CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

MELCHIOR WATHELET

prezentate la 26 noiembrie 2015 ( 1 )

Cauzele C‑613/13 P, C‑609/13 P, C‑625/13 P, C‑636/13 P și C‑644/13 P

Comisia Europeană

împotriva

Keramag Keramische Werke GmbH și alții (C‑613/13 P)

și

Duravit AG și alții

împotriva

Comisiei Europene (C‑609/13 P)

și

Villeroy & Boch AG

împotriva

Comisiei Europene (C‑625/13 P)

și

Roca Sanitario SA

împotriva

Comisiei Europene (C‑636/13 P)

și

Villeroy & Boch SAS

împotriva

Comisiei Europene (C‑644/13 P)

„Recurs — Înțelegeri — Piețele belgiană, germană, franceză, italiană, olandeză și austriacă a produselor și accesoriilor pentru baie — Coordonarea prețurilor de vânzare și schimbul de informații comerciale sensibile — Incoerențe între hotărâri paralele ale Tribunalului — Amendă — Gravitatea încălcării — Nediscriminare”

2. Hotărârile respective au vizat Decizia Comisiei C(2010) 4185 final din 23 iunie 2010 privind o procedură de aplicare a articolului 101 [TFUE] și a articolului 53 din Acordul [SEE] ( 8 ) (cazul COMP/39092 – Produse și accesorii pentru baie, denumită în continuare „decizia în litigiu”).

3. Prin decizia în litigiu, Comisia a aplicat amenzi în cuantum total de peste 622 de milioane de euro unui număr de 17 fabricanți de produse și accesorii pentru baie ca urmare a participării lor la o încălcare unică și continuă a dreptului concurenței în sectorul produselor și accesoriilor pentru baie. Potrivit Comisiei, aceste întreprinderi au participat în mod regulat la reuniuni anticoncurențiale pe perioade diferite, cuprinse între 16 octombrie 1992 și 9 noiembrie 2004, pe următoarele teritorii: Germania, Austria, Belgia, Franța, Italia și Țările de Jos. Comisia a concluzionat că coordonarea majorărilor anuale de prețuri și a altor elemente de tarifare, precum și divulgarea și schimbul de informații comerciale sensibile pe care aceste întreprinderi le efectuau constituiau un cartel. Produsele vizate de această încălcare erau, potrivit Comisiei, robinetele, cabinele de duș și accesoriile acestora, precum și produsele ceramice (denumite în continuare „cele trei subgrupe de produse”).

4. Diferitele hotărâri ale Tribunalului privind decizia în litigiu au dat naștere la nu mai puțin de 14 recursuri în fața Curții ( 9 ).

5. În conformitate cu cererea Curții și astfel cum s‑a arătat la punctul 1 de mai sus, prezentele concluzii se vor concentra pe două motive care se află la baza a cinci dintre aceste paisprezece recursuri. Aceste două motive pun în discuție aprecieri contradictorii care apar în unele hotărâri ale Tribunalului ( 10 ), pe de o parte, și exercitarea corectă de către Tribunal a competenței sale de fond ( 11 ), pe de altă parte. În aceste condiții, este clar că prezentele concluzii vor putea lămuri Curtea și în cadrul altor recursuri care ridică probleme analoge.

I – Istoricul litigiilor și decizia în litigiu

6. Istoricul litigiilor a fost prezentat la punctele 1-26 din Hotărârea Keramag, la punctele 1-25 din Hotărârea Duravit, la punctele 1-19 din Hotărârea Villeroy & Boch Austria și la punctele 1-28 din Hotărârea Roca Sanitario. Acestea pot fi rezumate după cum urmează.

7. Prin decizia în litigiu, Comisia a constatat existența unei încălcări a articolului 101 alineatul (1) TFUE în sectorul produselor și accesoriilor pentru baie.

8. La 15 iulie 2004, Masco Corp. și filialele sale, printre care Hansgrohe AG, care produce robinete, și Hüppe GmbH, care produce cabine de duș, au informat Comisia cu privire la existența unei înțelegeri în sectorul produselor și accesoriilor pentru baie și au solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi ( 12 ) sau, în cazul neacordării acesteia, de o reducere a cuantumului acestor amenzi. La 2 martie 2005, Comisia a adoptat o decizie condiționată de imunitate la amenzi în favoarea Masco Corp.

9. La 9 și 10 noiembrie 2004, Comisia a efectuat inspecții inopinate în localurile mai multor societăți și asociații naționale profesionale care își desfășoară activitatea în sectorul produselor și accesoriilor pentru baie. Între 15 noiembrie 2005 și 16 mai 2006, Comisia a adresat solicitări de informații mai multor societăți și asociații dintre acestea. În perioada cuprinsă între 15 noiembrie 2004 și 20 ianuarie 2006, anumite întreprinderi au solicitat să beneficieze de imunitate la amenzi sau de reducerea cuantumului acestora.

10. La 26 martie 2007, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile (denumită în continuare „comunicarea privind obiecțiunile”), care a fost notificată mai multor întreprinderi, inclusiv recurentelor din prezentele recursuri.

11. De la 12 la 14 noiembrie 2007 a avut loc o audiere la care au participat aceste recurente.

12. La 9 iulie 2009, Comisia a transmis mai multor societăți, inclusiv unora dintre recurentele din prezentele recursuri, o scrisoare de prezentare a situației de fapt, prin care erau atenționate cu privire la anumite probe pe care Comisia intenționa să se întemeieze în cadrul adoptării unei decizii finale. Între 19 iunie 2009 și 8 martie 2010, Comisia a adresat mai multor societăți solicitări de informații suplimentare.

13. La 23 iunie 2010, Comisia a adoptat decizia în litigiu.

14. În vederea stabilirii cuantumului amenzii aplicate fiecărei întreprinderi, Comisia s‑a întemeiat pe Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 (JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 8/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările din 2006”). Comisia a stabilit cuantumul de bază al amenzii precizând că acest calcul se baza, pentru fiecare întreprindere, pe vânzările sale pentru fiecare stat membru, multiplicate cu numărul de ani de participare la încălcarea constatată în fiecare stat membru și pentru subgrupa de produse în cauză, astfel încât se ținuse seama de faptul că anumite întreprinderi își desfășurau activitățile doar în anumite state membre ori în una (sau două) dintre cele trei subgrupe de produse.

A – Amenda aplicată Keramag și alții

15. În ceea ce privește gravitatea încălcării, Comisia a stabilit coeficientul la 15 %, ținând seama de patru criterii, și anume cotele de piață combinate, natura, întinderea geografică și punerea în aplicare a încălcării.

16. Pe lângă coeficientul de multiplicare în considerarea duratei încălcării, Comisia, pentru a descuraja întreprinderile în cauză să mai participe la practici coluzive precum cele care fac obiectul deciziei în litigiu, a decis majorarea cu 15 % a cuantumului de bază al amenzii.

