ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Potrivit articolului 285 din codigo do trabalho (Codul muncii), aprobat prin Legea nr. 7/2009 din 12 februarie 2009: „1. În cazul transferului, cu orice titlu, al dreptului de proprietate asupra întreprinderii sau a unității sau a unei părți de întreprindere sau de unitate care constituie o unitate economică, cesionarul se subrogă în poziția angajatorului în ceea ce privește contractele de muncă ale respectivilor lucrători și preia răspunderea pentru plata amenzilor aplicate în cazul unei încălcări a dreptului muncii. 2. În următorul an de la data efectuării transferului, cedentul răspunde în solidar pentru obligațiile născute până la această dată. 3. Dispozițiile alineatelor anterioare sunt aplicabile și în cazul transferului, al cesiunii sau al preluării în gestiune directă a exploatării întreprinderii, a unității sau a entității economice, iar în cazul cesiunii sau al preluării în gestiune directă, răspunderea solidară revine ultimei persoane care a exercitat anterior exploatarea. 4. Dispozițiile alineatelor anterioare nu sunt aplicabile în cazul lucrătorului care, înainte de transfer, a fost transferat de cedent unei alte unități sau entități economice, în sensul articolului 194, menținându‑l în serviciul său, exceptând răspunderea cesionarului în materie de plată a amenzilor aplicate în cazul unei încălcări a dreptului muncii. 5. Entitate economică înseamnă ansamblul organizat de mijloace care are obiectivul de a desfășura o activitate economică centrală sau auxiliară. 6. Nerespectarea normelor prevăzute la alineatul 1 de mai sus și în prima parte a alineatului 3 constituie o încălcare foarte gravă.”
14

Articolul 17 din LCD, intitulat „Vânzarea în pierdere”, prevede: „1. Sub rezerva unor dispoziții legislative și administrative contrare, stabilirea prețurilor este liberă. 2. Cu toate acestea, vânzarea în pierdere sau sub prețul de achiziție se consideră neloială în următoarele situații: a) Atunci când riscă să inducă în eroare consumatorii cu privire la nivelul prețurilor altor produse sau servicii ale aceleiași entități. b) Atunci când are ca efect discreditarea imaginii unui produs sau a unei entități terțe. c) Atunci când face parte dintr‑o strategie care vizează eliminarea unui concurent sau a unui grup de concurenți de pe piață.”
22

Rezultă că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 8 decembrie 2016, Euroaneamientos și alții, C‑532/15 și C‑538/15, EU:C:2016:932, punctul 28 și jurisprudența citată).
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Shields & Sons Partnership, pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs (Administrația Fiscală și Vamală, Regatul Unit) (denumită în continuare „Administrația Fiscală”), cu privire la anularea de către aceasta din urmă a certificatului de aderare la regimul comun forfetar pentru producători agricoli (denumit în continuare „regimul forfetar”) care îi fusese acordat.
3

