ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26.

Este adevărat că anexa la Regulamentul nr. 1924/2006 prevede o interdicție de utilizare a mențiunii nutriționale potrivit căreia un produs alimentar are „conținut foarte scăzut de sodiu/sare”, interdicție valabilă atât pentru apele minerale naturale, cât și pentru celelalte ape. Cu toate acestea, este vorba, în opinia noastră, despre o clarificare cu privire la un tip de mențiuni care nu este reglementat deloc de Directiva 2009/54. Această dispoziție specială din anexa la regulamentul amintit are astfel vocația de a se aplica apelor minerale naturale, care intră, în rest, în domeniul de aplicare al Directivei 2009/54. Respectiva dispoziție instituie însă o interdicție de utilizare a mențiunii respective în privința apelor minerale naturale și a celorlalte ape care are un caracter absolut, în sensul că, după cum prevede ultima teză a acestei dispoziții, interdicția se aplică independent de criteriul „valorii echivalente de sare” a sodiului. Prin urmare, aplicarea sa într‑o situație precum cea din litigiul principal nu depinde de interpretarea acestui criteriu.
21.

La 1 septembrie 2011, în zona Mannheim (Germania), un vehicul de tractare la care era cuplată o remorcă, întorcând pe o stradă îngustă, a ieșit de pe carosabil și s‑a răsturnat, producând pagube de 2247,45 euro (7760,02 LTL). Poliția din Cochem (Germania) a stabilit că răspunderea pentru accident și pentru daunele cauzate revine șoferului vehiculului de tractare. La momentul accidentului, răspunderea civilă a proprietarului vehiculului de tractare sau a persoanei care folosește bunul în mod legal era acoperită de o asigurare obligatorie contractată cu societatea ERGO SE (denumită în continuare „ERGO”), în timp ce remorca era asigurată de o sucursală a If P & C Insurance AS (denumită în continuare „If P & C”). Locul obișnuit de desfășurare a activității este, în cazul ambelor societăți, în Republica Lituania. Societatea ERGO a plătit despăgubiri pentru prejudiciile care au rezultat din accident, apoi a introdus o acțiune în justiție în Lituania în care a susținut că If P & C trebuie să răspundă în solidar pentru prejudiciile produse.
44.

Faptul că, astfel cum a susținut Comisia în cadrul ședinței publice, experiența demonstrează că nu sunt puține cazurile în care stațiile de epurare sunt puse în funcțiune în condiții care nu permit asigurarea nivelurilor de calitate impuse de Directiva 91/271 nu poate justifica aprecierea conform căreia instalațiile construite în termenele prevăzute la articolul 3 din directivă sunt considerate puse în funcțiune doar atunci când se constată că probele examinate pe parcursul unui an în conformitate cu procedura prevăzută în secțiunea D din anexa I respectă nivelurile impuse în secțiunea B din aceeași anexă. În acest caz, soluția care se impune constă, mai degrabă, în verificarea, încă de la început, a îndeplinirii condițiilor necesare pentru punerea în funcțiune a instalației, cu alte cuvinte a respectării, la acel moment, a condițiilor care figurează în anexa I secțiunea B, circumstanță care nu trebuie dovedită prin aplicarea procedurii de prelevare a probelor, prevăzută în secțiunea D din anexa I, care are ca scop, astfel cum am arătat, să asigure că apele tratate au în mod constant aceeași calitate precum cea de la momentul punerii în funcțiune pentru prima dată a instalației.
14.