17. După ce a stabilit cuantumul de bază, Comisia a examinat existența unor circumstanțe agravante sau atenuante de natură să justifice o ajustare a cuantumului de bază. Aceasta nu a reținut nicio circumstanță agravantă sau atenuantă și, după aplicarea plafonului de 10 %, a stabilit la 57690000 de euro amenda aplicată Keramag Keramische Werke GmbH și alții (denumită în continuare „Keramag și alții”) [articolul 2 alineatul (7) din decizia în litigiu].

B – Amenda aplicată Duravit și alții

18. În ceea ce privește gravitatea încălcării, Comisia a stabilit coeficientul la 15 %, ținând seama de patru criterii, și anume cotele de piață combinate, natura, întinderea geografică și punerea în aplicare a încălcării. Pe lângă coeficientul de multiplicare în considerarea duratei încălcării, Comisia a decis să majoreze cu 15 % cuantumul de bază al amenzii pentru a descuraja întreprinderile în cauză să participe la practici coluzive precum cele care fac obiectul deciziei în litigiu.

19. După ce a stabilit cuantumul de bază, Comisia nu a reținut nicio circumstanță agravantă sau atenuantă și, după aplicarea plafonului de 10 %, a stabilit la 29266325 de euro amenda aplicată Duravit și alții (articolul 2 din decizia în litigiu).

C – Amenzile aplicate Villeroy & Boch AG și Villeroy & Boch France

20. La articolul 1 alineatul (1) din decizia în litigiu, Comisia a sancționat Villeroy & Boch AG pentru participarea sa la o încălcare unică în perioada 28 septembrie 1994-9 noiembrie 2004 și filialele sale Villeroy & Boch Austria GmbH (denumită în continuare „Villeroy & Boch Autriche”), Villeroy & Boch Belgium și Villeroy & Boch SAS (denumită în continuare „Villeroy & Boch France”) pentru participarea lor la aceeași încălcare în perioade cuprinse între 12 octombrie 1994 și, cel mai devreme, 9 noiembrie 2004.

21. La articolul 2 alineatul (8) din decizia în litigiu, Comisia a aplicat amenzi, în primul rând, societății Villeroy & Boch, de 54436347 de euro, în al doilea rând, în solidar Villeroy & Boch și Villeroy & Boch Austria, de 6083604 euro, în al treilea rând, în solidar Villeroy & Boch și Villeroy & Boch Belgium, de 2942608 euro și, în al patrulea rând, în solidar Villeroy & Boch și Villeroy & Boch France, de 8068441 de euro. Prin urmare, cuantumul total al amenzilor aplicate Villeroy & Boch AG și filialelor sale se ridica la 71531000 de euro.

D – Amenda aplicată Roca Sanitario

22. Comisia a constatat, la articolul 1 alineatul (3) din decizia în litigiu, că Roca Sanitario și cele două filiale ale sale în cauză încălcaseră articolul 101 alineatul (1) TFUE prin participarea în Franța și în Austria la un acord continuu sau la practici concertate în sectorul produselor și accesoriilor pentru baie.

23. Potrivit articolului 2 alineatul (4) din decizia în litigiu, Comisia a aplicat Roca Sanitario o amendă de 17700000 de euro în solidar cu Laufen Austria și o amendă de 6700000 de euro în solidar cu Roca France. În plus, Comisia a aplicat Laufen Austria, cu titlu individual, o amendă de 14300000 de euro pentru participarea sa la încălcare în perioada care a precedat achiziționarea grupului Laufen de către Roca Sanitario.

II – Procedura în fața Tribunalului și hotărârile atacate

A – Keramag și alții

24. La 8 septembrie 2010, Keramag și alții au formulat acțiuni în anularea deciziei în litigiu (cauzele T‑379/10 și T‑381/10). Au fost invocate șapte motive în cauza T‑379/10, iar în cauza T‑381/10, nouă motive.

25. Tribunalul a înlăturat majoritatea motivelor, însă a admis primul și al treilea aspect ale celui de al treilea motiv invocat de Keramag și alții în cauza T‑381/10 ( 13 ). Apreciind că Comisia considerase în mod eronat, pe de o parte, că societățile Allia SAS și Produits Céramiques de Touraine SA (PCT) participaseră la încălcare și, pe de altă parte, că societatea Pozzi Ginori participase la aceasta între 10 martie 1996 și 14 septembrie 2001, în condițiile în care participarea acesteia era stabilită corespunzător cerințelor legale numai între 14 mai 1996 și 9 martie 2001, Tribunalul a anulat partea vizată de articolul 1 alineatul (1) punctul 6 din decizia în litigiu.

26. În ceea ce privește reducerea amenzilor, Tribunalul, ținând seama de admiterea în parte a celui de al treilea motiv invocat de Keramag și alții, a anulat articolul 2 alineatul (7) din decizia în litigiu, „în măsura în care cuantumul total al amenzii impuse […] depășește 50580701 de euro” (punctul 2 al dispozitivului), respectiv o reducere de 7109299 de euro.

B – Duravit și alții

27. La 2 septembrie 2010, Duravit și alții au formulat o acțiune în anularea deciziei în litigiu, invocând nouă motive. Primele șase motive urmăreau obținerea anulării deciziei în litigiu și se întemeiau, primul dintre acestea, pe o încălcare a cerințelor aplicabile în materie de probațiune a unei încălcări a articolului 101 alineatul (1) TFUE, al doilea, pe de o parte, pe o încălcare a dreptului la apărare al Duravit și alții și, pe de altă parte, pe o eroare de apreciere în ceea ce privește pretinsa participare a Duravit și alții la o înțelegere multiproduse în sectorul produselor și accesoriilor pentru baie, al treilea, pe o eroare de apreciere în ceea ce privește pretinsa participare a Duravit și alții la o încălcare a normelor de concurență în sectorul produselor ceramice în Germania, al patrulea, pe o eroare de apreciere în ceea ce privește pretinsa participare a Duravit și alții la o concertare referitoare la prețuri în Belgia și în Franța, al cincilea, pe o eroare de apreciere în ceea ce privește calificarea practicilor în cauză drept încălcare unică și continuă și, respectiv, al șaselea, pe încălcarea dreptului de a fi ascultat ca urmare a duratei procedurii administrative între audierea Duravit și alții și adoptarea deciziei în litigiu.

28. Al șaptelea motiv era întemeiat pe nelegalitatea dispozițiilor articolului 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) și a Orientărilor din 2006 și cuprindea două excepții de nelegalitate.

29. Al optulea și al nouălea motiv urmăreau obținerea unei reduceri a cuantumului amenzii și se întemeiau, al optulea dintre acestea, pe neluarea în considerare, pentru a stabili cuantumul de bază al amenzii, a gravității reduse a participării lor, în raport cu cea a celorlalți participanți, la încălcarea constatată și, respectiv, al nouălea, pe caracterul disproporționat al cuantumului final al amenzii care le‑a fost aplicată, în urma aplicării plafonului de 10 %.