Articolul 1 din Regulamentul (UE) nr. 1072/2012 al Comisiei din 14 noiembrie 2012 de instituire a unei taxe antidumping provizorii la importurile de articole de masă și articole de bucătărie din ceramică originare din Republica Populară Chineză (JO 2012, L 318, p. 28) prevede: „(1) Prin prezentul regulament se instituie o taxă antidumping provizorie la importurile de articole de masă și articole de bucătărie din ceramică, excluzând cuțitele ceramice, care se încadrează în prezent la codurile NC ex 6911 10 00, ex 6912 00 10, ex 6912 00 30, ex 6912 00 50 și ex 6912 00 90 (codurile TARIC 6911 10 00 90, 6912 00 10 11, 6912 00 10 91, 6912 00 30 10, 6912 00 50 10 și 6912 00 90 10) și care provin din Republica Populară Chineză. (2) Nivelul taxei antidumping provizorii care se aplică la prețul net franco la frontiera Uniunii, înainte de vămuire, se stabilește pentru produsul descris la alineatul (1) și fabricat de către societățile enumerate mai jos după cum urmează: (3) Aplicarea nivelurilor taxei antidumping provizorii specificate pentru societățile menționate la alineatul (2) este condiționată de prezentarea la autoritățile vamale ale statelor membre a unei facturi comerciale valide, care îndeplinește cerințele stabilite în anexa II. În cazul în care nu se prezintă o astfel de factură, se aplică taxa aplicabilă tuturor celorlalte societăți. (4) Punerea în liberă circulație în Uniune a produsului menționat la alineatul (1) este condiționată de depunerea unei garanții echivalente cu valoarea taxei provizorii. (5) Cu excepția cazului în care se prevede altfel, se aplică dispozițiile în vigoare în materie de taxe vamale.”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd, pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (administrația fiscală și vamală din Regatul Unit) (denumită în continuare „administrația fiscală”), pe de altă parte, în legătură cu calificarea predării unor vehicule în temeiul unui contract‑tip în lumina operațiunilor impozabile supuse taxei pe valoarea adăugată (TVA).
15

Articolul 82 din Regulamentul nr. 6/2002 prevede: „(1) Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, precum și a dispozițiilor [Convenției de la Bruxelles] aplicabile în temeiul articolului 79, procedurile care rezultă din acțiunile și cererile prevăzute la articolul 81 sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor oricărui stat membru în care are o unitate. […] (5) Procedurile ce rezultă din acțiunile și cererile prevăzute la articolul 81 literele (a) și (d) pot fi aduse de asemenea în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere.”
50

Întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență (Hotărârea din 17 iulie 2014, YS și alții, C‑141/12 și C‑372/12, EU:C:2014:2081, punctul 63). Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 56 și jurisprudența citată).
28

În această privință, trebuie amintit că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria sa răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea în special Hotărârea din 6 septembrie 2016, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, punctul 20 și jurisprudența citată).
4)

În cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare: dreptul [Uniunii], în special articolul 2 din Directiva 2006/126 sau articolele 18, 21, 45, 49 și 56 TFUE, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări dintr‑un stat membru – în care permisul de conducere se eliberează de regulă candidatului imediat după promovarea probei practice – care sancționează contravențional fapta de a conduce un autovehicul în condițiile în care conducătorul autovehiculului, care a dobândit într‑un alt stat membru dreptul de a conduce în conformitate cu cerințele Directivei 2006/126, nu are asupra lui un permis de conducere definitiv pentru a‑și putea dovedi dreptul de a conduce autovehicule, deoarece, din cauza particularităților procedurale privind eliberarea permisului de conducere definitiv în acest stat membru, asupra cărora conducătorul autovehiculului nu are nicio influență, nu i s‑a eliberat încă un astfel de permis, dar are asupra sa un certificat oficial privind îndeplinirea condițiilor necesare pentru dreptul de a conduce?”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între The English Bridge Union Limited (denumită în continuare „EBU”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (administrația fiscală și vamală a Regatului Unit, denumită în continuare „administrația fiscală”), pe de altă parte, în legătură cu aplicarea taxei pe valoarea adăugată (TVA) asupra taxelor de participare percepute de EBU pentru turneele de bridge simultan pe care le organizează.
49

În ceea ce privește în special articolul 4 alineatul (1) din Directiva 90/435, acesta prevede că, dacă o societate‑mamă, în cadrul relației sale cu filiala, primește profituri distribuite, statul membru al societății‑mamă fie nu impozitează aceste profituri, fie autorizează această societate‑mamă să deducă din impozitul datorat fracțiunea din impozitul plătit de filială aferentă acestor profituri și, dacă este cazul, valoarea taxei reținute la sursă percepute de statul membru în care filiala are reședința, până la limita valorii impozitului național corespunzător (Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, punctul 102, Hotărârea din 3 aprilie 2008, Banque Fédérative du Crédit Mutuel, C‑27/07, EU:C:2008:195, punctul 25, precum și Hotărârea din 8 martie 2017, Wereldhave Belgium și alții, C‑448/15, EU:C:2017:180, punctul 37).
43

