încât numele lor să fi dat naștere unui verb, iar acest lucru este în sine o dovadă a importanței pe care Google a dobândit‑o în viața cotidiană.

a) Modelul comercial axat pe căutarea prin intermediul Google Search

55 Google obține cea mai mare parte a veniturilor sale din produsul său emblematic: motorul de căutare Google Search. Pe dispozitivele mobile inteligente, utilizatorii pot accesa motorul de căutare Google Search prin intermediul aplicației Google Search sau prin intermediul altor puncte de acces, precum dispozitivul de căutare (search widget) sau bara de adresă care se găsește în browser. Acest motor de căutare oferă servicii de căutare generală („general search services”) și permite utilizatorilor să caute răspunsuri la solicitările lor pe întreg internetul [considerentele (94)-(101) și (106) ale deciziei atacate].

56 Modelul comercial al Google se bazează pe interacțiunea dintre produse și servicii legate de internet, care sunt oferite utilizatorilor cel mai adesea în mod gratuit, pe de o parte, și servicii de publicitate online, din care aceasta obține marea majoritate a veniturilor sale, pe de altă parte. Astfel, SO Android, magazinul de aplicații Play Store, aplicația Google Search, browserul Chrome, serviciul de mesagerie Gmail, serviciul de stocare și editare de conținut Google Drive, serviciul de geolocalizare Google Maps și serviciul de difuzare de conținut YouTube sunt oferite în mod gratuit. Alte servicii sunt contra cost, precum Google Play Music and Movie, iar unele oferă o formulă premium contra cost, precum YouTube și Google Drive [a se vedea considerentul (107) și nota de subsol 65 din decizia atacată]. În anul 2016, de exemplu, publicitatea online a reprezentat 88,7 % din totalul veniturilor Google, din care 80 % au fost generate prin intermediul site‑urilor Google, în special prin intermediul paginii principale a Google Search [considerentele (105)-(107) și nota de subsol 62 din decizia atacată].

57 Spre deosebire de modelul comercial adoptat de exemplu de societatea Apple, care se bazează pe integrarea verticală și vânzarea de dispozitive mobile inteligente din gama de vârf, modelul comercial al Google se bazează în principal pe creșterea numărului de utilizatori ai serviciilor sale de căutare online pentru a putea vinde serviciile sale de publicitate online [a se vedea considerentul (153) al deciziei atacate].

58 Atunci când utilizatorii interacționează cu produsele și serviciile sale, Google colectează date despre activitățile lor comerciale și despre utilizarea dispozitivelor acestora. Datele obținute includ în special informații de contact (nume, adresă, adresă de e‑mail, număr de telefon), date de identificare a contului (nume de utilizator și parolă), informații demografice (genul și data nașterii), detalii despre cardul sau contul bancar utilizat, informații privind conținutul oferit utilizatorului (reclame, pagini vizitate etc.), datele de interacțiune, precum clickurile, localizarea, date privind dispozitivul și operatorul utilizați. Aceste date permit Google să își îmbunătățească capacitatea de a prezenta răspunsuri relevante la căutări și anunțuri publicitare relevante [considerentele (109)-(111) ale deciziei atacate].

b) Practici adoptate cu ocazia trecerii la internetul mobil

59 Modelul comercial al Google a fost dezvoltat inițial în mediul calculatoarelor personale (PC), pentru care browserul era principalul punct de acces la internet. La mijlocul anilor 2000, Google a considerat că dezvoltarea internetului mobil urma să reprezinte o schimbare fundamentală a obiceiurilor utilizatorilor, având în vedere în special oportunitățile oferite de geolocalizare.

60 Această expansiune previzibilă a determinat Google să pună în aplicare o strategie pentru a anticipa efectele schimbării menționate și pentru a se asigura că utilizatorii își efectuează căutările pe dispozitive mobile prin intermediul Google Search [considerentele (112)-(117) ale deciziei atacate]. Această strategie a îmbrăcat mai multe aspecte.

61 În primul rând, în anul 2005, Google a cumpărat dezvoltatorul inițial al SO Android pentru a prelua pe cont propriu dezvoltarea și întreținerea acestuia [considerentele (120)-(123) ale deciziei atacate]. SO Android este oferit gratuit OEM, ORM și dezvoltatorilor de aplicații prin intermediul unei licențe de operare liberă, licența AOSP [considerentul (124) al deciziei atacate]. De asemenea, SO Android este inserat într‑un „ecosistem”, care cuprinde alte elemente, precum ansamblul de servicii Google Mobile (GMS bundle sau Google Mobile Services, denumit în continuare „ansamblul GMS”) [a se vedea considerentul (133) al deciziei atacate], care include în special aplicația Play Store, aplicația Google Search și browserul Chrome. Primele versiuni comerciale ale dispozitivelor Android au fost comercializate în anii 2008-2009.

62 Pe de altă parte, începând din anul 2007, Google a încheiat un acord cu Apple pentru a permite ca Google Search să fie setat ca serviciul implicit de căutare generală pe toate dispozitivele mobile inteligente lansate de Apple începând cu iPhone. Acest acord a permis ca Google Search să reprezinte în anul 2010 mai mult de jumătate din traficul pe internet pe iPhone și aproape o treime din întregul trafic de internet mobil [considerentele (118) și (119) ale deciziei atacate].

63 În plus, Google este activă și în producția de dispozitive Google Android cu propriile game Nexus și Pixel [considerentele (152) și (153) ale deciziei atacate].

c) Încălcare unică ce prezintă mai multe aspecte

64 În prezenta cauză, Comisia a considerat că anumite aspecte ale strategiei puse în aplicare de Google pentru a adapta modelul său comercial la tranziția către internetul mobil au constituit un abuz de poziție dominantă.

65 Acest lucru ar fi valabil în cazul restricțiilor în litigiu impuse de Google în privința OEM și ORM pentru a se asigura că traficul pe dispozitivele Google Android este direcționat către motorul de căutare Google Search. În opinia Comisiei, aceste practici au avut ca efect lipsirea concurenților Google, precum Qwant sau Seznam, de posibilitatea de a concura cu aceasta pe bază de merit și privarea consumatorilor din Uniunea Europeană de avantajele unei concurențe efective, cum ar fi posibilitatea de a utiliza un motor de căutare care să favorizeze viața privată, să fie adaptat la particularitățile lingvistice sau să favorizeze conținuturile cu valoare adăugată, în special în domeniul informațiilor.

66 Astfel cum s‑a menționat mai sus, potrivit punctelor 11-13 din decizia atacată, restricțiile în litigiu erau de trei feluri:

– restricțiile incluse în ADAM, în temeiul cărora Google a impus OEM să preinstaleze aplicațiile sale de căutare generală (Google Search) și de navigare (Chrome), înainte de a putea obține o licență de operare pentru magazinul său de aplicații online (Play Store);

– restricțiile incluse în AAF, în temeiul cărora OEM care doreau să preinstaleze aplicații Google nu puteau vinde dispozitive care funcționează pe versiuni de Android care nu erau aprobate de Google;

– restricțiile incluse în AIV bazate pe portofoliu, în temeiul cărora Google a acordat OEM și ORM un procent din veniturile sale din publicitate, cu condiția ca acești producători și operatori să accepte să nu preinstaleze un serviciu de căutare generală concurent pe niciunul din dispozitivele care fac parte dintr‑un portofoliu stabilit de comun acord.

67 În opinia Comisiei, restricțiile în litigiu au făcut parte dintr‑o strategie globală a Google de consolidare a poziției sale dominante pe piața de solicitări de căutare generală pe internet, într‑un moment în care importanța internetului mobil era în creștere semnificativă (a se vedea punctul 14 din decizia atacată).

68 Obiectivul acestei strategii ar fost acela de a menține șansele Google de utilizare de către consumatori a motorului său de căutare atunci când efectuau căutări generale pe internet, ceea ce i‑ar fi garantat nu numai veniturile corespunzătoare din publicitate, ci și dobândirea informațiilor necesare pentru a‑și îmbunătăți serviciile. Chiar dacă mijloacele utilizate au fost multiple și au interacționat, obiectivul a rămas în linii mari același:

– obiectivul ADAM a fost acela de a permite Google să se asigure că dispozitivele Google Android comercializate dispuneau de aplicația Google Search și de browserul Chrome, principalele două puncte de acces pentru efectuarea unei căutări generale; astfel, preinstalarea acestor aplicații ar fi avut ca efect faptul că Google a putut profita de „tendința de statu‑quo” asociată acestora, un avantaj care ar fi avut efecte semnificative asupra concurenței, în special prin diminuarea posibilităților de alegere oferite consumatorilor;

– obiectivul AAF a fost acela de a permite Google să evite apariția unor soluții care ar putea exploata SO Android în detrimentul său; de exemplu, Amazon nu ar fi reușit să utilizeze Android pentru a‑și dezvolta propriile soluții în materie de aplicații și servicii similare;

– obiectivul AIV bazate pe portofoliu, care, desigur, nu ar fi acoperit toate dispozitivele Google Android și care ar fi fost puse în aplicare numai pentru o perioadă scurtă, a fost acela de a permite Google să obțină ceea ce nu era prevăzut în mod formal în celelalte acorduri, și anume exclusivitatea; într‑adevăr, în conformitate cu aceste acorduri de împărțire a veniturilor, OEM și ORM importanți s‑au angajat să preinstaleze numai motorul de căutare Google Search.