30. Tribunalul a statuat, la punctul 339 din Hotărârea Duravit, că Comisia săvârșise o eroare de apreciere prin faptul că a concluzionat că Duravit și alții participaseră la încălcarea constatată pe teritoriile Italiei, Austriei și Țărilor de Jos. În consecință, la punctele 352-357 din hotărâre, Tribunalul a admis în parte concluziile prin care se urmărea, cu titlu principal, anularea în parte a deciziei în litigiu.

31. În ceea ce privește concluziile prezentate în subsidiar, prin care se urmărea reducerea cuantumului amenzii aplicate Duravit și alții, Tribunalul a respins, în primul rând, ca nefondate, la punctele 376 și 384 din această hotărâre, motivele prin care Duravit și alții subliniau că metoda de calculare a cuantumului de bază al amenzii nu respecta principiile egalității de tratament și personalității pedepselor, iar cuantumul final al amenzii aplicate era disproporționat și inegalitar.

32. În al doilea rând, Tribunalul a considerat, la punctele 385 și 386 din Hotărârea Duravit, că nu se justifica, pe baza competenței sale de fond, reducerea cuantumului amenzii de 29266325 de euro aplicate Duravit și alții și că acest cuantum constituia o sancțiune adecvată în raport cu durata și cu gravitatea încălcării în discuție.

C – Villeroy & Boch AG

33. La 8 septembrie 2010, Villeroy & Boch AG a introdus la Tribunal o acțiune prin care urmărea anularea deciziei în litigiu în măsura în care aceasta o privește sau, în subsidiar, reducerea cuantumului amenzilor care i‑au fost aplicate (cauza T‑374/10).

34. Aceasta a arătat că Comisia calificase în mod greșit încălcarea constatată drept încălcare unică, complexă și continuă și că, în subsidiar, procedând astfel, aceasta încălcase obligația de motivare prin faptul că nu a delimitat în mod suficient de precis piețele în discuție. Villeroy & Boch AG a arătat de asemenea că, pentru cele trei subgrupe de produse, ea nu săvârșise nicio încălcare în Germania.

35. Villeroy & Boch AG susținea de asemenea că răspunderea pentru comportamentul anticoncurențial al Ucosan BV, una dintre filialele sale, nu putea fi stabilită în sarcina sa, dat fiind că aceasta din urmă acționase în mod autonom pe piață. În această privință, a observat că administratorului‑fondator al Ucosan i se acordase prin contract responsabilitatea finală a operațiunilor și că acesta era singurul responsabil de marketing și de vânzare.

36. Potrivit Villeroy & Boch AG, Comisia a considerat în mod greșit că ea participase la o înțelegere pe piața austriacă. Astfel, în calitate de societate‑mamă, nu se putea considera că este răspunzătoare pentru încălcarea săvârșită de Villeroy & Boch Austria, jurisprudența europeană referitoare la imputarea în sarcina unei societăți‑mamă a comportamentului anticoncurențial al unei filiale deținute în totalitate fiind contrară în special principiilor legalității infracțiunilor și pedepselor și prezumției de nevinovăție. Pe de altă parte, Villeroy & Boch AG invoca lipsa probelor cu privire la o încălcare în Austria.

37. În sfârșit, Villeroy & Boch AG a contestat existența unei încălcări în Franța, în Belgia și în Italia, precum și caracterul solidar al amenzilor.

38. Comisia nu ar fi stabilit, conform Tribunalului, că Villeroy & Boch AG participase la încălcarea unică respectivă anterior datei de 12 octombrie 1994 (a se vedea punctul 321 din Hotărârea Villeroy & Boch Austria). Anularea în parte a articolului 1 alineatul (1) din decizia în litigiu care rezultă din această constatare a rămas însă fără consecințe asupra calculării cuantumului amenzii aplicate Villeroy & Boch AG la articolul 2 alineatul (8) din decizia menționată. Astfel, conform Tribunalului, în scopul calculului amintit, Comisia ar fi luat oricum în considerare participarea Villeroy & Boch AG la o încălcare abia începând cu 12 octombrie 1994.

D – Villeroy & Boch France

39. La 8 septembrie 2010, Villeroy & Boch France a introdus la Tribunal o acțiune prin care urmărea anularea deciziei în litigiu în măsura în care o privește sau, în subsidiar, reducerea cuantumului amenzilor care i‑au fost aplicate (cauza T‑382/10). Tribunalul a respins acțiunea introdusă de Villeroy & Boch France în totalitate.

E – Roca Sanitario

40. La 8 septembrie 2010, Roca Sanitario a introdus la Tribunal o acțiune prin care urmărea anularea deciziei în litigiu în măsura în care o privește sau, în subsidiar, reducerea cuantumului amenzilor care i‑au fost aplicate.

41. În susținerea concluziilor sale prin care se urmărea anularea în parte a acestei decizii, Roca Sanitario a invocat, în esență, șase motive. Primul, al doilea și al cincilea motiv priveau stabilirea în sarcina Roca Sanitario a răspunderii pentru comportamentele anticoncurențiale reproșate filialelor sale. În special, al cincilea motiv avea în vedere stabilirea perioadei pentru care Roca Sanitario ar putea fi considerată răspunzătoare pentru acțiunile Laufen Austria. Al treilea motiv era întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare. Al patrulea motiv privea calcularea cuantumului amenzii aplicate în solidar societăților Roca Sanitario și Laufen Austria. Al șaselea motiv era întemeiat pe o încălcare a principiului egalității de tratament la stabilirea cuantumului de bază al amenzilor.

42. În plus, Roca Sanitario a invocat două argumente în susținerea concluziilor sale privind, în subsidiar, reducerea cuantumului amenzilor. Primul argument era întemeiat pe gravitatea redusă a încălcării a cărei răspundere era stabilită în sarcina sa în raport cu cea a încălcării săvârșite de alți participanți la înțelegere. Prin intermediul celui de al doilea argument, Roca Sanitario solicita să beneficieze de orice reducere a cuantumului amenzii care ar fi acordată, după caz, filialelor sale de către Tribunal odată cu pronunțarea cu privire la acțiunile paralele ale acestora.

43. Dat fiind că Tribunalul a redus, prin hotărârea pronunțată cu privire la acțiunea formulată de Roca France, cuantumul amenzii aplicate în solidar acesteia din urmă și Roca Sanitario ca urmare a unei erori săvârșite de Comisie la aprecierea elementelor prezentate de Roca France în cadrul cererii sale de clemență, acesta a admis al doilea argument invocat de Roca Sanitario în susținerea concluziilor sale cu titlu subsidiar. Prin urmare, Tribunalul a redus cuantumul amenzii aplicate Roca Sanitario în solidar cu Roca France cu 6 %, respectiv cu 402000 de euro. Tribunalul a respins acțiunea în rest.

