ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16.

În cazul în care țara exportatoare nu are economie de piață, metodele de calcul aplicabile sunt prevăzute la articolul 2 alineatul (7) litera (a) din regulamentul de bază, care are următorul cuprins: „În cazul importurilor care provin din țări care nu au economie de piață, valoarea normală se stabilește pe baza prețului sau a valorii calculate într-o țară terță care are economie de piață, pe baza prețului de export dintr-o astfel de țară terță către alte țări, inclusiv către Comunitate sau, în cazul în care acest lucru nu este posibil, în orice alt mod rezonabil, inclusiv pe baza prețului plătit efectiv sau care urmează să fie plătit în Comunitate pentru produsul similar, ajustat în mod corespunzător, în cazul în care este necesar, pentru ca acesta să includă o marjă de profit rezonabilă. O țară terță cu economie de piață adecvată se alege în mod rezonabil, ținând seama de toate informațiile utile disponibile în momentul efectuării alegerii. Se ține de asemenea seama de termene și, după caz, se alege o țară terță cu economie de piață care face obiectul aceleiași anchete. Părțile care participă la anchetă sunt informate rapid după începerea anchetei cu privire la țara terță cu economie de piață respectivă și au la dispoziție zece zile pentru a-și prezenta comentariile.”
79.

Acest punct de vedere este în concordanță deplină cu jurisprudența Curții. Desigur, până în prezent Curtea nu a fost niciodată chemată să se pronunțe cu privire la intensitatea controlului jurisdicțional al măsurilor restrictive, precum cele în discuție în cadrul prezentului recurs. Astfel fiind, am afirmat deja că jurisprudența în domeniul combaterii terorismului își poate găsi, mutatis mutandis, aplicare și în cadrul unui regim de sancțiuni îndreptate împotriva unei țări terțe. Or, remarcăm faptul că, începând cu Hotărârea Kadi ( 73 ), Curtea a susținut un control complet al măsurilor restrictive, poziție care a fost reiterată în mod clar în Hotărârea E și F, Curtea afirmând că „[l]ipsa motivării, de care a fost afectată înscrierea respectivă, este de asemenea de natură să compromită un control jurisdicțional adecvat al legalității sale pe fond, control care urmărește în special verificarea faptelor, precum și a elementelor de probă și de informare invocate în susținerea sa. Or, […] posibilitatea efectuării unui astfel de control se dovedește indispensabilă pentru a permite să se asigure un just echilibru între cerințele de combatere a terorismului internațional și protecția drepturilor și a libertăților fundamentale” ( 74 ). Mai recent, Curtea a fost invitată să adopte o poziție definitivă în acest sens ( 75 ).
58.

În al doilea rând, potrivit opiniei guvernelor irlandez și elen, în speță nu există o comunicare publică în sensul articolului 8 alineatul (2) din Directiva 2006/115. Prin aceasta s-ar înțelege doar comunicarea făcută într-o discotecă, în cadrul unui concert sau într-un bar. În acest context, guvernul irlandez relevă că noțiunea de comunicare publică de la articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2006/115 nu poate fi interpretată în același mod în care Curtea a interpretat, în Hotărârea SGAE, noțiunea de comunicare publică de la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29. În primul rând, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 prevede un drept absolut pentru autori. Dimpotrivă, pentru producătorul de fonograme este prevăzut un drept absolut numai în ceea ce privește punerea la dispoziția publicului, potrivit articolului 3 alineatul (2) din Directiva 2001/29, în timp ce pentru comunicarea publică potrivit articolului 8 alineatul (2) din Directiva 2006/115 este prevăzut doar un drept economic. În plus, aceste drepturi s-ar încadra în contexte diferite de drept internațional. În special, noțiunea de comunicare publică definită la articolul 2 litera (g) din WPPT ar fi mai restrânsă decât noțiunea utilizată la articolul 8 din Tratatul OMPI privind drepturile de autor. În acest context, guvernul irlandez subliniază că, potrivit articolului 2 litera (g) din WPPT, fonogramele trebuie să fie auzite, ceea ce se întâmplă numai dacă aparatul de radio sau televizorul este efectiv pornit. În plus, Curtea și-ar fi întemeiat interpretarea noțiunii de comunicare publică de la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 pe faptul că în această noțiune este inclus și dreptul de punere la dispoziția publicului. Dimpotrivă, articolul 8 alineatul (2) din Directiva 2006/115 nu ar prevedea niciun drept la o remunerație echitabilă pentru „punerea la dispoziția publicului” a unei fonograme. În plus, considerentele Directivei 2001/29, pe de o parte, și ale Directivei 2006/115, pe de altă parte, ar fi defavorabile unei interpretări concordante a noțiunii de comunicare publică. În plus, în cadrul codificării Directivei 92/100 în Directiva 2006/115 nu se face nicio trimitere la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 și nici nu se precizează dacă sunt incluse și comunicările indirecte. În plus, ar trebui să se țină seama de posibilitățile de derogare oferite de Convenția de la Roma și de WPPT. În sfârșit, împotriva unor interpretări concordante pledează și aspectul că statele membre pot prevedea drepturi mai ample. Guvernul elen adaugă argumentul că o interpretare prea largă a noțiunii de comunicare publică ar putea duce la rezultate nedorite, întrucât în acest caz instalarea unei antene centrale într-un bloc de locuințe și închirierea de televizoare sau de aparate de radio ar putea fi interpretate drept comunicare publică. În prezenta cauză ar fi vorba doar de recepționarea unei emisiuni, protejată prin drepturile fundamentale. În plus, ar trebui să se țină seama de interesele sectorului turistic.
28.