69 De asemenea, trebuie subliniat un punct important din raționamentul dezvoltat de Comisie în decizia atacată, în special în considerentele (738) și (739) și la punctul 14.2.

70 Astfel, Comisia a identificat trei tipuri de restricții în litigiu în cadrul ADAM, AAF și AIV bazate pe portofoliu și a apreciat că acestea au determinat „patru încălcări distincte” ale articolului 102 TFUE.

71 Cu toate acestea, Comisia a considerat de asemenea că restricțiile respective și încălcările care au rezultat din acestea urmăreau un obiectiv identic și erau complementare și interdependente. Astfel, acest ansamblu ar constitui o „încălcare unică și continuă” pentru care s‑a aplicat o singură amendă.

72 Astfel, o asemenea încălcare are mai multe aspecte, fiecare dintre acestea evoluând în timp în funcție de parametrii proprii, toate fiind însă legate de obiectivul comun de a asigura Google cel mai bun acces posibil la căutările generale efectuate de consumatori pe dispozitive mobile inteligente. Ar exista de asemenea un „efect cumulativ” semnificativ asociat combinării diferitelor aspecte ale acestei încălcări. În special, efectele restricțiilor în litigiu nu mai sunt aceleași din momentul în care prezența garantată permisă de ADAM, chiar dacă neexclusivă, a fost consolidată de exclusivitatea conferită de AIV.

2. Cu privire la modalitățile controlului jurisdicțional

73 Trebuie amintit că sistemul de control jurisdicțional al deciziilor Comisiei privind procedurile de aplicare a articolelor 101 TFUE și 102 TFUE constă într‑un control al legalității actelor instituțiilor prevăzut la articolul 263 TFUE, care poate fi completat, în aplicarea articolului 261 TFUE și la cererea reclamantului, prin exercitarea de către Tribunal a unei competențe de fond în ceea ce privește sancțiunile aplicate de Comisie în acest domeniu (a se vedea Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, punctul 47 și jurisprudența citată).

a) Controlul aprofundat al tuturor elementelor relevante

74 În ceea ce privește controlul de legalitate prevăzut la articolul 263 TFUE, trebuie să se arate că întinderea acestuia se extinde la toate elementele deciziilor Comisiei privind procedurile de aplicare a articolelor 101 și 102 TFUE care fac obiectul unui control aprofundat asigurat de Tribunal, în drept și în fapt, în lumina motivelor invocate de reclamant și ținând seama de toate elementele relevante prezentate de acesta (a se vedea Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, punctul 48 și jurisprudența citată).

75 În această privință, în măsura în care decizia atacată sancționează cu o amendă și o penalitate cu titlu cominatoriu o încălcare a dreptului concurenței, instanța Uniunii trebuie nu numai să verifice între altele exactitatea materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența acestora, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor pertinente care trebuie luate în considerare pentru aprecierea existenței faptelor constitutive ale încălcării și dacă acestea sunt de natură să susțină interpretarea ce le este dată de Comisie în decizia atacată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 decembrie 2011, Chalkor/Comisia, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, punctul 54 și jurisprudența citată).

76 Astfel, spre deosebire, de exemplu, de o analiză prospectivă necesară pentru examinarea unui proiect de concentrare, care necesită prevederea unor evenimente care vor avea loc în viitor, cu o probabilitate mai mare sau mai mică, în cazul în care nu se adoptă nicio decizie de interzicere sau de precizare a condițiilor concentrării propuse, atunci când sancționează un abuz de poziție dominantă, Comisia trebuie cel mai adesea să examineze evenimente din trecut, în legătură cu care există în general numeroase elemente care permit înțelegerea cauzelor și aprecierea efectelor acestora asupra concurenței efective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 februarie 2005, Comisia/Tetra Laval, C‑12/03 P, EU:C:2005:87, punctul 42).

77 Într‑o asemenea situație, revine Comisiei sarcina de a dovedi nu numai existența abuzului, ci și durata acestuia. Mai exact, Comisia trebuie să facă dovada încălcărilor pe care le constată și să stabilească elementele de probă de natură să demonstreze, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor constitutive ale unei încălcări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 2011, Romana Tabacchi/Comisia, T‑11/06, EU:T:2011:560, punctul 129 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 15 iulie 2015, Trafilerie Meridionali/Comisia, T‑422/10, EU:T:2015:512, punctul 88 și jurisprudența citată).

78 În această privință, orice îndoială a instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări. Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special în cazul unei acțiuni în anulare sau în reformare a unei decizii de aplicare a unei amenzi (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 2011, Romana Tabacchi/Comisia, T‑11/06, EU:T:2011:560, punctul 129 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 15 iulie 2015, Trafilerie Meridionali/Comisia, T‑422/10, EU:T:2015:512, punctul 88 și jurisprudența citată).

79 În special, în cazul în care Comisia constată o încălcare a normelor de concurență bazându‑se pe supoziția că situația de fapt stabilită nu poate fi explicată altfel decât prin prisma existenței unui comportament anticoncurențial, instanța va fi determinată să anuleze decizia în cauză în cazul în care întreprinderea respectivă prezintă o argumentație care pune într‑o lumină diferită situația de fapt stabilită de Comisie și care permite, astfel, înlocuirea explicației reținute de Comisie în vederea constatării existenței unei încălcări cu o altă explicație plauzibilă a faptelor. Într‑adevăr, într‑un astfel de caz, nu se poate considera că Comisia a dovedit existența unei încălcări a dreptului concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 martie 1984, Compagnie royale asturienne des mines și Rheinzink/Comisia, 29/83 și 30/83, EU:C:1984:130, punctul 16, și Hotărârea din 31 martie 1993, Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 și C‑125/85-C‑129/85, EU:C:1993:120, punctele 126 și 127).

80 Într‑adevăr, în cazul în care există îndoieli cu privire la existența unui fapt constitutiv al unei încălcări, este necesar să se țină seama de principiul prezumției de nevinovăție, care face parte dintre drepturile fundamentale protejate în ordinea juridică a Uniunii și care a fost consacrat de articolul 48 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Având în vedere natura încălcărilor în discuție, precum și natura și gradul de severitate ale sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcările normelor de concurență aplicabile întreprinderilor, care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu. Astfel, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante pentru a crea convingerea fermă că încălcarea pretinsă a fost săvârșită (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 2011, Romana Tabacchi/Comisia, T‑11/06, EU:T:2011:560, punctul 129 și jurisprudența citată, și Hotărârea din 15 iulie 2015, Trafilerie Meridionali/Comisia, T‑422/10, EU:T:2015:512, punctul 88 și jurisprudența citată).

81 Cu toate acestea, chiar dacă Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante pentru a crea convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită, trebuie subliniat că nu trebuie în mod necesar ca fiecare dintre probele prezentate de Comisie să corespundă acestor criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocate de instituția respectivă, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Comisia/Keramag Keramische Werke și alții, C‑613/13 P, EU:C:2017:49, punctul 52 și jurisprudența citată).

b) Competența de fond în ceea ce privește amenda

82 În ceea ce privește competența de fond recunoscută instanței Uniunii la articolul 31 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 și 102 TFUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269), conform articolului 261 TFUE, aceasta autorizează instanța, dincolo de simplul control al legalității sancțiunii, să substituie aprecierea Comisiei cu propria apreciere și, în consecință, să anuleze, să reducă sau să majoreze amenda sau penalitatea cu titlu cominatoriu aplicată (a se vedea Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, punctul 193 și jurisprudența citată).

83 În special, pentru a respecta cerințele unui control de fond în sensul articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale în ceea ce privește amenda, instanța Uniunii este obligată, în exercitarea competențelor prevăzute la articolele 261 TFUE și 263 TFUE, să examineze orice critică, de drept sau de fapt, prin care se urmărește să se demonstreze că cuantumul amenzii nu este adecvat în raport cu gravitatea și durata încălcării (a se vedea Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, punctul 195 și jurisprudența citată).

84 În acest context, s‑a statuat printre altele că gravitatea încălcării trebuie să facă obiectul unei aprecieri individuale și că, la stabilirea cuantumului amenzilor, trebuia să se țină seama de durata încălcării și de toate elementele de natură să fie luate în considerare la aprecierea gravității acestora, cum ar fi printre altele comportamentul întreprinderii în cauză, rolul său în instituirea practicilor abuzive, profitul pe care l‑a putut obține din aceste practici, dimensiunea lor sau intensitatea comportamentelor anticoncurențiale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, punctele 196 și 197 și jurisprudența citată).

85 Acest exercițiu nu impune Tribunalului să aplice Orientările Comisiei privind calcularea amenzilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 septembrie 2016, Trafilerie Meridionali/Comisia, C‑519/15 P, EU:C:2016:682, punctele 52-55).

86 În consecință, instanța Uniunii poate reforma actul atacat, chiar în lipsa anulării, pentru a anula, a reduce sau a majora amenda aplicată. Această competență este exercitată ținând seama de toate împrejurările de fapt. Rezultă că instanța Uniunii își poate exercita competența de fond în cazul în care problema cuantumului amenzii este supusă aprecierii sale, exercitarea acestei competențe implicând transferul definitiv către aceasta din urmă a competenței de a aplica sancțiuni (a se vedea Ordonanța din 7 iulie 2016, Westfälische Drahtindustrie și Pampus Industriebeteiligungen/Comisia, C‑523/15 P, EU:C:2016:541, punctele 32-34 și jurisprudența citată).