În schimb, din aceste hotărâri, precum și din Hotărârea din 12 iulie 2012, VALE (C‑378/10, EU:C:2012:440), rezultă că, în stadiul actual al dreptului Uniunii, fiecare stat membru are facultatea de a defini elementul de legătură impus unei societăți pentru ca aceasta să poată fi considerată a fi constituită în conformitate cu legislația sa națională. În ipoteza în care o societate care intră sub incidența dreptului unui stat membru se transformă într‑o societate care intră sub incidența dreptului altui stat membru prin întrunirea condițiilor impuse de legislația acestuia din urmă pentru a exista în ordinea lui juridică, facultatea respectivă, deși nu implică vreo imunitate în raport cu legislația statului membru de origine în materie de constituire sau de dizolvare a societăților din perspectiva normelor privind libertatea de stabilire, nu poate să justifice ca acest stat membru, prin stabilirea unor condiții mai restrictive pentru o astfel de transformare transfrontalieră decât cele care guvernează transformarea unei societăți în respectivul stat membru, să împiedice sau să descurajeze societatea în cauză să recurgă la această transformare transfrontalieră (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 1988, Daily Mail and General Trust, 81/87, EU:C:1988:456, punctele 19-21, Hotărârea din 16 decembrie 2008, Cartesio, C‑210/06, EU:C:2008:723, punctele 109-112, precum și Hotărârea din 12 iulie 2012, VALE, C‑378/10, EU:C:2012:440, punctul 32).
9

Articolul 27 alineatele (1) și (3) din Regulamentul Dublin III are următorul cuprins: „(1) Solicitantul […] are dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau a unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale. […] (3) În scopul exercitării unui apel sau a unei revizuiri a deciziei de transfer, statele membre prevăd următoarele în dreptul lor intern: (a) apelul sau revizuirea conferă persoanei în cauză dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză în așteptarea pronunțării unei hotărâri privind apelul sau revizuirea sau (b) transferul se suspendă automat, iar această suspendare expiră după o perioadă rezonabilă de timp în cursul căreia o instanță națională, în urma examinării atente și riguroase a cererii, să fi decis cu privire la efectul suspensiv al apelului sau al revizuirii sau (c) persoana în cauză are posibilitatea de a solicita, într‑un termen rezonabil, unei instanțe naționale suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea. Statele membre asigură existența unei căi de atac eficiente prin suspendarea transferului până la pronunțarea hotărârii privind prima cerere de suspendare. Orice decizie cu privire la suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer este luată într‑un termen rezonabil, permițând totodată analiza atentă și riguroasă a cererii de suspendare. O decizie de a nu suspenda punerea în aplicare a deciziei de transfer trebuie să conțină motivele pe care se întemeiază.”
5

Articolul 168 din directiva menționată, care figurează în titlul X din aceasta, intitulat „Deduceri”, are următorul cuprins: „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul, în statul membru în care efectuează operațiunile respective, de a deduce din valoarea TVA, pe care are obligația de a o plăti, următoarele sume: (a) TVA datorată sau achitată în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate sau pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă; […]”
31

În plus, mai multe dispoziții ale Regulamentului nr. 817/2010 condiționează plata restituirilor la export de respectarea Regulamentului nr. 1/2005, respectare care ar trebui verificată de medicul veterinar de la locul primei descărcări în țara terță de destinație finală. Or, pentru a fi efectiv, un asemenea control ar presupune ca jurnalul de călătorie să fie ținut până la sosirea în respectiva țară terță. Potrivit instanței de trimitere, orice altă soluție ar avea ca efect imposibilitatea controlării prin intermediul jurnalului de călătorie a părții transportului care are loc pe teritoriul țării terțe.
13