Acestui lucru i se opune însă faptul că compensarea forfetară presupune în mod logic plata de TVA în amonte ( 14 ), astfel încât un procent de compensare în cotă forfetară mai mare de zero este de la bun început de neconceput atunci când achizițiile se fac la o cotă zero și, prin urmare, nu a fost necesară o autorizare expresă în acest sens. În plus, la momentul în care reglementarea în discuție a fost preluată în Propunerea de directivă 77/388, articolul 27 alineatul (3) ( 15 ), aceasta a cuprins deja o formulare în sensul că statele membre pot stabili procentele de compensare în cotă forfetară „dacă este necesar”. În cazul în care pentru achiziții se aplică o cotă zero, atunci chiar nu există o asemenea necesitate, astfel încât nici nu a fost necesară o autorizare pentru stabilirea unui procent zero de compensare în cotă forfetară.
51.

Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se constate că un caz precum cel prezent, care nu intră sub incidența articolului 19 din directivă, însă în care are loc un aport de bunuri al „viitorilor asociați” într-o societate și în care există o identitate de facto între cele două persoane impozabile și o continuitate a activității economice, prezintă caracteristici suficiente pentru ca legiuitorul Uniunii Europene să îi acorde un tratament specific. Totuși, am arătat deja că nu aceasta este situația și că un răspuns categoric la problema ridicată nu reiese și nici nu se deduce din cuprinsul Directivei 2006/112. Această tăcere ne conduce la concluzia că Directiva 2006/112 acordă o marjă amplă de apreciere statelor membre pentru a adopta măsurile pe care le consideră cele mai adecvate și conforme cu obiectivele reglementării menționate. În consecință, problema reală din prezenta cauză nu privește atât stabilirea persoanei care exercită dreptul la recuperarea TVA-ului aferent intrărilor, ci stabilirea condițiilor în care ordinea juridică națională garantează exercitarea dreptului menționat.
29.

În opinia noastră, o astfel de interpretare a faptelor este greșită. În baza de date nu sunt introduse listele generice ale echipelor, ale datelor și ale orelor posibile. În baza de date sunt introduse în schimb toate partidele care se vor disputa, fiecare cu caracteristicile sale complete: ora, data, echipele. Trecerea de la listele generice (de exemplu, echipele A, B, C, D etc., datele x, y, z etc.) la stabilirea fiecărei partide (de exemplu, echipa A împotriva echipei B la data x) se situează în etapa creării datelor, anterioară introducerii acestora în baza de date.
25.

Din punct de vedere sistematic, articolul 6 alineatul (2) primul paragraf litera (a) din directivă pare să fie dispoziția specială, întrucât se referă numai la utilizarea în scopuri private sau în alte scopuri decât pentru desfășurarea activității economice, iar nu și la utilizarea pentru activități scutite de TVA ( 23 ). În plus, aplicarea acestei dispoziții are drept rezultat faptul că utilizarea privată reprezintă o operațiune impozabilă în sensul articolului 17 alineatul (2) din directivă ( 24 ). Această ficțiune are drept consecință faptul că persoana impozabilă are dreptul să deducă TVA-ul pentru bunul afectat în totalitate întreprinderii sale ( 25 ) și își păstrează acest drept, astfel încât nu este necesară nicio regularizare conform articolului 20 din directivă, ale cărui condiții de aplicare nu par, de altfel, să fie îndeplinite. În plus, articolul 6 alineatul (2) primul paragraf litera (a) din directivă oferă o flexibilitate mai mare în ceea ce privește aplicarea decât articolul 20 alineatul (2) din directivă, care prevede numai o regularizare anuală.
1.