3. Cu privire la administrarea probelor și la diferitele contestații prezentate în această privință

87 În cadrul prezentei acțiuni, atât Comisia, cât și Google contestă relevanța și chiar admisibilitatea anumitor argumente și elemente de probă aferente prezentate de acestea sau de interveniente.

88 Acesta este cazul, de exemplu, în ceea ce privește anumite declarații făcute de un director sau un angajat al Google sau de o parte interesată, anumite declarații sau rapoarte prezentate la cererea unei părți de către un terț care se prevalează de calitatea de expert, precum și documente prezentate pentru a demonstra existența unui fapt care poate fi calificat ca fiind de notorietate, menționat în decizia atacată și care este contestat în fața Tribunalului, și anume noțiunea de „tendință de statu‑quo”, identificată în psihologie pentru a ilustra un comportament irațional care explică aversiunea față de schimbare. Același lucru este valabil și în ceea ce privește documentele elaborate pe baza datelor interne specifice unei întreprinderi, prezentate în susținerea sau pentru a infirma o afirmație făcută în decizia atacată sau în cadrul prezentei acțiuni.

89 În această privință, în primul rând, trebuie amintit că controlul de legalitate al unei decizii a Comisiei referitoare la o procedură de aplicare a articolului 101 sau 102 TFUE se efectuează ținând seama de ansamblul elementelor prezentate de reclamant, indiferent că sunt anterioare sau ulterioare deciziei adoptate, indiferent că au fost prezentate în prealabil în cadrul procedurii administrative sau, pentru prima dată, în cadrul acțiunii cu care este sesizat Tribunalul, în măsura în care aceste din urmă elemente sunt pertinente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 ianuarie 2016, Galp Energía España și alții/Comisia, C‑603/13 P, EU:C:2016:38, punctul 72 și jurisprudența citată).

90 În mod similar, revine Tribunalului, în cadrul competenței sale de fond, sarcina de a aprecia, la data la care adoptă decizia sa, dacă reclamantului i s‑a aplicat o amendă corespunzătoare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2014, Esso și alții/Comisia, T‑540/08, EU:T:2014:630, punctul 133 și jurisprudența citată). În acest context, Tribunalul este autorizat să țină seama de toate circumstanțele de fapt pe care le consideră pertinente, indiferent dacă acestea sunt anterioare sau ulterioare deciziei adoptate (Ordonanța din 7 iulie 2016, Westfälische Drahtindustrie et Pampus Industriebeteiligungen/Comisia, C‑523/15 P, EU:C:2016:541, punctul 43 și jurisprudența citată).

91 În prezenta cauză, rezultă din aceste principii că, în cazul în care sunt pertinente pentru aprecierea Tribunalului, argumentele și elementele de probă aferente prezentate de reclamante pentru prima dată în fața acestuia nu pot fi respinse sub pretextul că nu ar fi fost prezentate în prealabil Comisiei în cadrul procedurii administrative.

92 În al doilea rând, trebuie să se arate de asemenea că principiul care prevalează în dreptul Uniunii este acela al liberei aprecieri a probelor, din care decurge, pe de o parte, că, din moment ce un element de probă a fost obținut în mod legal, admisibilitatea sa nu poate fi contestată în fața Tribunalului și, pe de altă parte, că singurul criteriu pertinent pentru aprecierea forței probante a probelor prezentate în mod legal constă în credibilitatea acestora (a se vedea Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia, C‑99/17 P, EU:C:2018:773, punctul 65 și jurisprudența citată).

93 În conformitate cu acest principiu, se constată că în prezenta cauză nu există niciun motiv ca Tribunalul să considere că diferitele elemente de probă prezentate de părți nu au fost obținute în mod legal sau că acestea nu sunt suficient de credibile pentru a fi luate în considerare în cadrul evaluării sale.

94 În această privință, în ceea ce privește valoarea probantă a diferitelor elemente de probă împotriva cărora au fost formulate contestații, se pot observa următoarele.

95 Mai întâi, în ceea ce privește declarațiile făcute de un director sau un angajat al Google sau de o parte interesată, trebuie să se arate că, deși nu se poate considera că acestea nu au nicio valoare probantă, nu este mai puțin adevărat că asemenea declarații sunt destinate fie să atenueze, fie să susțină răspunderea întreprinderii vizate de procedură, în scopul de a o apăra sau de a o acuza, în funcție de propriile interese ale părții care prezintă declarația. Prin urmare, în cazul în care asemenea declarații au valoare probantă, aceasta trebuie relativizată în raport cu valoarea diferitelor documente, precum corespondența sau alte documente interne, care privesc în mod direct perioada și situația de fapt în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 iulie 2008, Lafarge/Comisia, T‑54/03, nepublicată, EU:T:2008:255, punctul 379).

96 În mod similar, în ceea ce privește declarațiile sau rapoartele prezentate la cererea unei părți în susținerea afirmațiilor acesteia de către un terț care se prevalează de calitatea de expert, trebuie să se arate că valoarea probantă a acestor documente este apreciată din mai multe puncte de vedere. Pe de o parte, autorul acestora trebuie să se asigure că își prezintă calificările și experiența și explică modul în care acestea sunt relevante pentru a emite un aviz cu privire la problema examinată. Pe de altă parte, conținutul avizului respectiv trebuie să prezinte motivele pentru care merită să fie luat în considerare, indiferent că este vorba de fiabilitatea metodologiei utilizate sau de relevanța răspunsului dat acestei probleme pentru necesitățile prezentei cauze. Tribunalul a analizat aceste documente în prezenta cauză în funcție de aceste principii și de observațiile prezentate în această privință de părți.

97 În sfârșit, în ceea ce privește documentele prezentate pentru a demonstra existența unui fapt care poate fi calificat ca fiind de notorietate, menționat în decizia atacată, rezultă din jurisprudență că acestea trebuie considerate admisibile [a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 februarie 2020, Hickies/EIPO (Forma unui șiret de încălțăminte), T‑573/18, EU:T:2020:32, punctul 18]. Într‑adevăr, asemenea documente se limitează în esență la demonstrarea existenței unui consens cu privire la sensul dat în mod obișnuit noțiunii de „tendință de statu‑quo”, invocată de anumite întreprinderi și preluată de Comisie în decizia atacată.

98 În al treilea rând, trebuie să se constate că, deși, în conformitate cu articolul 85 din Regulamentul de procedură, probele se depun și se propun, în principiu, în cadrul primului schimb de memorii, părțile principale mai pot depune sau propune probe în sprijinul argumentației lor atât în cadrul replicii, cât și al duplicii sau chiar, în mod excepțional, înainte de închiderea fazei orale a procedurii, cu condiția ca întârzierea în depunerea sau propunerea acestora să fie justificată. Rezultă însă din jurisprudență că proba contrară și completarea probatoriului solicitat furnizată ca urmare a unui argument sau a unei probe contrare din memoriul în apărare nu sunt vizate de norma de decădere prevăzută de dispoziția menționată. Într‑adevăr, această dispoziție privește probele noi propuse și trebuie interpretată în lumina articolului 92 alineatul (7) din regulamentul menționat, care prevede în mod expres că proba contrară și completarea probatoriului solicitat sunt admisibile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, EU:C:1998:608, punctele 71 și 72, și Hotărârea din 5 decembrie 2006, Westfalen Gassen Nederland/Comisia, T‑303/02, EU:T:2006:374, punctul 189).

99 În speță, rezultă din examinarea diferitelor contestații formulate de părți cu privire la pertinența sau chiar cu privire la admisibilitatea anumitor argumente și elemente de probă aferente, prezentate de părțile principale sau de interveniente, că toate acestea pot fi înlăturate pentru motivul că argumentele și elementele de probă respective sunt legate de exercitarea principiului contradictorialității, întrucât părțile în cauză le‑au prezentat pentru a răspunde unui argument sau unei probe contrare care tocmai fusese comunicată Tribunalului.

100 Din această perspectivă, Tribunalul consideră că nu pot fi declarate inadmisibile nici elemente de probă prezentate pentru prima dată în cadrul acțiunii, nici invocarea unor elemente de fapt sau prezentarea unor elemente de probă menite să infirme argumentele prezentate de o altă parte în cursul procedurii, dacă este necesar, în considerarea unor date interne, sau să ateste un fapt notoriu, iar pertinența lor poate fi apreciată ulterior în cadrul examinării diferitelor motive invocate împotriva deciziei atacate.

101 În lumina acestor considerente trebuie examinate diferitele motive invocate de Google în susținerea acțiunii, precum și toate elementele de probă prezentate de părți.

B. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe aprecierea eronată a definiției pieței relevante și a existenței unei poziții dominante

102 Prin intermediul primului motiv al acțiunii, care cuprinde trei aspecte, Google reproșează Comisiei că a săvârșit mai multe erori de apreciere în definirea piețelor relevante și în aprecierea subsecventă a poziției sale dominante pe unele dintre aceste piețe.