III – Cu privire la recursuri

44. Toate părțile au fost ascultate în ședința din 10 septembrie 2015.

A – Cauza Comisia/Keramag Keramische Werke și alții

1. Cu privire la recurs: al doilea, al treilea și al cincilea aspect ale primului motiv exclusiv

a) Al doilea aspect al primului motiv (Tribunalul nu a examinat cererea de clemență formulată de Roca France)

i) Rezumat succint al argumentelor părților

45. Comisia susține că Tribunalul, după ce a constatat în mod eronat că declarația dată de American Standard Inc. (denumită în continuare „Ideal Standard”) în cadrul cererii sale în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 trebuia coroborată cu un alt element de probă, s‑a abținut în mod greșit să examineze declarația dată de Roca France care însoțește cererea sa de clemență și – în condițiile în care a examinat‑o în alte hotărâri pronunțate în aceeași zi de aceiași judecători și în privința aceleiași înțelegeri – a infirmat, fără motivare, orice valoare probantă a acesteia pentru a corobora declarația dată de Ideal Standard prin intermediul unei simple trimiteri la fragmentul din decizia în litigiu în care se rezumă răspunsul dat de Roca France la comunicarea privind obiecțiunile.

46. Dimpotrivă, Keramag și alții susțin, în general, că: i) Comisia nu ar respecta natura controlului jurisdicțional prin faptul că a considerat că Tribunalul nu poate ajunge la concluzii diferite în cauze diferite în condițiile în care argumentele invocate și elementele de probă prezentate sunt diferite; ii) aceasta ar face trimitere la probe inadmisibile, care nu au fost depuse la dosarul cauzei lor și care, prin urmare, nu pot fi invocate împotriva lor; iii) Comisia ar denatura elementele de probă din dosar susținând că hotărârile în cauzele paralele privesc aceleași elemente de probă, în timp ce elementele pe care Comisia le invocă nu făceau parte din dosarul cauzei în discuție și iv) solicitând Curții să anuleze hotărârea Tribunalului, în temeiul elementelor de probă prezentate în alte cauze, Comisia solicită în realitate ca Curtea să încalce dreptul la apărare al Keramag și alții.

47. În continuare, în ceea ce privește în special al doilea aspect, Keramag și alții susțin că nu revenea Tribunalului obligația de a examina declarația dată de Roca France în cadrul procedurii de clemență întrucât Comisia nu depusese acest înscris la dosar. În ceea ce privește răspunsul dat de Roca France la comunicarea privind obiecțiunile, Tribunalul nu ar fi greșit prin faptul că s‑a întemeiat pe fragmentele relevante din decizia în litigiu. În cele din urmă, nu ar avea loc o denaturare a elementelor de probă în speță, întrucât ar fi vorba despre elemente diferite, discutate în mod diferit, în cauze diferite.

ii) Apreciere

48. Cu titlu introductiv, subliniem, ca și Comisia, o contradicție fundamentală între Hotărârea Keramag, pe de o parte, și alte trei hotărâri pronunțate împotriva aceleiași decizii, în aceeași zi și de aceiași judecători, în privința acelorași fapte și a acelorași elemente de probă.

49. În timp ce în Hotărârea Keramag, Tribunalul s‑a abținut să examineze declarația dată de Roca care însoțește cererea sa de clemență și, prin urmare, a infirmat orice valoare probantă a acesteia pentru a confirma declarația dată de Ideal Standard, acesta a statuat diferit în Hotărârile Villeroy & Boch Austria, Duravit și Roca: — astfel, în Hotărârea Villeroy & Boch Austria, Tribunalul a statuat că discuțiile anticoncurențiale care au avut loc la reuniunea Association française des industries de céramique sanitaire (Asociația franceză a industriilor de ceramică sanitară, denumită în continuare „AFICS”) din 25 februarie 2004 fuseseră demonstrate corespunzător cerințelor legale. În această privință, Tribunalul s‑a întemeiat pe cele două cereri de clemență prezentate de Ideal Standard și de Roca France, care se coroborau reciproc, și a aplicat jurisprudența sa potrivit căreia o cerere de clemență putea fi coroborată cu o altă cerere de clemență ( 14 ); — în Hotărârea Duravit, Tribunalul a ajuns la aceeași concluzie, iar — în Hotărârea Roca, Tribunalul a acordat o reducere a amenzii de 6 % societății Roca France întrucât aceasta adusese o valoare adăugată semnificativă prin faptul că a demonstrat că discuții anticoncurențiale avuseseră loc la reuniunea AFICS din 25 februarie 2004, respectiv aceeași componentă a încălcării ca și cea în discuție în prezentul recurs ( 15 ).

50. Vom analiza cele două argumente ale Comisiei.

– Primul argument: omiterea de către Tribunal a luării în considerare a declarației date de Roca France care însoțește cererea sa de clemență

Evocarea jurisprudenței

51. În acest context, trebuie amintit că un reclamant poate invoca în apel faptul că Tribunalul nu a respectat normele de drept și principiile generale referitoare la sarcina probei sau normele de procedură în materie de probațiune ( 16 ).

52. În continuare, hotărârea Tribunalului trebuie să fie suficient motivată pentru a permite reexaminarea sa de către Curte ( 17 ).

53. În plus, „[p]roblema dacă motivarea unei hotărâri a Tribunalului este contradictorie sau insuficientă reprezintă o problemă de drept care poate fi invocată, ca atare, în cadrul unui recurs” ( 18 ).

54. Se consideră de asemenea admisibil în stadiul recursului motivul întemeiat pe examinarea incompletă a situației de fapt ( 19 ) și este de asemenea o problemă de drept aspectul dacă s‑a efectuat o interpretare eronată a actului atacat de către Tribunal care ar găsi în acesta ceva ce nu există sau ar face o citare inexactă a acestuia. Într‑un asemenea caz, Tribunalul ar săvârși o eroare de drept prin substituirea motivării actului respectiv cu propria motivare ( 20 ).

55. De exemplu, în Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punctele 381-385), Curtea a decis că „Tribunalul a exclus de la calcularea amenzilor aplicate Ciments français cifra de afaceri a filialelor spaniole și grecești ale acestei societăți dat fiind că se stabilise că aceasta nu le controla încă în momentul în care se făcuse vinovată de comportamentele care constituiau încălcarea. Tribunalul a admis, pe de altă parte, că în anul 1990 Ciments français încetase orice comportament în litigiu. […] Or, reiese din însăși Decizia Ciment că Ciments français preluase controlul CCB în cursul anului 1990, și anume același an în care preluase controlul asupra filialelor sale spaniole și elenă. […] Tribunalul a săvârșit, în consecință, o eroare vădită care putea fi identificată la lectura unui document precum Decizia Ciment, care se afla, în mod evident, încă de la origine în centrul discuțiilor” (sublinierea noastră).