Regimul avantajelor în natură a fost modificat semnificativ prin Legea nr. CLVI din 2011 privind modificarea anumitor dispoziții legislative fiscale și a altor legi cu privire la aceste dispoziții legislative fiscale ( 5 ). În conformitate cu articolul 477, această lege a intrat în vigoare la 1 ianuarie 2012. Articolul 71 din Legea privind impozitul pe venit, astfel cum a fost modificat prin Legea nr. CLVI din 2011, prevede: „(1) Sunt considerate avantaje în natură acordate de angajator salariatului: a) partea din venit care nu depășește valoarea salariului minim pe persoană și pe an fiscal, acordată salariatului în nume personal și pentru membrii familiei sale prin intermediul prestărilor de servicii de vacanță, furnizate în casele de vacanță deținute sau administrate de angajator; b) la alegerea angajatorului, ba) partea din venit care nu depășește 12500 HUF, acordată în vederea consumului de preparate culinare în cadrul prestărilor calificate ca servicii de restaurant la locul de muncă (la cantină), în cadrul punctului de servire a mesei care funcționează la sediul angajatorului [inclusiv cecurile și/sau tichetele electronice emise de angajator sau de persoana care administrează punctul de servire a mesei, care pot fi utilizate exclusiv în cadrul punctului de servire a mesei (la cantină) care funcționează la sediul angajatorului, utilizabile în scopul și cu valoarea sus‑menționate], și/sau bb) din venitul acordat sub formă de tichete Erzsébet, partea din venit care nu depășește 5000 HUF pe lună, acordată pentru fiecare lună începută în cadrul raportului juridic care reprezintă temeiul dreptului bănesc suplimentar respectiv (chiar și cu efect retroactiv în cadrul aceluiași an fiscal); c) în ceea ce privește cardul [SZÉP], ca) ajutorul plafonat la o sumă de 225000 HUF în același an fiscal dacă acesta provine de la mai mulți emitenți, virat în cadrul poziției «cazare» a cardului, utilizabil pentru prestările de servicii de cazare prevăzute de Decretul [guvernamental nr. 55/2011 din 12 aprilie 2011 care reglementează emiterea și utilizarea cardului de agrement Széchenyi ( 6 )]; cb) ajutorul plafonat la o sumă de 150000 HUF în același an fiscal dacă acesta provine de la mai mulți emitenți, virat în cadrul poziției «alimentație» a cardului, utilizabil pentru prestările de servicii de restaurant prevăzute de decretul [SZÉP] și furnizate în cadrul punctelor de servire a mesei (inclusiv servicii de restaurant la locul de muncă); cc) ajutorul plafonat la o sumă de 75000 HUF în același an fiscal dacă acesta provine de la mai mulți emitenți, virat în cadrul poziției «agrement» a cardului, utilizabil pentru prestările prevăzute de decretul [SZÉP] și destinate utilizării în scop de agrement, de recreare și al menținerii sănătății; […]”
60.

Pe de altă parte, într‑o situație în care organul de administrare nu obține el însuși niciun profit din alocarea sloturilor orare, însă se limitează să privilegieze un operator de transport național cu care nu are nicio legătură ( 22 ), este dificil de înțeles cum ar putea demonstra Comisia că organul de administrare însuși are un interes în alocarea sloturilor orare. Prin urmare, o asemenea situație riscă să scape de la aplicarea articolului 4 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 95/93, cu modificările ulterioare, în condițiile în care, astfel cum am constatat, poate conduce la abuzuri.
7.

Potrivit articolului 74 din Regulamentul 2454/93: „(1) Produsele declarate în vederea punerii în liberă circulație în Uniunea Europeană sunt aceleași cu cele exportate din țara beneficiară din care se consideră că sunt originare. Ele nu trebuie să fi fost supuse niciunei modificări, transformări sau oricărei alte operațiuni în afara celor necesare păstrării lor în stare bună, înainte de a fi declarate în vederea punerii în liberă circulație. Este permisă depozitarea produselor sau a loturilor expediate și divizarea loturilor, cu condiția să fie efectuate sub responsabilitatea exportatorului sau a unui deținător ulterior al mărfurilor, iar produsele să rămână sub supraveghere vamală în țara sau țările de tranzit. (2) Dispozițiile alineatului (1) se consideră respectate, cu excepția cazurilor în care autoritățile vamale au motive să creadă contrariul; în astfel de cazuri, autoritățile vamale pot solicita declarantului să facă dovada respectării acelor dispoziții, sub orice formă, inclusiv prin documente de transport contractuale precum conosamentele sau prin dovezi faptice sau concrete bazate pe marcarea sau numerotarea ambalajelor ori prin orice alte dovezi legate de mărfurile în sine.”
8.