1. Elemente de context

103 Cu titlu introductiv, pentru a lua în discuție noțiunea de concurență între „ecosisteme” invocată de Google în cadrul prezentului motiv, este necesar, pe de o parte, să se amintească factorul principal în determinarea pieței relevante în materie de abuz de poziție dominantă și, pe de altă parte, să se examineze particularitățile prezentei cauze.

a) Noțiunile de piață relevantă, de poziție dominantă și de constrângeri concurențiale, în special în prezența unui „ecosistem”

104 Trebuie amintit că stabilirea pieței relevante, în cadrul aplicării articolului 102 TFUE, are ca obiect definirea perimetrului în interiorul căruia trebuie apreciat aspectul dacă această întreprindere este aptă să acționeze, într‑o măsură apreciabilă, independent de concurenții săi, de clienții săi și de consumatori [a se vedea Hotărârea din 30 ianuarie 2020, Generics (UK) și alții, C‑307/18, EU:C:2020:52, punctul 127 și jurisprudența citată].

105 Prin urmare, stabilirea pieței relevante constituie, în principiu, o condiție prealabilă a aprecierii existenței eventuale a unei poziții dominante a întreprinderii în cauză. Acest exercițiu presupune definirea, în primul rând, a produselor sau a serviciilor care fac parte din piața relevantă (denumită în continuare „piața produselor”) și ulterior, în al doilea rând, a dimensiunii geografice a acestei piețe [a se vedea Hotărârea din 30 ianuarie 2020, Generics (UK) și alții, C‑307/18, EU:C:2020:52, punctele 127 și 128 și jurisprudența citată].

106 În ceea ce privește piața produselor, noțiunea de piață relevantă implică faptul că poate exista o concurență efectivă între produsele sau serviciile care fac parte din această piață, ceea ce presupune un grad suficient de interschimbabilitate, în vederea aceleiași utilizări, între aceste produse și servicii. Interschimbabilitatea sau substituibilitatea nu se apreciază numai din perspectiva caracteristicilor obiective ale produselor sau ale serviciilor în cauză. Este de asemenea necesar să se ia în considerare condițiile de concurență și structura cererii și a ofertei de pe această piață [a se vedea Hotărârea din 30 ianuarie 2020, Generics (UK) și alții, C‑307/18, EU:C:2020:52, punctul 129 și jurisprudența citată].

107 În dimensiunea sa geografică, piața relevantă corespunde teritoriului în interiorul căruia condițiile de concurență sunt similare și constituie un ansamblu suficient de omogen pentru a fi considerat în mod global și pentru a permite evaluarea jocului puterii economice a întreprinderii în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 februarie 1978, United Brands și United Brands Continentaal/Comisia, 27/76, EU:C:1978:22, punctele 11, 44, 52 și 53).

108 În aplicarea acestor principii, poziția dominantă menționată la articolul 102 TFUE se referă astfel la o poziție de putere economică deținută de o întreprindere, care îi conferă acesteia capacitatea de a împiedica menținerea unei concurențe efective pe piața în cauză, oferindu‑i posibilitatea de a se comporta într‑o măsură apreciabilă independent de concurenții săi, de clienții săi și, în cele din urmă, de consumatori (Hotărârea din 14 februarie 1978, United Brands și United Brands Continentaal/Comisia, 27/76, EU:C:1978:22, punctul 65).

109 În această privință, trebuie subliniat că determinarea pieței relevante și a poziției dominante deținute de întreprinderea în cauză pe această piață vizează nu numai definirea realității și a amplorii constrângerilor concurențiale interne specifice pieței respective, ci și verificarea faptului că nu există constrângeri concurențiale externe care provin de la alte produse, servicii sau teritorii decât cele care fac parte din piața relevantă analizată.

110 În termeni generali, este important, astfel, pentru Comisie să identifice și să definească perimetrul în care are loc concurența între întreprinderi pentru a determina dacă întreprinderea în cauză poate acționa într‑o măsură apreciabilă independent de constrângerile pe care le impune o concurență efectivă.

111 Or, astfel cum a arătat deja Curtea, interschimbabilitatea și substituibilitatea produselor prezintă în mod natural un caracter dinamic, întrucât o nouă ofertă poate modifica concepția produselor sau a serviciilor considerate interschimbabile cu un produs sau cu un serviciu deja prezent pe piață sau substituibile acestui produs sau unui serviciu și, astfel, poate justifica o nouă definire a parametrilor pieței relevante [Hotărârea din 30 ianuarie 2020, Generics (UK) și alții, C‑307/18, EU:C:2020:52, punctul 130].

112 O asemenea concluzie presupune totuși să existe un grad suficient de interschimbabilitate între produsele sau serviciile care fac parte din piața relevantă și cele avute în vedere pentru a satisface cererea de pe această piață. Această situație s‑ar regăsi atunci când autorul ofertei alternative este în măsură să răspundă în termen scurt la cerere cu o forță suficientă pentru a constitui o contrapondere serioasă la puterea deținută de întreprinderea în cauză pe piața relevantă [a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 ianuarie 2020, Generics (UK) și alții, C‑307/18, EU:C:2020:52, punctele 132 și 133].

113 Chiar dacă, în anumite împrejurări, poate fi, prin urmare, oportună examinarea constrângerii externe pe care ar putea să o reprezinte o ofertă alternativă, este de asemenea important să se țină seama de particularitățile anumitor situații, în special în cazul în care mai multe piețe sunt strâns legate între ele.

114 Într‑adevăr, în timp ce principiile enunțate mai sus rămân valabile pentru definirea unui cadru clar și transparent de analiză a noțiunilor de piață relevantă și de poziție dominantă, punerea lor în aplicare necesită uneori o examinare mai detaliată, care să depășească această simplă segmentare a pieței, pentru a se evalua mai bine constrângerile concurențiale ce prevalează pe aceste piețe și poziția de putere economică deținută de întreprinderea în cauză.

115 Acest lucru este valabil în special pentru piețele relevante precum, în prezenta cauză, piața economiei digitale, în care parametrii tradiționali precum prețul produselor sau al serviciilor sau cota de piață a întreprinderii în cauză pot avea o importanță mai mică decât în cazul piețelor tradiționale, în comparație cu alte variabile, precum inovarea, accesul la date, aspectele multilaterale, comportamentul utilizatorilor sau efectele de rețea.

116 Astfel, în prezența unui „ecosistem” digital, care reunește și face să interacționeze în cadrul unei platforme mai multe categorii de furnizori, clienți și consumatori, produsele sau serviciile care fac parte din piețele relevante care alcătuiesc acest ecosistem se pot întrepătrunde sau pot fi interconectate, în funcție de complementaritatea lor orizontală sau verticală. Considerate în ansamblu, aceste piețe relevante pot avea de asemenea o dimensiune globală, având în vedere sistemul ce reunește componentele acestora și posibilele constrângeri concurențiale care se exercită în cadrul acestui sistem sau care provin din alte sisteme.

117 Identificarea condițiilor de concurență relevante pentru evaluarea poziției de putere economică deținută de întreprinderea în cauză poate necesita astfel o examinare pe mai multe niveluri sau în mai multe direcții, pentru a se determina realitatea și amploarea diferitelor presiuni concurențiale care pot fi exercitate asupra întreprinderii respective.

118 În concluzie, ceea ce contează în cadrul prezentului motiv este să se verifice, având în vedere argumentele părților și raționamentul prezentat în decizia atacată, dacă exercitarea de către Google a puterii pe care Comisia i‑a atribuit‑o pe piețele relevante i‑a permis în mod efectiv să acționeze într‑o măsură apreciabilă independent de diferiți factori care i‑ar putea constrânge comportamentul.

119 Într‑adevăr, potrivit Google, astfel cum a susținut în esență în cursul procedurii administrative și cum susține din nou în cadrul prezentului motiv, Comisia ar fi trebuit să ia în considerare afirmațiile sale potrivit cărora, din cauza constrângerilor concurențiale exercitate de ecosistemul Apple, nu dispunea de capacitatea de a împiedica menținerea unei concurențe efective pe piețele relevante legate de ecosistemul Android.

b) Piețe distincte, dar interconectate

120 În prezenta cauză, trebuie să se arate mai întâi că Comisia a identificat patru tipuri de piețe relevante [considerentele (217) și (402) ale deciziei atacate]: în primul rând, piața mondială (excluzând China) a SO cu licențe, în sensul de licențe pentru sistemele de operare destinate dispozitivelor mobile inteligente (a se vedea punctul 3 de mai sus, denumită în continuare „piața SO cu licență”); în al doilea rând, piața mondială (excluzând China) a magazinelor de aplicații Android; în al treilea rând, diferitele piețe naționale din cadrul SEE ale serviciilor de căutare generală și, în al patrulea rând, piața mondială a browserelor de internet concepute pentru dispozitive mobile (denumite în continuare „browsere de internet mobil”), care nu sunt specifice unui SO.

121 În continuare, Comisia a considerat că Google ocupa o poziție dominantă pe primele trei piețe [a se vedea considerentul (439) al deciziei atacate], și anume că aceasta era, într‑o măsură apreciabilă, capabilă să se comporte pe aceste piețe în mod independent de concurenții, clienții și consumatorii săi.