56. În plus, în Hotărârea PKK și KNK/Consiliul (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, punctele 37-54), Curtea a statuat că „[p]rin urmare, constatarea de la punctul 35 din ordonanța atacată, potrivit căreia, «conform mărturiei domnului [Osman] Ocalan, anexată cererii, congresul PKK [a] pronunțat dizolvarea sa», este inexactă și contrară termenilor declarației domnului Osman Ocalan la care se referă această constatare. […] De asemenea, formularea de la punctul 37 din ordonanța atacată, potrivit căreia, «departe de a demonstra capacitatea juridică a domnului [Osman] Ocalan de a reprezenta PKK, reclamanții afirmă, dimpotrivă, că acesta din urmă nu mai există», nu este conformă cu elementele de probă pe care Tribunalul le avea la dispoziție. […] Constatările de fapt prezentate la punctele 35 și 37 din ordonanța atacată sunt, prin urmare, inexacte și constituie o denaturare a elementelor de probă pe care Tribunalul le avea la dispoziție. Rezultă că al patrulea motiv este întemeiat” (sublinierea noastră).

57. De asemenea, în Hotărârea Industrias Químicas del Vallés/Comisia (C‑326/05 P, EU:C:2007:443, punctele 60-69), Curtea a statuat că „se impune constatarea că stabilirea situației de fapt care figurează la punctele 94 și 104 din hotărârea atacată, potrivit căreia Comisia nu și‑a schimbat nicidecum poziția cu privire la necesitatea transmiterii de către recurentă a unui «dosar complet» în susținerea cererii acesteia de înregistrare a metalaxilului, este inexactă și reprezintă o denaturare a elementelor de probă prezentate Tribunalului”.

58. În sfârșit, astfel cum a arătat avocatul general Mischo ( 21 ), „[p]otrivit jurisprudenței constante, nu se poate repune în discuție, în principiu, în cadrul unui recurs, o constatare de fapt efectuată de Tribunal. Acest principiu admite totuși, ca excepție, situația în care această constatare este afectată de o eroare vădită de apreciere. Această situație se regăsește în special atunci când constatarea unui fapt de către Tribunal este infirmată de dosar” (sublinierea noastră). Analiză

59. În opinia noastră, este important să se înceapă analiza printr‑o citare completă a punctelor 112-121 din Hotărârea Keramag, întrucât aceste puncte conțin constatările Tribunalului referitoare la încălcarea săvârșită în cadrul AFICS. „112 În această privință, trebuie să se arate că reiese din tabelul D care figurează în considerentul (1223) al deciziei [în litigiu] că Comisia a reținut o participare efectivă a PCT și a Allia la încălcarea constatată pe piața franceză cu o durată de opt luni, corespunzătoare perioadei cuprinse între 25 februarie și 9 noiembrie 2004, pe baza prezenței lor la reuniunea AFICS din 25 februarie 2004. 113 Pe de altă parte, reiese din considerentele (556) și (590) ale deciziei [în litigiu] că concluzia Comisiei potrivit căreia, în timpul reuniunii AFICS din 25 februarie 2004, fabricanții de produse ceramice și‑au coordonat prețurile minime pentru produsele de gamă inferioară se întemeiază pe patru elemente de probă, și anume, în primul rând, răspunsul Duravit la comunicarea privind obiecțiunile (considerentul (584) al deciziei [în litigiu]), în al doilea rând, cererea Ideal Standard în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 [considerentul (583) al deciziei [în litigiu]], în al treilea rând, un tabel furnizat de aceasta din urmă în anexa la cererea sa în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 [considerentul (588) al deciziei [în litigiu]] și, în al patrulea rând, cererea Roca [France] în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 [considerentul (556) al deciziei [în litigiu]]. 114 În lumina jurisprudenței citate la punctele 95-108 de mai sus trebuie să se analizeze în mod succesiv aceste diferite elemente de probă pentru a verifica în special valoarea lor probantă. 115 În primul rând, în ceea ce privește declarația dată de Duravit în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, prin care se confirmă că discuțiile cu privire la prețurile minime au avut loc în cadrul reuniuni AFICS din 25 februarie 2004, trebuie arătat că, astfel cum a confirmat Comisia în răspunsul la o întrebare adresată de Tribunal în ședință, această declarație nu a fost comunicată reclamantelor în cursul procedurii administrative. Pe de altă parte, trebuie să se constate că această declarație nu a fost menționată în scrisoarea de prezentare a situației de fapt din 9 iunie 2009, transmisă reclamantelor. 116 Or, potrivit jurisprudenței, în cazul în care un document nu a fost comunicat întreprinderii în cauză, deși Comisia a dedus anumite concluzii din acesta, informațiile conținute în documentul respectiv nu pot fi utilizate în cadrul procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea […] AKZO/Comisia, C‑62/86, [EU:C:1991:286], punctul 21). În consecință, acest document nu poate fi considerat un mijloc de probă valabil în ceea ce o privește (a se vedea în acest sens Hotărârea […] AEG‑Telefunken/Comisia, 107/82, [EU:C:1983:293], punctul 27). Prin urmare, declarația dată de Duravit [și alții] nu poate fi considerată un mijloc de probă opozabil reclamantelor. 117 În al doilea rând, în ceea ce privește declarațiile date de Ideal Standard în cadrul cererii sale în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, trebuie amintit că, în temeiul jurisprudenței citate la punctul 105 de mai sus, nu se poate considera că declarația unei întreprinderi acuzate de participarea la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de mai multe alte întreprinderi acuzate, constituie o probă suficientă cu privire la existența unei încălcări fără a fi susținută de alte elemente de probă. 118 Or, în speță, reiese din decizia [în litigiu] că declarațiile date de Ideal Standard referitoare la reuniunea AFICS din 25 februarie 2004 erau contestate. Astfel, în considerentul (585) al deciziei [în litigiu], Comisia menționează că Villeroy & Boch și Allia considerau că coordonarea prețurilor minime, în special în cadrul reuniunii respective, nu era stabilită. În consecință, este necesar să se considere că declarațiile date de Ideal Standard nu pot constitui în sine o probă suficientă cu privire la natura anticoncurențială a discuțiilor care au avut loc la această reuniune. 119 În al treilea rând, în ceea ce privește tabelul furnizat de Ideal Standard în anexa la cererea sa în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, Tribunalul arată că acesta cuprinde patru coloane, intitulate «mini», «maxi», «IS» și, respectiv, «Porcher», înțelegându‑se că acronimul IS este cel al Ideal Standard și că semnul Porcher este înregistrat ca marcă al cărei titular este Ideal Standard. Or, trebuie să se constate că acest tabel nu este datat și nu cuprinde nicio indicație de natură să îl asocieze cu reuniunea AFICS din 25 februarie 2004 sau cu discuții anticoncurențiale. În special, tabelul nu menționează nume ale unor concurenți sau prețuri minime sau maxime pe care acești concurenți ar trebui să le aplice. În consecință, nu se poate afirma în mod valabil, astfel cum procedează Comisia în memoriul în apărare, că acest tabel constituie un mijloc de probă scris prin care se confirmă stabilirea prețurilor în cadrul reuniunii respective, astfel cum a fost descrisă de Ideal Standard în declarațiile sale date în cadrul cererii în temeiul comunicării respective. 120 În al patrulea rând, în ceea ce privește cererea Roca [France] în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, trebuie arătat că Comisia însăși precizează, în considerentul (586) al deciziei [în litigiu], că, deși Roca [France] confirmă, în general, în această cerere, schimbul de prețuri minime în cadrul AFICS între 2002 și 2004, aceasta din urmă susține, în ceea ce privește în special reuniunea AFICS din 25 februarie 2004, că descrierea făcută de Ideal Standard cu privire la coordonarea prețurilor minime la această reuniune nu a fost confirmată de alte întreprinderi care au prezentat o cerere în temeiul comunicării respective. Prin urmare, este necesar să se constate că Comisia nu se putea întemeia, în lipsa unor elemente de probă care să le confirme, pe declarațiile date de Roca [France] în cadrul cererii sale în temeiul acestei comunicări, pentru a dovedi că o coordonare a prețurilor minime fusese pusă în aplicare la reuniunea respectivă. 121 Având în vedere toate considerațiile precedente, reclamantele reproșează în mod întemeiat Comisiei că a concluzionat în sensul participării Allia și a PCT la acțiuni anticoncurențiale cu ocazia reuniunii AFICS din 25 februarie 2004. Prin urmare, este necesar să se admită primul aspect al celui de al treilea motiv ca fiind fondat.”