Articolul 4 din Regulamentul nr. 1484/95 prevede: „(1) Atunci când diferența între prețul de declanșare în cauză prevăzut la articolul 1 alineatul (2) și prețul CIF la import al lotului în cauză: (a) este mai mică sau egală cu 10 % din prețul minim la import, nu se impune niciun drept de import suplimentar; (b) este mai mare de 10 %, dar mai mică sau egală cu 40 % din prețul minim la import, drept de import este egală [a se citi «dreptul de import suplimentar este egal»] cu 30 % din valoarea cu care diferența depășește 10 %; (c) este mai mare de 40 %, dar mai mică sau egală cu 60 % din prețul minim la import, dreptul de import [suplimentar] este egal cu 50 % din valoarea cu care diferența depășește 40 % plus dreptul de import suplimentar permis în conformitate cu litera (b); (d) este mai mare de 60 %, dar inferioară sau egală cu 75 % din prețul minim la import, dreptul de import [suplimentar] este egal cu 70 % din valoarea cu care diferența depășește 60 % plus drepturile de import suplimentare permise în conformitate cu (b) și (c); (e) este mai mare de 75 % din prețul minim la import, dreptul de import [suplimentar] este egal cu 90 % din valoarea cu care diferența depășește 75 % plus drepturile de import suplimentare permise în conformitate cu literele (b), (c) și (d).”
13

Din cererea de decizie preliminară reiese că Notele explicative ale NC, publicate în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene la 4 martie 2015 (JO 2015, C 76, p. 1), sunt relevante pentru soluționarea litigiului principal. Nota explicativă a NC referitoare la subpoziția 6212 20 00 are următorul cuprins: „Brâuri și brâuri‑chilot Printre altele, această subpoziție cuprinde brâurile‑chilot, inclusiv tricotate sau croșetate, care au croiala unui chilot cu sau fără picior sau a unui chilot înalt, cu sau fără picior. Ele trebuie să prezinte următoarele caracteristici: (a) să strângă talia și coapsele și să aibă părțile laterale de peste 8 centimetri (măsurate de la picior până la marginea superioară); (b) să aibă elasticitate verticală, care să fie limitată în sens orizontal. Este admisă prezența întăriturilor sau a unei căptușeli la nivelul burții, inclusiv din dantelă, panglici, pasmanterie sau similare, cu condiția păstrării elasticității verticale; (c) să fie compuse din următoarele materialele textile: – amestec de bumbac cu fire din elastomeri într‑o proporție de cel puțin 15 % sau – amestec de fibre sintetice sau artificiale cu fire din elastomeri într‑o proporție de cel puțin 10 % sau – amestec de bumbac (nu mai mult de 50 %) cu fibre sintetice sau artificiale (într‑o proporție importantă) și cu fire din elastomeri (într‑o proporție de cel puțin 10 %).”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnii Edward Cussens, John Jennings și Vincent Kingston, pe de o parte, și domnul T. G. Brosnan, Inspector of Taxes (inspectorul fiscal, Irlanda), în calitate de reprezentant al Office of the Revenue Commissioners (Biroul Comisarilor de Venit, Irlanda) (denumit în continuare „administrația fiscală”), pe de altă parte, în legătură cu recuperarea TVA‑ului aferent vânzărilor de bunuri imobiliare.
24

Potrivit articolului 203 din acest cod: „(1) O datorie vamală la import ia naștere prin: – sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import. (2) Datoria vamală ia naștere în momentul sustragerii mărfurilor de sub supravegherea vamală. (3) Debitorii vamali sunt: – persoana care a sustras mărfurile de sub supraveghere vamală; – orice persoană care a participat la o astfel de acțiune și care știa sau ar fi trebuit să știe în mod normal că mărfurile au fost sustrase de sub supraveghere vamală; – orice persoană care a dobândit sau a deținut mărfurile în cauză și care știa sau ar fi trebuit să știe, în mod normal, în momentul cumpărării sau al primirii mărfurilor, că ele au fost sustrase de sub supraveghere vamală și – după caz, persoana care trebuie să execute obligațiile care rezultă din depozitarea temporară a mărfurilor sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate acele mărfuri.”
33