122 În cadrul acestei analize, Comisia a luat în considerare în special presiunea concurențială exercitată de Apple asupra Google, aceasta fiind calificată drept o „constrângere indirectă”, în sensul că se exercita la nivelul utilizatorilor și al dezvoltatorilor de aplicații [considerentul (242) al deciziei atacate], și considerată „insuficientă” pentru a repune în discuție pozițiile dominante ale Google pe piețele relevante [considerentele (243), (322), (479)-(559) și (652)-(672) ale deciziei atacate]. Potrivit deciziei atacate, Apple și ecosistemul iOS nu erau în măsură să exercite o constrângere concurențială suficientă asupra Google și a ecosistemului Android.

123 În această privință, în primul rând, este necesar să se arate că, din motive de oportunitate și fără a aduce atingere poziției sale în această privință, Google indică în cererea introductivă că alege să nu conteste constatarea efectuată în decizia atacată potrivit căreia domină diferitele piețe naționale ale serviciilor de căutare generală.

124 În lipsa oricărui argument invocat în această privință, în afară de observația incidentală făcută ulterior de Google cu privire la condițiile de concurență examinate de Comisie în ceea ce privește piața serviciilor de căutare generală din Republica Cehă, în care nu se contestă faptul că cota de piață a Google este mai puțin importantă decât în celelalte țări din SEE, nu există niciun motiv pentru ca Tribunalul să repună în discuție constatările făcute de Comisie cu privire la aceste piețe naționale în considerentele (674)-(727) ale deciziei atacate.

125 Prin urmare, pentru necesitățile prezentei cauze, trebuie să se considere că, în decizia atacată, Comisia a stabilit în mod corespunzător că Google, fiind capabilă să se comporte într‑o măsură apreciabilă în mod independent față de concurenții, clienții și consumatorii săi, dispunea de o poziție dominantă pe diferitele piețe naționale din cadrul SEE ale serviciilor de căutare generală [a se vedea considerentele (674) și (675) ale deciziei atacate și raționamentul care susține această concluzie].

126 În al doilea rând, trebuie subliniat că, deși piețele relevante sunt prezentate distinct în decizia atacată, ele nu pot fi însă disociate în mod artificial, întrucât toate prezentau aspecte complementare ce au fost menționate în mod corespunzător de Comisie.

127 Acesta a fost cazul pieței SO cu licență și al pieței magazinelor de aplicații Android. Într‑adevăr, aplicațiile accesibile dintr‑un magazin de aplicații Android prezentau interes doar pentru că funcționau pe un SO cu licență Android. În schimb, un SO cu licență depindea, pentru a‑și spori atractivitatea, de numărul, de varietatea și de calitatea aplicațiilor care puteau funcționa pe acest SO [considerentele (84)-(88) și (271) ale deciziei atacate].

128 În mod similar, piețele naționale ale serviciilor de căutare generală nu puteau fi disociate de piețele SO cu licență, ale magazinelor de aplicații Android și nici de piețele browserelor de internet care nu sunt specifice unui SO. Considerate în ansamblu, produsele sau serviciile acoperite de aceste trei tipuri de piețe relevante au constituit într‑adevăr o poartă de acces către serviciile de căutare generală [a se vedea de exemplu considerentul (1341) al deciziei atacate].

129 Acesta este contextul factual al piețelor relevante distincte, dar interconectate, și al punerii în aplicare a unei strategii globale care vizează în esență, potrivit Comisiei, asigurarea poziției dominante deținute de Google pe piețele naționale ale serviciilor de căutare generală în care trebuie examinate argumentele referitoare la primul motiv.

2. Cu privire la primul aspect referitor la dominația SO cu licență pentru dispozitive mobile inteligente

130 Pentru a defini piața pentru SO cu licență, Comisia a considerat oportună excluderea de pe această piață a sistemelor de operare pentru calculatoare, a sistemelor de operare pentru dispozitive mobile cu funcționalitate limitată și a SO fără licență, în sensul de sisteme de operare pentru dispozitive mobile inteligente care nu au fost oferite cu licență, inclusiv iOS al Apple. În schimb, Comisia a declarat că această piață includea toate SO cu licență și nu făcea distincție în funcție de faptul dacă aceste SO funcționau pentru telefoane inteligente sau pentru tablete [a se vedea considerentele (218)-(267) ale deciziei atacate].

131 În continuare, Comisia a considerat că Google deținea, cu dispozitivele sale Google Android, o poziție dominantă pe piața SO cu licență. Pentru a ajunge la această concluzie, Comisia s‑a întemeiat pe cota de piață a Google și pe evoluția acesteia în timp, pe examinarea barierelor la intrarea pe piață și la expansiune, pe lipsa unei puteri de cumpărare compensatorii, precum și pe existența unei presiuni concurențiale insuficiente a SO fără licență, în special iOS al Apple [considerentele (440)-(589) ale deciziei atacate].

132 În cadrul primului aspect al primului motiv, Google susține că Comisia a apreciat în mod eronat poziția sa pe această piață, întrucât nu a luat în considerare în mod corect, pe de o parte, concurența din partea SO fără licență, în special a sistemului de operare iOS al Apple, și, pe de altă parte, concurența datorată licenței AOSP.

a) Cu privire la admisibilitatea primului aspect

133 Comisia susține că primul aspect, în măsura în care vizează contestarea definiției pieței SO cu licență, ar trebui considerat inadmisibil. Astfel, Google ar contesta numai constatarea privind poziția sa dominantă pe această piață.

134 În această privință, chiar dacă Google își concentrează argumentele asupra presupusei sale poziții dominante pe piața SO cu licență și formulează titlul primului aspect în acest sens, nu este mai puțin adevărat că aceasta reproșează Comisiei prin intermediul argumentelor sale că a definit această piață în funcție de OEM, iar nu în funcție de utilizatori sau de dezvoltatorii de aplicații, care ar ține seama de constrângerea concurențială exercitată de Apple.

135 Această argumentație poate fi înțeleasă în lumina raționamentului care a determinat Comisia să nu includă SO fără licență în cadrul pieței relevante, ce ia în considerare în special faptul că concurența din partea Apple era indirectă și insuficientă și faptul că soluțiile rezultate din Hotărârea din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia (T‑310/01, EU:T:2002:254), invocată de Google, nu erau aplicabile [a se vedea secțiunea 7.3.5 privind definirea pieței și considerentele (241)-(245) ale deciziei atacate]. În plus, în etapa definirii pieței SO cu licență, Comisia însăși s‑a referit la raționamentul dezvoltat pentru evaluarea poziției dominante a Google pe această piață, care ia în considerare și constrângerea concurențială care poate fi exercitată de Apple, în special din perspectiva utilizatorilor sau a dezvoltatorilor de aplicații [a se vedea considerentele (243) și (267) ale deciziei atacate, care fac trimitere la secțiunea 9.3.4, privind aprecierea poziției dominante].

136 În consecință, în măsura în care Google contestă atât raționamentul dezvoltat pentru a defini piața SO cu licență, cât și cel dezvoltat pentru a aprecia poziția sa dominantă pe această piață, nu există niciun motiv pentru a limita admisibilitatea primului aspect la a doua parte a raționamentului contestat.

137 Prin urmare, trebuie considerată admisibilă argumentația expusă de Google prin care urmărește să conteste definiția pieței SO cu licență în cadrul primului aspect al primului motiv.

b) Cu privire la temeinicia primului aspect

138 În susținerea primului aspect al primului motiv, Google invocă două critici întemeiate, în ceea ce privește prima, pe aprecierea eronată a constrângerii concurențiale exercitate de SO fără licență, în special de sistemul de operare iOS al Apple, și, în ceea ce privește a doua, pe aprecierea eronată a constrângerii concurențiale exercitate de caracterul deschis al licenței AOSP.

1) Cu privire la constrângerea concurențială exercitată de SO fără licență

139 În decizia atacată, Comisia a considerat, pe de o parte, că SO fără licență nu făceau parte din aceeași piață ca SO cu licență [a se vedea considerentele (238)-(267) ale deciziei atacate] și, pe de altă parte, că poziția dominantă a Google pe piața SO cu licență nu a fost afectată de presiunea concurențială exercitată pe această piață de SO fără licență ale Apple și BlackBerry [a se vedea considerentele (479)-(589) ale deciziei atacate]. Astfel, chiar dacă definirea pieței relevante și poziția pe care o ocupă Google pe această piață sunt abordate separat, problemele ridicate în aceste două etape ale deciziei atacate prezintă o legătură semnificativă.

140 În această privință, este important să se arate că, pentru a delimita piața SO cu licență, Comisia a luat în considerare faptul, necontestat de Google, că OEM nu au avut acces la SO fără licență, în special la iOS al Apple [considerentul (239) al deciziei atacate]. În consecință, rolul pe care îl pot juca SO fără licență putea fi examinat, așa cum a susținut de altfel Google, numai la nivelul utilizatorilor și al dezvoltatorilor de aplicații [considerentul (241) punctul 2 și considerentul (243) ale deciziei atacate]. Cu toate acestea, Comisia a considerat că această concurență indirectă era insuficientă pentru a contrabalansa puterea de piață a Google [considerentul (243), cu trimitere la punctul 9.3.4 din decizia atacată].