60. La punctul 1 al dispozitivului Hotărârii Keramag, Tribunalul a anulat articolul 1 alineatul (1) punctul 6 din decizia în litigiu, în măsura în care Comisia concluzionează la acest punct că Allia SAS și PCT au participat la o încălcare referitoare la o înțelegere pe piața franceză în perioada 25 februarie 2004-9 noiembrie 2004. Chiar dacă punctul 2 al dispozitivului nu menționează în mod explicit Allia SAS și PCT, amenda este redusă astfel încât să reflecte punctul 326 din Hotărârea Keramag ( 22 ).

61. Punctele din Hotărârea Keramag citate mai sus nu arată în mod clar motivele pentru care Tribunalul a omis să ia în considerare declarația dată de Roca France care însoțește cererea sa de clemență.

62. Apreciem (ca și Comisia) că Tribunalul a considerat probabil că îi era suficient să se refere la considerentul (586) al deciziei în litigiu sintetizând răspunsul dat de Roca France la comunicarea privind obiecțiunile ( 23 ) pentru a nu lua în considerare declarația dată de Roca France care însoțește cererea sa de clemență.

63. Or, acest răspuns al Roca France la comunicarea privind obiecțiunile nu făcea parte din dosar. Prin urmare, se ridică problema dacă Tribunalul putea anula în parte decizia în litigiu întemeindu‑se pe un document care nu figurează în dosar.

64. Potrivit unei jurisprudențe constante, „Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra situației de fapt și nici, în principiu, să examineze probele pe care Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia. Din moment ce aceste probe au fost obținute în mod legal și au fost respectate principiile generale ale dreptului, precum și normele de procedură aplicabile în materie de sarcină a probei și de administrare a probelor, numai Tribunalul are competența de a aprecia valoarea care trebuie să fie atribuită elementelor care i‑au fost prezentate” ( 24 ). Această apreciere nu constituie, așadar, „cu excepția cazului denaturării acestor elemente, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții” ( 25 ).

65. Este de asemenea adevărat că, potrivit jurisprudenței, „instanța [Uniunii] este competentă să decidă cu privire la necesitatea prezentării unui document, în funcție de circumstanțele litigiului, în conformitate cu dispozițiile regulamentului de procedură aplicabile măsurilor de cercetare judecătorească. În ceea ce privește Tribunalul, [potrivit] Regulamentului de procedură al acestuia[,] cererea de prezentare a unor documente face parte din măsurile de cercetare judecătorească pe care Tribunalul le poate dispune în orice stadiu al procedurii” ( 26 ).

66. Tot astfel, potrivit jurisprudenței ( 27 ), „Tribunalul este singurul competent să se pronunțe asupra eventualei necesități de a completa informațiile de care dispune cu privire la cauzele cu care este sesizat. Caracterul probant al înscrisurilor administrate în procedură sau lipsa acestuia ține de aprecierea suverană asupra faptelor, care […] nu poate face obiectul controlului Curții în cadrul recursului, cu excepția cazului denaturării elementelor de probă prezentate Tribunalului sau a celui în care inexactitatea materială a constatărilor efectuate de acesta reiese din înscrisurile depuse la dosar” (sublinierea noastră).

67. În plus, așa cum s‑a amintit în numeroase rânduri în jurisprudență, „aprecierea de către Tribunal a elementelor de probă prezentate în fața sa nu constituie, cu excepția cazului denaturării acestor elemente, o chestiune de drept supusă controlului Curții în cadrul unui recurs” ( 28 ) sau „[p]rin urmare, Curtea nu este competentă să se pronunțe asupra situației de fapt și nici, în principiu, să examineze probele pe care Tribunalul le‑a reținut în susținerea acesteia. Astfel, din moment ce aceste probe au fost obținute în mod legal și au fost respectate principiile generale ale dreptului, precum și normele de procedură aplicabile în materie de sarcină a probei și de administrare a probelor, numai Tribunalul are competența de a aprecia valoarea care trebuie să fie atribuită elementelor care i‑au fost prezentate. Această apreciere nu constituie, așadar, cu excepția cazului denaturării acestor elemente, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții” ( 29 ).

68. Competența de control a Curții asupra constatărilor de fapt realizate de Tribunal se aplică doar cu privire la „inexactitatea materială a acestor constatări, ce rezultă din elementele dosarului, […] la denaturarea elementelor de probă, la calificarea juridică a acestora și la problema dacă normele în materia sarcinii și administrării probelor au fost respectate” ( 30 ).

69. În sfârșit, pentru a da un exemplu în ceea ce privește controlul efectuat de Curte în acest context, potrivit Hotărârii Activision Blizzard Germany/Comisia (C‑260/09 P, EU:C:2011:62, punctul 57), „controlul efectuat de Curte pentru a aprecia prezentul motiv, întemeiat pe o denaturare a telefaxurilor [în discuție în cauza respectivă], se limitează la a verifica dacă Tribunalul, atunci când a constatat pe baza acestora participarea CD‑Contact Data la un acord ilicit care viza restrângerea comerțului paralel în general, nu a depășit în mod vădit limitele unei aprecieri rezonabile a acestor telefaxuri. Așadar, în speță, nu revine Curții sarcina de a aprecia în mod autonom dacă Comisia a dovedit corespunzător cerințelor legale o astfel de participare și dacă și‑a îndeplinit astfel obligația de a demonstra existența unei încălcări a normelor dreptului concurenței, ci sarcina de a stabili dacă Tribunalul, concluzionând că a avut într‑adevăr loc o astfel de încălcare, a dat respectivelor telefaxuri o interpretare care este vădit contrară modului lor de redactare, ceea ce nu este cazul” (sublinierea noastră).