Belgisch Gerechtelijk Wetboek (Codul judiciar belgian, denumit în continuare „BGW”) cuprinde următoarele dispoziții relevante în scopul prezentei cauze: — articolul 50 BGW: „[t]ermenele de decădere nu pot fi reduse sau prelungite, nici chiar cu acordul părților, decât în cazurile și în condițiile prevăzute de lege. Cu toate acestea, dacă termenul stabilit pentru formularea unui apel sau a unei opoziții la articolele 1048, 1051 și 1253 quater literele c) și d) începe să curgă și se încheie în timpul vacanțelor judecătorești, acesta se va prelungi până în a cincisprezecea zi a anului judiciar următor”; — articolul 55 BGW: „[î]n cazul în care legea stabilește prelungirea termenelor acordate părții care nu are domiciliul sau reședința în Belgia și nu și‑a ales un domiciliu în vederea notificării în această țară, această prelungire va fi de: 1) cincisprezece zile dacă partea își are reședința într‑un stat limitrof sau în Regatul Unit al Marii Britanii; 2) treizeci de zile dacă își are reședința în alt stat din Europa și 3) optzeci de zile dacă își are reședința în alt loc din lume”; — articolul 860 BGW: „[i]ndependent de formalitatea care este omisă sau nerespectată, niciun act de procedură nu poate fi anulat dacă legea nu a prevăzut în mod expres nulitatea. Termenele prevăzute pentru formularea unei căi de atac sunt termene de decădere. Celelalte termene sunt termene de decădere doar când legea prevede în mod expres acest lucru”; — articolul 1048 BGW: „[f]ără a aduce atingere termenelor stabilite de dispozițiile supranaționale și internaționale, termenul de formulare a unei opoziții va fi de o lună de la data notificării hotărârii sau a comunicării în conformitate cu articolul 792 al doilea și al treilea paragraf. În cazul în care partea care nu s‑a prezentat la proces nu are nici domiciliu, nici reședință în Belgia și nici nu și‑a ales un domiciliu în vederea notificării în această țară, termenul de opoziție se va prelungi în conformitate cu prevederile articolului 55”; — articolul 1051 BGW: „[f]ără a aduce atingere termenelor stabilite de dispozițiile supranaționale și internaționale, termenul pentru declararea apelului începe să curgă de la data notificării hotărârii sau a comunicării sale în conformitate cu articolul 792 al doilea și al treilea paragraf. Acest termen începe să curgă la data notificării hotărârii și pentru partea care a solicitat‑o. În cazul în care una dintre părțile care au fost notificate sau la cererea căreia a fost notificată o hotărâre nu are nici domiciliu, nici reședință în Belgia și nu și‑a ales un domiciliu în vederea notificării în această țară, termenul de declarare a apelului se prelungește în conformitate cu articolul 55. Aceeași dispoziție se aplică și atunci când una dintre părți, căreia i‑a fost comunicată hotărârea în conformitate cu articolul 792 al doilea și al treilea paragraf, nu are domiciliul în Belgia și nu și‑a ales un domiciliu în vederea notificării în această țară”.
20.

Guvernul elvețian subliniază că, în temeiul articolului 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul Bruxelles I, contractul trebuie să se refere la un serviciu care este oferit în sfera de acțiune a activității comerciale în discuție, inclusiv în cazul în care activitatea de promovare desfășurată de furnizor, din care rezultă direcționarea acesteia spre statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat consumatorul, nu vizează această activitate specifică: prin urmare, este vorba despre acoperirea serviciilor care, deși nu sunt incluse în cele oferite de profesionist în mod normal, prezintă o legătură materială suficientă cu activitatea obișnuită și sunt prestate în cadrul acelorași structuri ale întreprinderii. În plus, ar trebui să se aplice un regim unic tuturor serviciilor care se pot afla în legătură cu o anumită activitate comercială, atât din motive practice, cât și din motive de principiu. În particular, guvernul elvețian subliniază că, în ceea ce privește serviciile pe care prestatorul nu le oferă în mod oficial, nivelul cerinței privind protecția consumatorilor este mai scăzut, întrucât serviciul nu este oferit cu titlu general unui număr nedeterminat de persoane, ci este oferit în mod individual unui anumit client: în acest caz, prestatorul serviciului este conștient că încheie un contract cu un cetățean care are reședința în alt stat membru.
24.