141 Pentru a ajunge la o asemenea concluzie, Comisia a luat în considerare în special ipoteza unei reduceri mici, dar semnificative și netranzitorii a calității (Small but Significant and Non Transitory Decrease in Quality, denumită în continuare „reducerea calității” sau „testul SSNDQ”) a Android. Prin intermediul acestui test, Comisia a examinat reacția utilizatorilor și a dezvoltatorilor de aplicații la o reducere a calității Android. Cu alte cuvinte, Comisia a examinat dacă Google putea să se abțină de la dezvoltarea și finanțarea Android fără ca utilizatorii săi și dezvoltatorii de aplicații să prefere, ca răspuns, o ofertă alternativă.

142 În cadrul primului aspect, Google reproșează Comisiei că a ignorat concurența exercitată de Apple în ceea ce privește utilizatorii și dezvoltatorii de aplicații, atât din perspectiva definirii pieței SO cu licență, cât și în etapa aprecierii puterii sale pe această piață. În primul rând, potrivit Google, Comisia a înlăturat în mod greșit elemente de probă privind constrângerea concurențială exercitată de Apple. În al doilea rând, aceasta nu ar fi ținut seama de principiile rezultate din Hotărârea din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia (T‑310/01, EU:T:2002:254), care vizau concurența din partea unor întreprinderi integrate pe verticală. În al treilea rând, prin testul SSNDQ, care ar rămâne un instrument imprecis, Comisia ar fi subestimat impactul unei reduceri a calității Android, apreciind în mod eronat sensibilitatea utilizatorilor la calitatea SO, importanța politicii de prețuri a Apple, costurile de trecere la un alt SO, loialitatea utilizatorilor față de SO al acestora, precum și comportamentul dezvoltatorilor de aplicații.

i) Cu privire la dovezile unei constrângeri concurențiale din partea Apple

– Argumentele părților

143 Google, similar părților care au intervenit în susținerea sa, pretinde că Comisia a înlăturat în mod eronat mai multe elemente de probă privind constrângerea concurențială din partea Apple. Acesta ar fi cazul, în primul rând, al investițiilor semnificative efectuate de Google pentru dezvoltarea SO Android, în al doilea rând, al regularității inovațiilor care apar între ceea ce privește acest SO și iOS al Apple și, în al treilea rând, al documentelor menționate în considerentele (250)-(252) ale deciziei atacate, care ilustrează concurența din partea Apple.

144 Comisia subliniază de la început că a considerat în mod justificat că constrângerile concurențiale provenite de la SO fără licență ale Apple și BlackBerry erau insuficiente. În această privință, în primul rând, investițiile realizate de Google pentru dezvoltarea Android ar fi motivate de interesul său financiar, în al doilea rând, cursa inovațiilor invocată de Google nu ar fi dovedită, având în vedere în special faptul că utilizatorii nu aleg un SO, ci mai degrabă un dispozitiv și, în al treilea rând, documentele menționate de Google ar fi puține și insuficiente pentru a stabili existența unei constrângeri concurențiale suficiente din partea Apple.

– Aprecierea Tribunalului

145 Pentru a susține că aprecierea constrângerii concurențiale exercitate de Apple asupra pieței SO cu licență și a poziției dominante pe care o deține pe această piață este eronată, Google se întemeiază pe diferite elemente care pot fi rezumate după cum urmează:

– declarațiile unuia dintre directorii săi, care susține că aceasta a investit în Android ca răspuns la constrângerea concurențială din partea Apple;

– anumite răspunsuri la solicitările de informații ale Comisiei, prevăzute în anexa la cerere, care indică o relație de concurență între Apple și Google;

– două documente interne ale Google, și anume un e‑mail din 16 mai 2012, precum și o prezentare internă din octombrie 2011, menționate în considerentul (252) al deciziei atacate, din care reiese că Google se confruntă cu atacuri din partea concurenților săi, printre care se numără și Apple, și că obiectivul Google este de a concura această întreprindere care este integrată pe verticală.

146 În această privință, mai întâi, trebuie amintit că Google nu contestă că presiunea concurențială din partea Apple nu a existat în ceea ce privește OEM, astfel cum a constatat Comisia [a se vedea considerentele (239), (249) și (252) ale deciziei atacate]. Google se limitează la a invoca concurența exercitată de Apple în ceea ce privește utilizatorii și dezvoltatorii de aplicații, concurență examinată de Comisie, care a considerat că această constrângere concurențială a fost nu numai indirectă, ci și insuficientă [a se vedea considerentele (242) și (243) și trimiterea făcută la secțiunea 9.3.4, precum și considerentele (249) și (267) ale deciziei atacate].

147 În continuare, trebuie să se constate că din elementele de probă invocate de Google nu rezultă că Apple exercită o constrângere concurențială de natură să o împiedice să se comporte, într‑o măsură apreciabilă, în mod independent de concurenții și de clienții săi, precum și față de consumatori. Într‑adevăr, declarațiile unui director al Google, precum și răspunsurile diferitelor întreprinderi la solicitările de informații ale Comisiei nu permit să se determine că concurența indirectă din partea Apple, în ceea ce privește utilizatorii și dezvoltatorii de aplicații, a fost suficient de puternică pentru a contracara puterea deținută de Google pe piața SO cu licență. Aceste documente indică numai că Google și alte întreprinderi percep Apple ca pe un concurent. Ele nu sunt în niciun caz concludente pentru a se stabili dacă Google este constrânsă în mod semnificativ de concurența exercitată de Apple pe piața în discuție în prezenta cauză. Aceeași constatare este valabilă și în ceea ce privește cele două documente interne ale Google menționate de Comisie în considerentul (252) al deciziei atacate, care nu fac decât să ateste existența unei relații de concurență între Google și Apple, fără a permite însă să se evalueze importanța acesteia sau să se stabilească caracterul său semnificativ în raport cu puterea deținută de Google pe piața SO cu licență.

148 În ceea ce privește în special afirmațiile Google potrivit cărora valoarea investiției sale în Android, precum și paralelismul între inovațiile Android și iOS ar demonstra vivacitatea concurenței cu Apple, ele nu sunt suficiente pentru a repune în discuție raționamentul prezentat de Comisie în decizia atacată.

149 Astfel, pe de o parte, investițiile efectuate de Google în scopul dezvoltării Android nu pot fi explicate, în sine, prin importanța concurenței exercitate de Apple asupra Google în ceea ce privește utilizatorii de dispozitive mobile inteligente și dezvoltatorii de aplicații pentru dispozitivele respective. Așa cum afirmă Comisia în mod corect, aceste investiții se explică în esență prin faptul că Android a constituit un element esențial al strategiei Google pentru a face față provocării reprezentate de tranziția către internetul mobil, întrucât acest SO a permis instalarea serviciilor de căutare generală ale Google pe dispozitivele mobile inteligente.

150 Pe de altă parte, Comisia a răspuns deja în decizia atacată la argumentul întemeiat pe paralelismul inovațiilor, observând în special, fără a fi contrazisă în această privință în cadrul prezentei acțiuni, că acest paralelism nu era atât de constant cum susține Google, în măsura în care unele dintre actualizările iOS al Apple menționate înainte de anul 2011 nu erau decât actualizări intermediare care aveau ca scop mentenanța SO, iar nu actualizări veritabile, și în măsura în care încetinirea ritmului actualizărilor Android începând cu anul 2011 și, prin urmare, alinierea sa la cele ale iOS se explica probabil prin dobândirea, începând de la acea dată, a unei importante puteri de piață care îi permitea să beneficieze pentru mai mult timp de versiunile Android fără a fi nevoită să investească la fel de mult ca în trecut pentru actualizările acestora [a se vedea considerentele (258)-(262) ale deciziei atacate].

151 Astfel, nu se poate reproșa Comisiei că a relativizat pretinsa cursă a inovării între Android și iOS în perioada 2008-2011, în sensul că în acea perioadă au fost dezvoltate numai trei versiuni succesive ale iOS, față de șapte în cazul Android. În același mod, Comisia a considerat în mod corect că scăderea frecvenței actualizărilor Android începând cu anul 2011 a constituit mai degrabă un element de natură să susțină existența puterii de piață a Google decât un element de natură să reflecte constrângerea concurențială exercitată de Apple, care, în orice caz, nu ar fi suficientă în acest sens.

152 Prin urmare, în cazul în care se poate invoca într‑o anumită măsură o relație de cauzalitate între o actualizare a iOS și o actualizare a Android, elementele invocate în această privință nu permit să se stabilească faptul că aceasta ar fi fost atât de semnificativă încât să permită Apple să constrângă Google de așa natură încât această din urmă întreprindere să nu se poată comporta într‑o măsură apreciabilă în mod independent de concurenții și de clienții săi, precum și față de consumatori.

153 În sfârșit, în ceea ce privește criticile formulate împotriva respingerii de către Comisie, în considerentul (251) al deciziei atacate, a documentelor anterioare anului 2011, pentru motivul că Google nu deținea încă o poziție dominantă pe piața SO cu licență, trebuie să se constate că situația concurențială anterioară și ulterioară anului 2011 s‑a schimbat ca urmare a evoluției poziției Google pe această piață. Importanța presiunii concurențiale exercitate de Apple nu poate fi astfel analizată pe baza unor date referitoare la o perioadă în care Google nu deținea o poziție dominantă și, prin urmare, Comisia a considerat în mod corect că documentele în cauză nu erau pertinente pentru aprecierea sa. În plus, aprecierea Comisiei nu ar fi fost modificată în cazul în care documentele respective ar fi fost luate în considerare, în măsura în care, chiar dacă ilustrează o constrângere concurențială din partea Apple, ele nu permit totuși să se evalueze importanța acesteia și nu sunt de natură să stabilească caracterul semnificativ al acesteia în raport cu puterea deținută de Google pe piața SO cu licență.