70. Se poate realiza o paralelă utilă între prezenta cauză și Hotărârea Ufex și alții/Comisia (C‑119/97 P, EU:C:1999:116). În aceasta din urmă, Curtea a decis că, „[a]vând în vedere că reclamanții au solicitat în mod expres Tribunalului să dispună prezentarea scrisorii respective, acesta ar fi săvârșit o eroare de drept în aplicarea noțiunii de abuz de putere prin faptul că a statuat, fără a lua măsurile necesare pentru a o examina, că aceasta nu constituia un indiciu suficient” (punctul 109), că „[e]ste necesar să se arate că Tribunalul nu putea respinge cererea reclamanților de a dispune prezentarea unui înscris aparent relevant pentru soluționarea litigiului pentru motivul că acest înscris nu era furnizat la dosar și că niciun element nu permitea să se confirme existența acestuia” (punctul 110) și că „este necesar să se constate că reiese din cuprinsul punctului 113 din hotărârea atacată [în cauza respectivă] că reclamanții indicaseră autorul, destinatarul și data scrisorii a cărei prezentare o solicitau. În prezența unor asemenea elemente, Tribunalul nu se putea limita să respingă afirmațiile părților pentru probe insuficiente, în condițiile în care depindea de el, prin admiterea cererii reclamanților de a dispune prezentarea unor înscrisuri, să înlăture incertitudinea care putea exista în ceea ce privește exactitatea acestor afirmații sau să explice motivele pentru care un astfel de document nu putea fi, în orice caz și indiferent de conținut, relevant pentru soluționarea litigiului” (punctul 111).

71. În opinia noastră, jurisprudența citată la punctele anterioare nu poate însemna că Tribunalul se poate întemeia pe declarații consemnate într‑un document, rezumate în alt document, pentru anularea unei decizii fără să fi dispus sau să fi examinat declarațiile în discuție, și anume răspunsul dat de Roca France la comunicarea privind obiecțiunile.

72. În plus, răspunsul respectiv nu figura în dosarul cauzei și nu a fost comunicat reclamantelor în primă instanță ( 31 ).

73. În acest sens, Curtea s‑a pronunțat deja, „pe de o parte, în sensul că principiul contradictorialității implică, în general, dreptul părților la un proces de a lua cunoștință de probele și de observațiile prezentate în fața instanței și de a le discuta[ ( 32 )] și, pe de altă parte, că întemeierea unei decizii judecătorești pe fapte și pe documente despre care părțile sau una dintre acestea nu au putut lua cunoștință și cu privire la care nu au fost, așadar, în măsură să își precizeze poziția ar constitui o încălcare a unui principiu elementar de drept” ( 33 ).

74. Astfel, „în vederea îndeplinirii cerințelor privind dreptul la un proces echitabil, este important ca părțile să aibă cunoștință și să poată discuta în contradictoriu atât elementele de fapt, cât și elementele de drept care sunt decisive pentru rezultatul procedurii” ( 34 ).

75. Dreptul la apărare este un drept fundamental care face parte integrantă din principiile generale de drept a căror respectare este asigurată de Curte ( 35 ). Respectarea dreptului la apărare în cadrul unei proceduri desfășurate în fața Comisiei având ca obiect aplicarea în privința unei întreprinderi a unei amenzi pentru încălcarea normelor de concurență impune ca întreprinderii în cauză să i se fi oferit posibilitatea să își prezinte în mod util punctul de vedere asupra caracterului veridic și pertinent al faptelor și circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a tratatului ( 36 ). Aceste drepturi sunt prevăzute la articolul 41 alineatul (2) literele (a) și (b) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).

76. În consecință, faptul că Tribunalul a dedus, la punctul 120 din Hotărârea Keramag, concluziile sale dintr‑un rezumat realizat în decizia în litigiu cu privire la argumentele Roca France, care figurează în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile, fără a le examina în mod direct și prin intermediul declarației sale care însoțește cererea de clemență contravine principiului respectării dreptului la apărare și obligației de motivare. De altfel, așa cum a arătat Comisia, dacă Roca France nu ar fi ajutat Comisia, astfel cum a constatat Tribunalul la punctul 120 din Hotărârea Keramag, această întreprindere nu ar fi trebuit să obțină o reducere a amenzii în Hotărârea Roca Sanitario.

77. Contrar avizului Tribunalului (care sugerează o modificare a pozițiilor exprimate de Roca France), considerăm că Roca France urmărea să minimizeze valoarea probantă a declarațiilor date de Ideal Standard pentru a crește valoarea adăugată adusă de declarațiile sale.

78. Aceasta nu este numai interpretarea noastră, ci și cea a Comisiei în prezenta cauză. Ea corespunde și concluziilor Tribunalului prezentate în Hotărârea Roca, o cauză în care de altfel Tribunalul a examinat ca atare răspunsul Roca France la comunicarea privind obiecțiunile, întrucât acest document făcea parte într‑adevăr din înscrisurile dosarului (ceea ce nu se regăsește în speță), și declarațiile acestei întreprinderi date în temeiul clemenței.

79. Această interpretare se impune cu atât mai mult în cazul în care trebuie să se acorde mai multă pondere hotărârii pronunțate în cauza în care documentele în discuție, care fac parte din dosar, au fost examinate decât hotărârii pronunțate într‑o cauză în care aceste documente fie nu au fost examinate de Tribunal, fie nu făceau parte din dosar.

80. Or, la o examinare mai atentă a Hotărârii Roca, Tribunalul a apreciat în aceasta că elementele de probă furnizate de Ideal Standard erau insuficiente pentru a stabili existența încălcării, în timp ce Roca France adusese o „valoare adăugată semnificativă” în declarațiile sale date în temeiul clemenței (punctele 197-202). La punctele care urmează (punctul 203 și următoarele), Tribunalul a examinat aspectul dacă exista o contradicție între declarația dată de Roca France în temeiul clemenței și răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile și a statuat la punctul 210 că „elementele menționate în considerentul (586) al deciziei [în litigiu], astfel cum au fost dezvoltate de Comisie în înscrisurile sale, nu permit să se concluzioneze că reclamanta a discreditat informațiile pe care ea însăși le furnizase. Astfel, pe de o parte, atât din decizia [în litigiu], cât și din înscrisurile Comisiei reiese că reclamanta a confirmat schimburile privind prețurile minime referitoare la produsele ceramice de gamă inferioară în cadrul AFICS îndeosebi în anul 2004, împrejurare care nu a fost contestată. Pe de altă parte, este adevărat că reclamanta a pus la îndoială valoarea probantă a declarației date de Ideal Standard referitoare la reuniunea AFICS din 25 februarie 2004 și a documentului pe care aceasta din urmă l‑a prezentat în susținerea declarației sale. Totuși, trebuie să se considere că, procedând astfel, reclamanta s‑a limitat să prezinte Comisiei argumente prin care să probeze că informațiile prezentate de Ideal Standard nu erau suficiente pentru a dovedi existența încălcării referitoare la produsele ceramice săvârșite în Franța în anul 2004, în scopul de a demonstra că informațiile pe care ea însăși le prezentase în cadrul cererii prin care a solicitat să beneficieze de o reducere a amenzii erau necesare Comisiei pentru a dovedi încălcarea respectivă și, prin urmare, aveau o valoare adăugată semnificativă”.