În acest context și în aceste circumstanțe, High Court of Justice, Family Division, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) În sensul articolului 19 alineatele (1) și (3) [din Regulamentul nr. 2201/2003], care este sensul termenului «stabilește», în condițiile în care: a) reclamantul din procedura în fața primei instanțe sesizate (în continuare, «prima procedură») nu are practic nicio inițiativă în prima procedură după primul termen și în special nu formulează o notificare în termenul de perimare a cererii de chemare în judecată, având drept consecință perimarea cererii de chemare în judecată în prima procedură prin expirarea termenului, în conformitate cu legislația națională (franceză) aplicabilă în prima procedură, și anume 30 de luni de la primul termen de împăcare; b) cererea de chemare în judecată din prima procedură s‑a perimat, astfel cum s‑a menționat mai sus, la foarte scurt timp (trei zile) după ce a fost sesizată a doua instanță (în continuare, «a doua procedură») în Regatul Unit, astfel încât nu există o hotărâre în Franța și nici vreun pericol de a exista hotărâri ireconciliabile pronunțate în prima procedură și, respectiv, în a doua procedură, și c) având în vedere fusul orar din Regatul Unit, reclamantul din prima procedură, în urma perimării cererii de chemare în judecată în prima procedură, are în orice caz dreptul să formuleze o acțiune de divorț în Franța înainte ca reclamantul [din cea de a doua procedură] să poată formula o acțiune de divorț în Regatul Unit? 2) În special, termenul «stabilește» trebuie interpretat în sensul că reclamantul din prima procedură trebuie să ia, cu diligența corespunzătoare și cu celeritate, măsurile necesare pentru ca prima procedură să se finalizeze cu soluționarea litigiului (de către instanță sau printr‑un acord al părților) sau, dimpotrivă, reclamantul din prima procedură are dreptul, după ce a fost stabilită competența conform articolului 3 și articolului 19 alineatul (1), să nu ia nicio măsură în vederea soluționării cauzei în prima procedură astfel cum s‑a menționat anterior și, în acest mod, să blocheze a doua procedură și să lase în impas litigiul în ansamblul său?”
23.

În acest context, Juzgado de Primera Instancia no 5 de Cartagena (instanța de prim grad de jurisdicție nr. 5 din Cartagena) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Directiva [93/13] trebuie interpretată în sensul că se opune unei legislații naționale precum reglementarea spaniolă în vigoare privind procedura ordonanței de plată – articolele 815 și 816 din [Codul de procedură civilă]–, care nu prevede în mod imperativ controlul clauzelor abuzive și nici intervenția unei instanțe, cu excepția cazului în care secretario judicial (grefierul) consideră oportună o asemenea intervenție sau debitorii formulează opoziție, pentru motivul că se îngreunează sau se împiedică exercitarea controlului jurisdicțional din oficiu al contractelor în care ar putea exista clauze abuzive? 2) Directiva [93/13] trebuie interpretată în sensul că se opune unei legislații naționale precum cea spaniolă, care nu permite să se examineze din oficiu [in] limine litis, în cadrul procedurii ulterioare de executare a titlului executoriu judiciar – decizia emisă de secretario judicial (grefierul) prin care se finalizează procedura ordonanței de plată –, existența unor clauze abuzive în contractul pe care se întemeiază emiterea deciziei a cărei executare se solicită, pentru motivul că, potrivit dreptului național, aceasta are autoritate de lucru judecat, în temeiul articolelor 551 și 552 coroborate cu articolul 816 alineatul 2 din [Codul de procedură civilă]? 3) Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretată în sensul că se opune unei legislații naționale precum cea privind procedura ordonanței de plată și executarea titlurilor judiciare, în care controlul jurisdicțional din faza procedurii de fond nu este reglementat în toate cazurile și prin care nu se permite nici ca, în faza executării, instanța sesizată să examineze soluția pronunțată deja de secretario judicial (grefierul)? 4) Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretată în sensul că se opune unei legislații naționale care nu permite examinarea din oficiu a respectării dreptului de a fi ascultat, pentru motivul că există autoritate de lucru judecat?”
87.

Numai pe baza unei asemenea informări curente, Parlamentul își va putea îndeplini în mod corespunzător funcția sa democratică de control și va putea să verifice, în plus, dacă temeiul juridic ales inițial de Consiliu continuă să rămână cel adecvat. Nu în ultimul rând, în cadrul PESC, această funcție a Parlamentului are o importanță deosebită întrucât, după cum am menționat anterior, în acest domeniu, controlul judiciar este foarte limitat [articolul 24 alineatul (1) al doilea paragraf a șasea teză TUE coroborat cu articolul 275 TFUE]. În situația în care Parlamentul își va putea îndeplini rolul abia la sfârșitul procedurii, pe baza unui acord internațional deja negociat, ba chiar aprobat, controlul său democratic ar fi mult mai puțin eficient.
18.