154 În consecință, trebuie respinse toate argumentele invocate de Google privind aprecierea anumitor elemente de probă referitoare la constrângerea concurențială exercitată de iOS al Apple pe piața SO cu licență.

ii) Cu privire la luarea în considerare a Hotărârii din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia (T‑310/01, EU:T:2002:254), și la coerența cu practica decizională anterioară

– Argumentele părților

155 Google susține că, întrucât Comisia a omis să ia în considerare constrângerea concurențială din partea Apple, aceasta a săvârșit o eroare identică cu cea sancționată de Tribunal în Hotărârea din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia (T‑310/01, EU:T:2002:254). În această din urmă cauză, Tribunalul ar fi statuat că, în scopul aprecierii poziției unei întreprinderi neintegrate pe o piață din aval, trebuie luată în considerare concurența exercitată pe aceeași piață de întreprinderile integrate. De asemenea, Google susține că Comisia a adus atingere coerenței practicii sale decizionale.

156 Comisia precizează că contextul factual al prezentei cauze diferă de cel al cauzei în care a fost pronunțată Hotărârea din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia (T‑310/01, EU:T:2002:254), în special prin lipsa concurenței dintre Apple și Google în ceea ce privește OEM. În plus, deciziile pe care se întemeiază Google nu ar demonstra nicio neconcordanță cu practica Comisiei.

– Aprecierea Tribunalului

157 În primul rând, în ceea ce privește luarea în considerare a Hotărârii din 22 octombrie 2002, T‑310/01, Schneider Electric/Comisia (T‑310/01, EU:T:2002:254), trebuie amintit că această hotărâre pune capăt unei acțiuni în anulare introduse împotriva unei decizii prin care s‑a declarat incompatibilă cu piața internă o concentrare între două întreprinderi, Schneider Electric SA și Legrand SA. În această hotărâre, Tribunalul a anulat decizia Comisiei în special pentru motivul că aceasta nu a luat în considerare în mod corect puterea de piață a întreprinderilor integrate și, procedând astfel, a supraestimat puterea de piață a întreprinderilor neintegrate, în special a entității rezultate în urma operațiunii de concentrare dintre Schneider și Legrand.

158 Mai exact, rezultă din cuprinsul punctului 282 din Hotărârea din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia (T‑310/01, EU:T:2002:254), că producătorii neintegrați de componente pentru panouri electrice, precum Schneider și Legrand, se confruntau la două niveluri cu concurența producătorilor integrați. Această concurență s‑a materializat în mod direct prin participarea producătorilor integrați și a asamblorilor din rețelele acestora la licitații la care au participat și producători neintegrați asociați ocazional cu alți asamblatori. De asemenea, aceasta s‑a materializat în mod indirect prin faptul că producătorii integrați vindeau componentele lor către asamblorii care câștigaseră o licitație, dar care nu făceau parte din rețelele lor. În aceste două ipoteze, producătorii neintegrați se confruntau cu concurența producătorilor integrați.

159 Or, contextul factual al prezentei cauze diferă de cel al cauzei în care a fost pronunțată Hotărârea din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia (T‑310/01, EU:T:2002:254). Primo, piața din aval nu a fost caracterizată de proceduri de licitație în care Apple și Google ar fi prezentat în mod direct oferte. Concurența pe piața utilizatorilor din aval se desfășura între Apple și alți OEM, care nu își asamblau dispozitivele mobile numai din componente vândute de Google. SO era doar un element printre altele. Presupunând că, prin integrarea Android, OEM s‑au asociat cu Google și s‑au opus Apple, în calitate de întreprindere integrată, concurența la nivelul utilizatorilor nu se poate reduce însă numai la SO.

160 Secundo, astfel cum a arătat în mod corect Comisia în considerentul (245) al deciziei atacate, Apple, în calitate de întreprindere integrată, nu a oferit OEM iOS. Prin urmare, nu poate exista concurență între Apple și Google la acest nivel. Situația ar fi fost diferită în cazul în care, pe lângă vânzarea de dispozitive care funcționează cu iOS, Apple ar fi oferit propriul SO cu licență. În timp ce în Hotărârea din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia (T‑310/01, EU:T:2002:254), întreprinderile integrate și neintegrate se aflau în concurență pentru furnizarea de componente către asamblori, situația a fost diferită în prezenta cauză.

161 Prin urmare, în ceea ce privește OEM, iOS și Android nu erau substituibile, ceea ce a justificat faptul de a nu defini o piață care să cuprindă toate SO. În timp ce Google se confrunta, desigur, cu concurența din partea Apple în ceea ce privește utilizatorii sau dezvoltatorii de aplicații, în sensul că SO putea fi unul dintre parametrii pe care aceștia din urmă îl luau în considerare înainte de a achiziționa un dispozitiv mobil sau de a dezvolta o aplicație pentru SO respectiv, el era doar un parametru printre alții. Prin urmare, substituibilitatea părea a fi limitată la acest nivel, ceea ce putea justifica, astfel cum a subliniat Comisia în considerentul (243) al deciziei atacate, neincluderea iOS și a Android în cadrul aceleiași piețe.

162 În orice caz, nu se poate reproșa Comisiei că a omis să ia în considerare, în decizia atacată, concurența din partea Apple în ceea ce privește utilizatorii și dezvoltatorii de aplicații, întrucât Comisia a ținut seama de aceasta pentru a concluziona că era atât indirectă, cât și insuficientă.

163 În consecință, Comisia a procedat corect atunci când nu a aplicat în prezenta cauză soluțiile desprinse din Hotărârea din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia (T‑310/01, EU:T:2002:254).

164 În al doilea rând, în ceea ce privește coerența deciziei atacate cu practica decizională anterioară a Comisiei, trebuie amintit că deciziile referitoare la alte cauze au numai un caracter orientativ, întrucât împrejurările din cauzele respective nu sunt identice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 septembrie 2013, Roca Sanitario/Comisia, T‑408/10, EU:T:2013:440, punctul 64 și jurisprudența citată).

165 În orice caz, Comisia este obligată să efectueze o analiză individualizată a împrejurărilor proprii fiecărui caz, fără a avea obligația să respecte deciziile anterioare care privesc alți operatori economici, alte piețe de produse și servicii sau alte piețe geografice în momente diferite (a se vedea Hotărârea din 9 septembrie 2009, Clearstream/Comisia, T‑301/04, EU:T:2009:317, punctul 55 și jurisprudența citată). În consecință, nu se poate reproșa Comisiei că a adus atingere coerenței practicii sale decizionale, ținând seama de împrejurările specifice prezentei cauze.

166 În orice caz, primo, rezultă din Decizia C(2012) 2405 final a Comisiei din 4 aprilie 2012 de declarare a unei operațiuni de concentrare ca fiind compatibilă cu piața comună și cu funcționarea Acordului privind SEE (cazul COMP/M.6439 – AGRANA/RWA/JV) că în cazul respectiv s‑a considerat că întreprinderile integrate exercitau o constrângere concurențială prin faptul că erau în măsură să redirecționeze și să vândă o parte din producția lor de concentrat de suc către terți. Or, în prezenta cauză, Apple nu a oferit propriul SO unor terți. În plus, chiar dacă rezultă din considerentul (115) al deciziei menționate anterior că Comisia a luat în considerare existența unei constrângeri concurențiale indirecte din partea întreprinderilor integrate asupra procesatorilor de concentrat de suc, nu se poate constata nicio diferență față de prezenta cauză. Comisia a analizat constrângerea concurențială din partea Apple pentru ca, în final, să nu o considere relevantă pentru aprecierea sa, întrucât a fost insuficientă.

167 Secundo, în ceea ce privește abordarea urmată în Decizia C(2014) 8546 final a Comisiei din 12 noiembrie 2014 de declarare a unei operațiuni de concentrare ca fiind compatibilă cu piața comună și cu funcționarea Acordului privind SEE (cazul COMP/M.7342 – Alcoa/Firth Rixson) și în Decizia C(2005) 2676 final a Comisiei din 13 iulie 2005 de declarare a unei concentrări ca fiind compatibilă cu piața comună și cu funcționarea Acordului SEE (cazul COMP/M.3653 – Siemens/VA Tech), aceasta este apropiată de cea urmată în prezenta cauză, astfel încât nu se poate constata nicio neconcordanță. Într‑adevăr, în aceste decizii, Comisia a examinat importanța constrângerii concurențiale care ar putea fi exercitată pe piața relevantă de întreprinderi integrate pe verticală.

168 Tertio, în Decizia C(2012) 1068 final a Comisiei din 13 februarie 2012 de declarare a unei operațiuni de concentrare ca fiind compatibilă cu piața comună și cu funcționarea Acordului privind SEE (cazul COMP/M.6381 – Google/Motorola Mobility), Comisia nu a considerat că SO mobile cu licență și fără licență aparțin aceleiași piețe. Rezultă din considerentul (30) al acestei decizii că Comisia a preferat să lase deschisă această chestiune, întrucât concentrarea dintre Google și Motorola Mobility nu a ridicat dificultăți în privința respectivă.