Prin recursul formulat, Brosmann Footwear (HK) Ltd, Seasonable Footwear (Zhongshan) Ltd, Lung Pao Footwear (Guangzhou) Ltd și Risen Footwear (HK) Co. Ltd (denumite în continuare, împreună, „Brosmann Footwear și alții”) solicită Curții să anuleze Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 4 martie 2010, Brosmann Footwear (HK) și alții/Consiliul ( 2 ) (denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s-a respins acțiunea având ca obiect anularea în parte a Regulamentului (CE) nr. 1472/2006 al Consiliului din 5 octombrie 2006 de instituire a unui drept antidumping definitiv și de percepere definitivă a dreptului provizoriu instituit asupra importurilor de anumite tipuri de încălțăminte cu fețe din piele originare din Republica Populară Chineză și din Vietnam ( 3 ) (denumit în continuare „regulamentul definitiv”).
39.

În al doilea rând, în aceeași măsură, deși A șasea directivă însăși nu conține nicio dispoziție cu privire la obiectivul special urmărit de includerea în mod specific a punerii la dispoziție de personal în categoria serviciilor prevăzute la articolul 9 alineatul (2) din această directivă, nu este mai puțin adevărat că se pare că legiuitorul a apreciat că nu este corect să considere că locul de prestare a acestor servicii trebuie să fie, în vederea impozitării, potrivit normei generale instituite prin articolul 9 alineatul (1) din A șasea directivă, locul în care prestatorul și-a stabilit sediul activității comerciale sau în care are un sediu comercial fix de la care prestează serviciul ( 14 ). Dimpotrivă, legiuitorul a considerat că locul unde și-a stabilit sediul sau în care are un sediu comercial fix beneficiarul punerii la dispoziție de personal, sub direcția și controlul căruia își desfășoară activitatea personalul pus la dispoziție, este locul principal de legătură și, așadar, de referință pentru stabilirea competenței teritoriale în vederea impozitării acestor servicii.
13.

În anul 2009, ADSITS Balkan and Sea Properties (denumită în continuare „Balkan and Sea”), o societate de investiții imobiliare, a achiziționat de la Ravda tur EOOD diferite proprietăți în satul Ravda la un preț total de 21318852 BGN ( 11 ). Aceasta din urmă era o societate comercială cu răspundere limitată cu asociat unic, legată de Balkan and Sea în sensul articolului 1 punctul 3 din dispozițiile de completare a DOPK. Asupra prețului s-a aplicat TVA ( 12 ), iar Balkan and Sea a solicitat deducerea taxei respective din TVA-ul aferent ieșirilor.
14.

Pentru a clarifica dacă această taxă este legală, Hoge Raad ridică problema dacă situațiile de fapt din cele trei cauze intră sub incidența dreptului Uniunii: Cauza C-578/10: „Având în vedere articolul 18 CE (în prezent, articolul 21 TFUE), este vorba despre o situație care intră sub incidența dreptului comunitar atunci când un stat membru supune unei taxe prima utilizare a unui autovehicul pe rețeaua rutieră de pe teritoriul său, în cazul în care acest autovehicul este înmatriculat într-un alt stat membru, a fost împrumutat de un locuitor al acestui alt stat membru și este utilizat de un locuitor al primului stat membru menționat în vederea unor deplasări pe teritoriul statului respectiv?” Cauza C-579/10: „Având în vedere articolul 18 CE (în prezent, articolul 21 TFUE), este vorba despre o situație care intră sub incidența dreptului comunitar atunci când un stat membru supune unei taxe prima utilizare a unui autovehicul pe rețeaua rutieră de pe teritoriul său, în cazul în care acest autovehicul este înmatriculat într-un alt stat membru, a fost împrumutat de un locuitor al acestui alt stat membru și este utilizat de un locuitor al primului stat membru menționat în vederea unor deplasări în scop personal între cele două state membre?” Cauza C-580/10: „Având în vedere articolul 18 CE (în prezent, articolul 21 TFUE), este vorba despre o situație care intră sub incidența dreptului comunitar atunci când un stat membru supune unei taxe prima utilizare a unui autovehicul pe rețeaua rutieră de pe teritoriul său, în cazul în care acest autovehicul este înmatriculat într-un alt stat membru, a fost împrumutat de un locuitor al acestui alt stat membru și este utilizat de un locuitor al primului stat membru menționat, care este cetățean al celuilalt stat membru, în vederea unor deplasări în scop personal pe teritoriul primului stat membru?”
3.

