6

Situația de fapt aflată la originea litigiului este prezentată la punctele 4-16 din hotărârea atacată după cum urmează: „4 Reclamanta este un consorțiu care include statul italian, regiunea Campania, provincia Napoli, precum și mai multe comune. Aceasta are personalitate juridică de drept public. Reclamanta a fost constituită prin Legea italiană nr. 578 din 29 iulie 1971 în vederea asigurării protecției și a valorificării ansamblurilor arhitecturale constituite din vilele vezuviene din secolul al XVIII-lea și din dependințele acestora (parcuri, grădini și edificii anexe). 5 Conform indicațiilor oferite de reclamantă și necontestate de Comisie, în anul 1986 statul italian a solicitat acestei instituții, la cererea reclamantei, acordarea unei contribuții din FEDR în vederea realizării unei investiții în infrastructură având ca obiect un sistem integrat de valorificare a parcului inferior al vilei Favorita, a grădinii aparținând vilei Ruggiero și a complexului arhitectural al vilei Campolieto. Prima dintre aceste vile vezuviene aparține domeniului statului italian. Celelalte două sunt proprietatea reclamantei. 6 Prin Decizia C (86) 2029/120 din 18 decembrie 1986, adresată Republicii Italiene, Comisia a acordat o contribuție financiară din FEDR (nr. 86/05/04/054) în cuantum maxim de 7,5 miliarde de lire italiene (ITL), reprezentând 50% din cheltuielile eligibile, pentru o investiție în infrastructură privind sistemul menționat mai sus de valorificare în scopuri turistice a vilelor Campolieto, Favorita și Ruggiero (denumită în continuare «decizia de acordare»). 7 În această decizie, reclamanta era desemnată în același timp drept beneficiara ajutorului (al treilea considerent și articolul 3) și drept responsabilă cu cererea de contribuție financiară și cu realizarea proiectului (anexa la decizie). Conform scadențarului cuprins în anexa la această decizie, perioada de eligibilitate a cheltuielilor referitoare la realizarea acestui proiect începea în ianuarie 1987 și se încheia în iunie 1990. Conform articolului 4 din decizia menționată, Comisia putea să reducă sau să anuleze contribuția din FEDR, în cazul nerespectării condițiilor menționate în această decizie, inclusiv a celor referitoare la scadențarul de realizare a proiectului. Se prevedea că în acest caz, Comisia ar putea solicita restituirea totală sau parțială a ajutorului deja plătit «beneficiarului deciziei». Reducerile, anulările sau cererile de rambursare nu ar putea interveni decât «după ce beneficiarul [ar fi] avut posibilitatea de a-și prezenta observațiile în termenul prevăzut în acest sens de Comisie» (articolul 4). 8 În executarea acestei decizii și la solicitarea autorităților italiene, în 1988 și, respectiv, în 1990, s-au plătit două avansuri în cuantum de 3 miliarde ITL fiecare. 9 Prin scrisoarea din 29 martie 1995, statul italian a solicitat o prelungire a termenului de prezentare a cererilor de plată definitivă, stabilit la conform articolului 12 din Regulamentul nr. 4254/88, susținând că lucrările fuseseră suspendate ca urmare a unor «măsuri judiciare de natură diversă» sau ca urmare a «unor litigii cu persoanele expropriate». 10 Prin scrisoarea din 15 februarie 2000, autoritățile italiene au amintit că solicitaseră o prelungire a termenului menționat mai sus. În plus, acestea au solicitat plata în cel mai scurt timp a unui nou avans, susținând că valoarea cheltuielilor efectuate până la momentul respectiv a fost net superioară avansurilor deja plătite. În susținerea cererilor lor, acestea au transmis Comisiei un raport, din data de , întocmit în urma unui control al proiectului efectuat prin grija acestora. Raportul respectiv cuprindea următoarele indicații: «data încetării plăților» pentru lucrările privind vila Campolieto: 1994; «data finalizării lucrărilor (efectivă)» privind vila Ruggiero: 1994 și «data finalizării lucrărilor (efectivă)» a [primei] tranșe a lucrărilor privind vila Favorita: 1993. La rubrica intitulată «Motive judiciare care au determinat suspendarea», acest raport prevedea, referitor la vila Campolieto, că «nu [au] existat probleme judiciare». Cu privire la vila Ruggiero, acesta menționa «procedurile de evacuare a ocupanților grădinii». În privința finalizării lucrărilor referitoare la vila Favorita, acesta menționa «obținerea concesiunii definitive a domeniului și expulzarea ocupanților ilegali și a containerelor care adăposteau persoanele afectate de cutremur». Pe de altă parte, acest raport arăta că eventuala neplată a contribuției comunitare «i-ar putea crea dificultăți financiare serioase [reclamantei] în cazul în care aceasta nu ar putea-o compensa prin identificarea altor finanțări externe (de exemplu, includerea eventuală a proiectului în [cadrul comunitar de sprijin] Campania 94/99), având în vedere că [reclamanta] nu dispun[ea] de resurse proprii care să poată înlocui resursele menționate mai sus». 11 Prin scrisoarea din 8 martie 2001, autoritățile italiene au prezentat o cerere de plată a soldului. 