În al doilea rând, astfel cum apreciază în mod întemeiat instanța de trimitere, faptul că doamna Ince este resortisant al unei țări terțe nu înseamnă că aceasta nu poate, ca principiu, să invoce articolul 56 alineatul (1) TFUE, care interzice restricțiile privind libera prestare a serviciilor „cu privire la resortisanții statelor membre”. Există un serviciu transfrontalier între prestatorul de servicii, stabilit în Austria, și beneficiarii serviciilor din Germania. Rolul doamnei Ince se limitează la cel al unui intermediar între prestatorul și beneficiarii unor astfel de servicii. Ea acționează în numele prestatorului de servicii austriac. Aceasta nu prestează serviciul ea însăși. Și totuși, activitățile sale intră sub incidența articolului 56 TFUE, ceea ce are drept consecință faptul că ea poate invoca această dispoziție în fața instanței naționale. Astfel, în cazul în care întregul proces de prestare a serviciilor între prestatorul austriac și beneficiarul din Germania ar fi defalcat în mai multe subprocese, unele situații care fac parte din acest proces global ar ieși adesea de sub incidența articolului 56 TFUE, fie pentru că unul dintre intermediarii rețelei este resortisant al unei țări terțe, fie pentru că nu există nicio situație transfrontalieră în cadrul subprocesului în cauză.
29.

În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că prețul de cost al terenului sau al altor materii sau materiale pentru care persoana impozabilă a plătit TVA‑ul la achiziție, care a avut loc în speță prin constituirea unui drept in rem de folosință asupra unui bun imobil, nu trebuie inclus în baza de impozitare a unei livrări în sensul articolului 5 alineatul (7) litera (a) din A șasea directivă? Situația este diferită în cazul în care persoana impozabilă a dedus acest TVA aferent achiziției, în temeiul prevederilor naționale, indiferent dacă acestea sunt contrare sau nu sunt contrare dispozițiilor din A șasea directivă în această privință? 2) Într‑o situație cum este cea din speță, în care terenul a fost dobândit împreună cu clădirea în construcție prin constituirea unui drept in rem în sensul articolului 5 alineatul (3) litera (b) din A șasea directivă, articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (b) din această directivă trebuie interpretat în sensul că valoarea redevenței, și anume valoarea sumelor care trebuie achitate anual, pentru perioada sau pentru restul perioadei dreptului in rem, trebuie inclusă în baza de impozitare a unei livrări în sensul articolului 5 alineatul (7) litera (a) din A șasea directivă?”
38.

În ceea ce privește întinderea geografică a încălcărilor prezumate, decizia atacată menționează restricții ale fluxurilor comerciale în SEE, inclusiv restricții la import în SEE din țări din afara SEE. Este adevărat că întinderea geografică a pieței relevante nu trebuie să fie definită într‑o decizie în temeiul articolului 18 ( 26 ), totuși ar fi trebuit să fie posibilă o anumită referire la cel puțin unele dintre țările afectate. În special, nu este clar dacă piața posibil afectată cuprinde întreg SEE sau doar părți din acesta și, în caz afirmativ, care părți.
36.

În orice caz, Regatul Unit explică ( 25 ) modul în care sunt acordate în concret cele două prestații în litigiu. Departamentul însărcinat cu administrarea acestor două prestații, Her Majesty’s Revenue and Customs, are în vedere, printre alte date, informațiile furnizate de Department for Work and Pensions referitoare la solicitarea formulată de o persoană privind acordarea de asistență socială. Aceste informații permit departamentului menționat să verifice dacă persoana respectivă are drept de ședere în Regatul Unit și, prin urmare, dacă are dreptul la cele două prestații în litigiu. În cazul în care există îndoieli cu privire la faptul că solicitantul are sau nu are drept de ședere, se examinează de la caz la caz circumstanțele personale ale acestuia, printre care istoricul cotizațiilor sale, dacă se află în mod activ în căutarea unui loc de muncă și dacă are perspective reale de obținere a acestuia.
33.

Cu alte cuvinte, anunțurile de sponsorizare prevăzute la articolul 23 alineatul (2) din Directiva 2010/13 sunt acele anunțuri care servesc îndeplinirii obligației care decurge din cuprinsul articolului 10 alineatul (1) litera (c) din aceeași directivă. Or, această din urmă dispoziție se referă nu atât la informațiile privind programe sponsorizate, cât la înseși programele menționate. Programul sponsorizat trebuie să fie identificat, deoarece o asemenea identificare garantează că telespectatorul este informat în măsura necesară și în același timp suficientă ( 6 ). Prin urmare, derogarea care figurează la articolul 23 alineatul (2) din directivă include numai anunțurile de sponsorizare prevăzute la articolul 10 alineatul (1) litera (c) din aceasta și transmise, așadar, la începutul, la sfârșitul sau în cuprinsul programului sponsorizat. Nu sunt incluse, în consecință, informațiile cu privire la sponsorizarea programelor transmise cu alte ocazii, nici măcar cele referitoare la programe sponsorizate, ca de exemplu prezentarea acestora.