În urma unei plângeri din partea Prokent AG, o societate germană care activa de asemenea în sectorul RVM, în urma efectuării unor inspecții, Comisia a trimis comunicarea privind obiecțiunile către Tomra Systems ASA, Tomra Europe AS și filialele grupului Tomra din șase state care sunt membre ale Spațiului Economic European (SEE). La 29 martie 2006, Comisia a adoptat decizia atacată prin care a constatat că, în perioada 1998-2002, Tomra a încălcat articolul 102 TFUE și articolul 54 din Acordul privind SEE prin punerea în aplicare a unei strategii de excludere pe piețele naționale ale RVM-urilor din Germania, Țările de Jos, Austria, Suedia și Norvegia, prin intermediul unor acorduri de exclusivitate, al unor angajamente cantitative individualizate și al unor sisteme de rabat retroactiv individualizat, blocând astfel concurența pe aceste piețe.
41.

Luând în considerare obiectul motivului examinat, ne vom concentra asupra situației normelor de repartizare a competențelor. Se poate exclude atât de rapid ideea că pot avea o legătură, chiar indirectă, cu protecția particularilor? Această reflecție se impune având în vedere criticile aprinse la care a dat naștere Hotărârea Vreugdenhil/Comisia, citată anterior. Anumiți autori au regretat astfel că „în principiu se expune ideea că necompetența nu este o nelegalitate gravă și că repartizarea competențelor în cadrul Comunității nu are legătură cu protecția particularilor” ( 15 ). Or, conform acestor autori, „lipsa de competență este considerată de obicei un viciu radical, prima dintre nelegalități, și este evident că are o strânsă legătură cu drepturile particularilor. Acordarea competenței unui astfel de organism sau unei astfel de instituții mai degrabă decât alteia poate afecta în mod direct drepturile particularilor” ( 16 ). Pentru un alt autor, soluția reținută de Curte „repune brusc în discuție jurisprudența Meroni[ ( 17 )], conform căreia principiul atribuirii, care figurează, în speță, la articolul 3 CECA, permite să vadă în echilibrul puterilor, caracteristică a structurii instituționale a Comunității, o garanție fundamentală acordată prin tratat în special societăților și asociațiilor de întreprinderi cărora li se aplică” ( 18 ).
8.

Articolele 6 și 7 din Decizia nr. 1/80 fac parte din cadrul secțiunii 1, intitulată „Aspecte referitoare la încadrarea în muncă și la libera circulație a lucrătorilor”, din capitolul II, care se referă la „Dispoziții sociale”. Articolul 6 alineatul (1) [denumit în continuare „articolul 6 alineatul (1)”] prevede: „Sub rezerva dispozițiilor articolului 7 referitor la accesul liber la încadrarea în muncă a membrilor familiei sale, lucrătorul turc care este încadrat pe piața legală a muncii dintr-un stat membru: — are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă; — are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii; — beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea sa”. [traducere neoficială]
14.

În fața instanței fiscale de prim grad, Belvedere a susținut că respectiva creanță nu era aferentă perioadei fiscale 1981, ci reprezenta creanța înscrisă în declarația aferentă anului 1980. Belvedere a susținut că stingerea dreptului de deducere în anii următori a TVA-ului plătit în plus într-un an are loc numai în cazul în care, cumulativ, s-a omis înregistrarea în perioada relevantă și s-a omis calcularea în declarația anuală. În baza faptului că nu se verifica niciuna dintre cele două omisiuni, Belvedere nu pierduse dreptul de a deduce creanța rezultată din declarația aferentă anului 1980 în declarația aferentă anului 1982.
55.