169 Quarto, același lucru este valabil și pentru Decizia C(2009) 10033 a Comisiei din 16 decembrie 2009 privind o procedură în temeiul articolului 102 din TFUE și al articolului 54 din Acordul privind SEE [cazul COMP/39.530 – Microsoft (vânzare legată)]. Chiar dacă, în lumina considerentului (17) al acestei decizii, pot exista anumite îndoieli cu privire la definiției unei piețe care să cuprindă atât sistemele de operare cu licență pentru calculatoare personale, cât și cele fără licență, trebuie să se arate că această problemă nu a fost dezbătută. Într‑adevăr, reiese din considerentul (30) al acestei decizii că Microsoft nu a contestat că deține o poziție dominantă pe piața sistemelor de operare pentru calculatoare.

170 Quinto, examinarea Deciziei C(2013) 8873 a Comisiei din 4 decembrie 2013 de declarare a unei concentrări compatibile cu piața comună și cu funcționarea Acordului privind SEE (cazul COMP/M.7047 – Microsoft/Nokia) oferă o perspectivă identică. Într‑adevăr, rezultă din considerentul (102) al acestei decizii că Comisia nu s‑a pronunțat cu privire la existența sau inexistența unei piețe a SO cu și fără licență.

171 Prin urmare, nu se poate reproșa Comisiei că a adus atingere coerenței practicii sale decizionale, astfel încât argumentele prezentate de Google în această privință trebuie respinse.

iii) Cu privire la testul SSNDQ

– Argumentele părților

172 În opinia Google, Comisia s‑a contrazis atunci când a luat în considerare ipoteza unei reduceri a calității Android, în măsura în care aceasta a susținut, în paralel, că Google avea interesul de a asigura o distribuție cât mai largă a dispozitivelor Android. Google subliniază de asemenea, similar părților care au intervenit în susținerea sa, că testul de reducere a calității utilizat în această privință este imprecis și că nu cunoaște modalitățile concrete de punere în aplicare a acestuia.

173 Potrivit Comisiei, în primul rând, nu există nicio neconcordanță între constatarea potrivit căreia strategia comercială a Google a fost aceea de a crește distribuția de dispozitive Android și cea potrivit căreia Google a fost în măsură să beneficieze de pe urma unei reduceri a calității Android. Această ipoteză nu ar însemna însă că este în interesul Google de a reduce calitatea Android. În al doilea rând, Comisia subliniază că nu i se poate solicita să definească un standard fix de reducere a calității pentru punerea în aplicare a testului SSNDQ, întrucât acest lucru l‑ar face lipsit de sens în practică.

– Aprecierea Tribunalului

174 Trebuie să se observe că, în decizia atacată, Comisia a luat în considerare posibilitatea unei reduceri a calității Android în evaluarea poziției Google pe piața SO cu licență. În această privință, Comisia a arătat că utilizatorii și dezvoltatorii de aplicații pentru SO cu licență nu erau suficient de sensibili la o reducere a calității Android [considerentul (483) al deciziei atacate]. De asemenea, Comisia s‑a referit la această evaluare pentru a defini întinderea pieței SO cu licență [a se vedea considerentele (243) și (267) ale deciziei atacate].

175 De asemenea, în esență, ca urmare a unei constrângeri indirecte și insuficiente în ceea ce privește utilizatorii și dezvoltatorii de aplicații, Comisia a considerat că SO fără licență nu aparțineau aceleiași piețe ca SO cu licență, iar întreprinderile care le exploatează pe cele dintâi, în special Apple, nu ar contrabalansa puterea de piață a Google.

176 Or, mai întâi, în scopul definirii unei piețe relevante și al aprecierii situației concurențiale a unei întreprinderi în cauză pe această piață, Comisia se poate întemeia pe o serie de indicii, fără a fi obligată să urmeze o ordine ierarhică rigidă a diferitelor surse de informații sau a diferitelor tipuri de elemente de probă de care dispune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 ianuarie 2017, Topps Europe/Comisia, T‑699/14, nepublicată, EU:T:2017:2, punctele 80-82).

177 În prezența unui produs care era foarte puțin probabil să determine testul clasic al monopolistului ipotetic, care vizează verificarea răspunsului pieței la o creștere ușoară, dar semnificativă și netranzitorie a prețului unui bun (Small but Significant and Non Transitory Increase in Price), testul SSNDQ, care are în vedere reducerea calității produsului în cauză, a constituit efectiv un indicator pertinent pentru definirea pieței relevante. Desigur, concurența dintre companii se poate manifesta în termeni de preț, dar și în domeniul calității și al inovării.

178 Această ipoteză putea fi utilizată de asemenea la punctele 9.3.4.1-9.3.4.3 din decizia atacată pentru a verifica dacă Google, aflată într‑o poziție dominantă pe piața SO cu licență, a fost constrânsă de concurența exercitată de Apple, situată în afara acestei piețe. Constatarea, în etapa de definire a pieței, a unei substituibilități reduse a cererii indirecte în prezența unei reduceri a calității unui produs era de asemenea relevantă, în etapa de evaluare a poziției dominante, pentru aprecierea constrângerii provenite de la o întreprindere care comercializează un produs diferit, din afara pieței astfel definite.

179 În continuare, formularea acestei ipoteze nu implică în niciun caz, astfel cum susține în mod eronat Google, că Comisia a afirmat că era în interesul Google de a reduce calitatea Android. Dimpotrivă, analiza unei reduceri a calității Android a avut ca scop numai să se verifice dacă Google s‑a confruntat cu constrângerea concurențială din partea Apple în ceea ce privește utilizatorii și dezvoltatorii de aplicații, astfel cum a susținut Google în cadrul procedurii administrative.

180 În sfârșit, definirea unui standard cantitativ exact de reducere a calității produsului țintă nu ar putea fi o condiție prealabilă pentru punerea în aplicare a testului SSNDQ. Ipoteza unei reduceri ușoare a calității Android nu a necesitat stabilirea prealabilă a unui standard de reducere exact ca în cazul testului clasic al monopolistului ipotetic, pentru care o creștere ușoară, dar semnificativă și netranzitorie a prețului poate fi cuantificată mai ușor. Ceea ce contează este numai ideea potrivit căreia reducerea calității rămâne una ușoară, dar semnificativă și netranzitorie.

181 Prin urmare, Comisia a avut în vedere în mod corect, prin intermediul testului SSNDQ, reducerea calității Android.

iv) Cu privire la fidelitatea utilizatorilor față de propriile SO

– Argumentele părților

182 În opinia Google, fidelitatea utilizatorilor nu reprezenta un parametru pertinent. Chiar dacă, în anul 2015, mai mult de patru din cinci utilizatori care achiziționaseră un dispozitiv ce funcționează cu Android au achiziționat un nou dispozitiv Android, acest lucru s‑a datorat exclusiv eforturilor depuse de Google pentru a menține calitatea SO. Fidelitatea ar fi, astfel, o funcție a calității Android, așa cum s‑a ilustrat prin intermediul mai multor dovezi respinse în mod eronat de Comisie. În plus, Comisia ar respinge în mod eronat utilizarea modelului economic Klemperer, care ar demonstra că Google se confruntă cu concurența din partea Apple pentru a atrage clienții aflați la prima achiziție și că această concurență are un impact asupra comportamentului tuturor utilizatorilor de Android.

183 În opinia Comisiei, fidelitatea utilizatorilor a fost un parametru pertinent pentru a exclude ipoteza unei reorientări substanțiale a utilizatorilor către un alt SO în cazul unei reduceri ușoare a calității Android. De asemenea, Comisia a respins pertinența, în prezenta cauză, a rezultatelor obținute cu ajutorul modelului economic Klemperer.

– Aprecierea Tribunalului

184 În această privință, în primul rând, trebuie remarcat că, potrivit Comisiei, fidelitatea utilizatorilor față de Android nu se explica doar prin calitatea SO. Astfel cum a arătat Comisia pe baza declarațiilor OEM, citate în considerentele (524) și (534) ale deciziei atacate, gradul ridicat de fidelitate a utilizatorilor față de Android putea fi explicat și prin dificultățile pe care le‑ar întâmpina utilizatorii pentru a asigura portabilitatea datelor cu caracter personal sau prin necesitatea de achiziționa din nou aplicații. În special, astfel cum a arătat între alții unul dintre acești OEM, utilizatorii se obișnuiesc cu funcționarea dispozitivului lor inteligent și nu doresc să învețe iarăși un nou sistem [a se vedea considerentul (534) punctul 3 al deciziei atacate]. De asemenea, fidelitatea utilizatorilor nu poate fi explicată doar prin calitatea SO, astfel cum a arătat Comisia în considerentul (488) al deciziei atacate, întrucât mulți utilizatori foloseau o versiune neactualizată a Android.

185 În al doilea rând, declarația unui director executiv al Google, anexată la cererea introductivă, nu repune în discuție importanța parametrului bazat pe fidelitatea utilizatorilor față de propriul SO. Această declarație face referire în special la eforturile Google de a răspunde cererilor utilizatorilor și dezvoltatorilor de produse Android, precum și la diferitele tehnici utilizate de această întreprindere pentru a evalua riscul ca utilizatorii să treacă la Apple. Afirmațiile făcute în această privință rămân generale și nu sunt susținute, în