12 Prin scrisoarea din 12 octombrie 2001, Comisia a comunicat autorităților italiene o propunere de încetare a acordării contribuției financiare din FEDR. După ce a arătat că nu rezulta din dosarul care îi fusese transmis că evenimentele menționate în raportul din (a se vedea punctul 10 de mai sus) au dat naștere unor proceduri judiciare, Comisia a indicat în această scrisoare că, în lipsa unor motive judiciare în sensul articolului 12 din Regulamentul nr. 4254/88, încetase acordarea contribuției financiare în temeiul cererii de plată din , având în vedere că aceasta constituia ultima cerere de plată transmisă anterior datei de . Comisia a precizat că respectivele cheltuieli declarate au fost considerate eligibile în limita a 2,8 miliarde ITL, astfel încât contribuția datorată din FEDR a fost în cuantum de 1,4 miliarde ITL. În consecință, Comisia a stabilit valoarea sumei care trebuie recuperată la 4,6 miliarde ITL și a prevăzut dezangajarea soldului în cuantum de 1,5 miliarde ITL. Pe de altă parte, Comisia a indicat: «Având în vedere că încetarea acordării contribuției poate avea o consecință financiară pentru beneficiar sau pentru beneficiarii finali, vă invităm în mod oficial să vă asigurați că aceștia sunt informați corespunzător și că li se acordă posibilitatea de a-și prezenta punctul de vedere cu privire la elementele reținute împotriva acestora, pe care se întemeiază decizia atacată. Am aprecia dacă ne puteți transmite informațiile referitoare la aceste aspecte.» În plus, Comisia a invitat autoritățile italiene să transmită observații în termen de două luni, în cazul în care nu ar fi de acord cu această propunere de încetare a acordării contribuției. 13 Prin scrisoarea din 21 noiembrie 2001, autoritățile italiene au răspuns că «[e]fectul financiar al [recuperării unei părți din primele două tranșe ale contribuției, în cuantum de 4,6 miliarde ITL], asupra bugetului beneficiarului final […] se [dovedea] a fi foarte oneros, având în vedere că acesta utiliza[se] resursele deja plătite de Comisie în vederea realizării complete a lucrărilor prevăzute, și aceasta cu convingerea că cererea […] de prelungire a termenelor [pentru prezentarea cererilor de plată definitivă] ar primi un răspuns favorabil». În această privință, autoritățile italiene au susținut că rezultă din raportul din că realizarea proiectului era împărțită în trei tranșe funcționale, dintre care doar una, și anume cea referitoare la finalizarea lucrărilor privind vila Favorita, suferise întârzieri de realizare pentru care autoritățile italiene au solicitat o suspendare a termenului de prezentare a cererii de plată definitivă. În schimb, cheltuielile aferente primelor două tranșe ale lucrărilor, referitoare la vilele Campolieto și Ruggiero, în cuantum de 7996087050 ITL, au fost suportate înainte de și nu au făcut obiectul unor cereri de prelungire specifice. 14 Prin scrisoarea din 13 martie 2002, Comisia a comunicat autorităților italiene decizia sa definitivă de încetare a acordării contribuției financiare în discuție, în temeiul ultimei declarații de cheltuieli care îi fusese transmisă anterior datei de , în urma celor indicate în propunerea de încetare din [Decizia D (2002) 810111, denumită în continuare «decizia atacată»]. Această decizie a fost transmisă reclamantei de autoritățile italiene prin fax la . 15 În decizia atacată, Comisia a arătat că «[nu îi] parveniseră observațiile beneficiarului final». În plus, aceasta a subliniat că autoritățile italiene nu au contestat refuzul acesteia de a recunoaște că evenimentele invocate în raportul din 16 iunie 1999 (a se vedea punctul 12 de mai sus) constituiau «motive judiciare» în sensul articolului 12 din Regulamentul nr. 4254/88. Pe de altă parte, Comisia a justificat respingerea cererii acestora de admitere a cheltuielilor privind două tranșe de lucrări (vila Campolieto și vila Ruggiero), care au fost suportate înainte de , dar care au fost declarate ulterior acestei date, susținând că cererea de prelungire prezentată de aceste autorități prin scrisoarea din se referea la soldul contribuției financiare (1,5 miliarde ITL) în totalitate. Astfel, în cererea de prelungire nu s-a precizat că aceasta se referea doar la un lot determinat de lucrări, precum au susținut autoritățile italiene în scrisoarea din . 16 În aceeași decizie, Comisia a semnalat, în sfârșit, că «nici decizia [atacată] și nici vreo altă dispoziție de drept comunitar nu au împiedic[at] statul membru să decidă să nu recupereze sumele deja plătite din proprie inițiativă». Pe de altă parte, Comisia a solicitat «în mod oficial» autorităților italiene să îl informeze pe beneficiarul final cu privire la decizia atacată, prin trimiterea unei scrisori recomandate cu confirmare de primire. În această privință, Comisia a evidențiat că, «în măsura în care beneficiarul final [putea] fi vizat în mod direct și individual prin decizi[a] [atacată], acesta [ar] putea să formuleze o acțiune la Tribunal într-[un] termen de două luni, majorat cu [10] zile pentru considerente de distanță».”