În plus, în speță, nu ar exista nici comunicare publică, nici punere la dispoziția publicului. Ar exista o comunicare publică a unei fonograme numai atunci când aceasta ar fi comunicată efectiv într-un loc public sau deschis publicului în fața unei audiențe ori în spații private în fața unui public plătitor numeros. În speță, caracterul public necesar ar lipsi. În primul rând, pacienții unui cabinet stomatologic nu ar constitui un public, întrucât aceștia nu ar avea o dimensiune socială, economică sau juridică autonomă. În al doilea rând, prestația specifică, personală și intelectuală a medicului dentist, furnizată pe bază de contract, s-ar situa pe primul plan. Prin muzica pusă la dispoziția publicului în acest cadru sub o formă care are aptitudinea de a fi auzită nu s-ar urmări un scop lucrativ. În al treilea rând, medicul dentist, care ar fi obligat să respecte drepturile individuale ale pacienților săi, nu ar putea să ofere prestații simultan, acesta fiind motivul pentru care pacienții respectivi nu s-ar fi adunat în cabinetul său în același timp. În al patrulea rând, pacienții nu ar fi plătit o taxă de intrare. În al cincilea rând, calculele SCF referitoare la numărul pacienților unui medic dentist ar fi inexacte. De asemenea, nu ar exista nici o punere la dispoziția publicului. În plus, domnul Marco Del Corso susține că punctul de vedere susținut de SCF ar conduce la concluzia că faptul că o persoană privată ascultă muzică în spații private constituie de asemenea o comunicare publică.
40.

Observăm de la bun început că, în vederea examinării articolului 94 din regulamentul de bază, trebuie să se pornească de la ipoteza potrivit căreia obiectivul care stă la baza acestui articol este cel al unei remunerații integrale întemeiate pe principiul restitutio in integrum ( 10 ). Cu alte cuvinte, remunerația care trebuie plătită ca urmare a unei atingeri aduse drepturilor de protecție a soiurilor de plante are drept obiectiv repunerea titularului drepturilor respective în situația anterioară încălcării. Or, aplicarea acestui principiu nu se poate face fără dificultăți în speță, din cauza faptului că situația menționată poate fi reconstituită fie printr-o trimitere la cultivarea autorizată, fie prin luarea în considerare a taxei percepute pentru producerea sub licență a materialului săditor.
98.

În lumina considerațiilor de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de The Person Appointed by the Lord Chancellor under Section 76 of the Trade Marks Act 1994, on Appeal from the Registrar of Trade Marks, transmise de High Court of Justice (England & Wales), după cum urmează: „1) a) Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci și Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară trebuie interpretate în sensul că identificarea produselor sau a serviciilor pentru care solicitantul urmărește să obțină protecție trebuie să îndeplinească cerințe de claritate și de precizie suficiente pentru a permite autorităților competente și operatorilor economici să determine cu exactitate întinderea protecției conferite de marcă. b) Cerințele menționate pot fi îndeplinite printr-o enumerare concretă a fiecăruia dintre produsele și serviciile pentru care solicitantul urmărește să obțină protecție. Acestea pot fi îndeplinite de asemenea printr-o identificare a produselor sau a serviciilor de bază care să permită autorităților competente și operatorilor economici să determine caracteristicile și proprietățile obiective esențiale ale produselor și ale serviciilor în cauză. 2) Directiva 2008/95/CE și Regulamentul (CE) nr. 207/2009 trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca solicitantul să identifice produsele sau serviciile pentru care acesta urmărește să obțină protecție prin utilizarea indicațiilor generale din titlurile claselor din clasificarea comună a produselor și a serviciilor pentru care este înregistrată o marcă, în măsura în care această identificare îndeplinește cerințele de claritate și de precizie necesare. 3) Comunicarea nr. 4/03 a președintelui Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) din 16 iunie 2003 privind utilizarea titlurilor claselor în listele de produse și servicii pentru cererile și înregistrările de mărci comunitare, prin care acesta arată, pe de o parte, că Oficiul menționat nu se opune utilizării unor indicații generale și a unor titluri de clase prea vagi sau nedefinite și, pe de altă parte, că utilizarea indicațiilor amintite constituie o revendicare în privința tuturor produselor sau serviciilor care se încadrează în clasa avută în vedere, nu garantează claritatea și precizia necesare în vederea înregistrării unei mărci, indiferent dacă aceasta este o marcă națională sau o marcă comunitară.”
7.

Articolul 73 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Lucrătorii salariați sau lucrătorii care desfășoară activități independente ai căror membri de familie au reședința într-un stat membru, altul decât statul competent”, prevede: „Lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă aflat sub incidența legislației unui stat membru are dreptul, în ceea ce privește membrii de familie care au reședința într-un alt stat membru, la prestațiile familiale prevăzute de legislația primului stat, ca și cum ar avea reședința în acel stat, sub rezerva dispozițiilor anexei VI.”