În primul rând, în ceea ce privește modul de redactare a articolului 226 punctul (5) din Directiva TVA, trebuie observat că el variază în diferitele versiuni lingvistice ale acestei dispoziții. Unele dintre versiunile lingvistice ale dispoziției menționate, precum versiunile în limbile spaniolă, engleză, franceză sau letonă, se referă la „nombre completo y la dirección”, la „the full name and address”, la „nom complet et l’adresse” sau, respectiv, la „pilns vārds vai nosaukums un adrese”, în timp ce alte versiuni, în special versiunile în limba germană sau italiană, prevăd obligația de a menționa „vollständigen Namen und die vollständige Anschrift” sau „nome e l’indirizzo completo”.
21

Convenția colectivă încheiată între Varzim Sol și Sindicatul lucrătorilor din cazinouri și alții, publicată în Boletim do Trabalho e do Emprego nr. 29 din 2003, cu modificările ulterioare și textul consolidat publicat în Boletim do Trabalho e do Emprego nr. 31 din 2007, prevede la clauza 36: „1. Toți lucrătorii cărora li se aplică această convenție colectivă au dreptul la două zile consecutive de repaus săptămânal. […] 5. În cazul serviciilor/domeniilor care au optat sau care vor opta pentru orare cu pauze prin rotație, acestea vor trebui să coincidă, periodic, cel puțin o dată la patru săptămâni, cu sâmbăta și/sau duminica, cu excepția unei nevoi urgente a întreprinderii și/sau a unei nevoi motivate corespunzător. […]”
11

Prin scrisoarea adresată Comisiei la data de 27 iulie 2013, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products (CCCME) [Camera de Comerț a Chinei pentru Importul și Exportul de Mașini și Produse Electronice (CCCME)] a prezentat, în cadrul anchetei antidumping, o ofertă de angajament comun al mai multor producători‑exportatori chinezi. În esență, propunea, în numele acestora și în nume propriu, aplicarea unor prețuri minime de import pentru modulele fotovoltaice și pentru fiecare dintre elementele lor esențiale (celule și plachete) până la un anumit nivel anual de importuri (denumite în continuare „PMI”).
11

Potrivit articolului 203 alineatele (1) și (3) din Codul vamal: „(1) O datorie vamală la import ia naștere prin: – sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import. […] (3) Debitorii vamali sunt: – persoana care a sustras mărfurile de sub supraveghere vamală; – orice persoană care a participat la o astfel de acțiune și care știa sau ar fi trebuit să știe în mod normal că mărfurile au fost sustrase de sub supraveghere vamală; – orice persoană care a dobândit sau deținut mărfurile în cauză și care știa sau ar fi trebuit să știe, în mod normal, în momentul cumpărării sau primirii mărfurilor, că ele au fost sustrase de sub supraveghere vamală și – după caz, persoana care trebuie să execute obligațiile care rezultă din depozitarea temporară a mărfurilor sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate acele mărfuri.”
10

Prin scrisoarea adresată Comisiei la data de 27 iulie 2013, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products (CCCME) [Camera de Comerț a Chinei pentru Importul și Exportul de Mașini și Produse Electronice (CCCME)] a prezentat, în cadrul anchetei antidumping, o ofertă de angajament comun al mai multor producători‑exportatori chinezi. În esență, propunea, în numele acestora și în nume propriu, aplicarea unor prețuri minime de import pentru modulele fotovoltaice și pentru fiecare dintre elementele lor esențiale (celule și plachete) până la un anumit nivel anual de importuri (denumite în continuare „PMI”).
21

În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a statua asupra unei cereri de decizie preliminară adresate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal ori atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 16 iulie 2015, Sommer Antriebs- und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, punctul 32 și jurisprudența citată).