81. Așadar, concluziile referitoare la declarațiile date de Roca France care sunt prezentate în Hotărârea Keramag și în Hotărârea Roca sunt în contradicție evidentă unele în raport cu celelalte.

82. În consecință, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin anularea în parte a deciziei în litigiu întemeindu‑se pe un document care nu figurează în dosar și din care a dedus de altfel alte concluzii într‑o cauză paralelă în care acesta figura în dosar și a făcut obiectul unor discuții aprofundate.

83. Rămâne să se stabilească dacă Tribunalul a statuat în mod greșit la același punct 120 din Hotărârea Keramag că „[p]rin urmare, este necesar să se constate că Comisia nu se putea întemeia, în lipsa unor elemente de probă care să le confirme, pe declarațiile date de Roca France în cadrul cererii sale în temeiul Comunicării [privind clemența] pentru a dovedi că o coordonare a prețurilor minime fusese pusă în aplicare la reuniunea respectivă”.

84. Mai întâi, recunoaștem, în pofida expresiei „prin urmare”, că nu vedem legătura dintre trimiterea la considerentul (586) al deciziei în litigiu și imposibilitatea Comisiei de a se întemeia pe declarațiile date de Roca France care însoțesc cererea sa de clemență.

85. În continuare, la punctul 197 din Hotărârea Roca, Tribunalul a statuat că „în lipsa informațiilor furnizate de [Roca France], Comisia nu ar fi putut să dovedească, doar pe baza elementelor prezentate de Ideal Standard în cadrul cererii prin care a solicitat să beneficieze de o reducere a amenzii, încălcarea privind produsele ceramice săvârșită în Franța în anul 2004” (sublinierea noastră).

86. În plus, în Hotărârile Duravit (punctul 324) și Villeroy & Boch Austria (punctele 289 și 290), Tribunalul a menționat în mod explicit declarația dată de Roca France în temeiul clemenței ca element al ansamblului de probe care îi permiteau să concluzioneze că încălcarea referitoare la produsele ceramice în Franța era dovedită. Tribunalul consideră în aceste două hotărâri că Ideal Standard și Roca France își confirmă reciproc declarațiile ( 37 ).

87. Astfel, conceptul de coroborare nu se referă în mod necesar la o situație în care există același element de probă de două sau de trei ori. Este vorba mai degrabă despre existența a două sau trei piese de „puzzle” diferite care se îmbină și, astfel, dezvăluie imaginea de ansamblu.

88. Prin urmare, și nu este surprinzător, Tribunalul a stabilit în Hotărârile Villeroy & Boch Austria, Duravit și Roca că o declarație în temeiul clemenței putea fi confirmată de altă declarație. Or, în Hotărârea Keramag, Tribunalul nu a examinat valoarea probantă a declarației date de Roca France, nici măsura în care aceasta o confirma pe cea dată de Ideal Standard, făcând trimitere pur și simplu la o frază din rezumatul răspunsului dat de Roca France la comunicarea privind obiecțiunile (în condițiile în care acest document nici nu făcea parte din dosarul cauzei).

89. Din considerațiile precedente deducem două concluzii.

90. În primul rând, considerăm (ca și Comisia) că hotărârea Tribunalului este afectată de nemotivare, pe de o parte, pentru faptul că a omis să examineze valoarea probantă a declarației date de Roca France, cu atât mai mult cu cât aceasta este un element de probă determinant în Hotărârile Villeroy & Boch Austria, Duravit și Roca France, și, pe de altă parte, pentru faptul că a substituit unei asemenea examinări o mențiune – în afara contextului – dintr‑un rezumat (care figurează în decizia în litigiu) al răspunsului dat de Roca France la comunicarea privind obiecțiunile (interpretată de altfel diferit în Hotărârea Roca).

91. În opinia noastră, Tribunalul nu se putea întemeia, în lipsa unei motivări, pe jurisprudența care îi permite să nu examineze valoarea elementelor de probă lipsite de pertinență ( 38 ) întrucât, în trei hotărâri paralele, Tribunalul a considerat că acest element de probă era perfect pertinent.

92. În al doilea rând, suntem de acord cu Comisia că declarația Tribunalului care figurează la punctul 120 din Hotărârea Keramag, potrivit căreia o declarație în temeiul clemenței nu poate susține o alta, este afectată și de o eroare de drept, dat fiind că Tribunalul a considerat, dimpotrivă, în mod întemeiat, în trei cauze paralele, că o declarație de clemență putea fi susținută de altă declarație și a ajuns la concluzia că declarațiile date de Ideal Standard și de Roca France se confirmau (cel puțin în ceea ce privește produsele „de gamă inferioară”).

– Al doilea argument: motivările contradictorii din Hotărârile Keramag și alții, pe de o parte, și Villeroy & Boch Austria, Duravit și Roca France, pe de altă parte

Evocarea jurisprudenței

93. Este adevărat că, potrivit jurisprudenței ( 39 ), „obligația Tribunalului de a‑și motiva hotărârile nu se poate extinde, în principiu, până la impunerea justificării soluției reținute într‑o cauză în raport cu cea reținută în altă cauză cu care a fost sesizat, chiar dacă aceasta ar privi aceeași decizie. În această privință, Curtea a statuat deja că, dacă un destinatar al unei decizii hotărăște să formuleze o acțiune în anulare, instanța Uniunii nu este sesizată decât cu elemente ale deciziei care îl privesc. În schimb, cele care îi privesc pe alți destinatari nu se încadrează în obiectul litigiului pe care instanța Uniunii este chemată să îl soluționeze” (sublinierea noastră).

94. Tot potrivit jurisprudenței ( 40 ), „controlul efectuat de Curte pentru a aprecia un motiv întemeiat pe denaturarea unui element de probă se limitează la verificarea aspectului dacă Tribunalul, întemeindu‑se pe acest element pentru a constata participarea la o înțelegere, nu a depășit în mod vădit limitele unei aprecieri rezonabile a acestuia. Așadar, nu revine Curții sarcina de a aprecia în mod autonom dacă Comisia a dovedit corespunzător cerințelor legale o asemenea participare și dacă și‑a îndeplinit astfel sarcina probei care îi revenea de a demonstra existența unei încălcări a normelor dreptului concurenței, ci sarcina de a stabili dacă Tribunalul, concluzionând că a avut într‑adevăr loc o asemenea încălcare, a efectuat o interpretare a elementului de probă care este vădit contrară modului lor de redactare” (sublinierea noastră). Analiză

95. Considerăm că Tribunalul a „depășit în mod vădit limitele unei aprecieri rezonabile” a unui element de probă examinându‑l într‑un mod radical diferit în cauze paralele referitoare la aceeași încălcare și la aceeași decizie.

96. Pe de altă parte, subliniem că, potrivit Curții, „în principiu”, „obligația Tribunalului de a‑și motiva hotărârile nu se poate extinde […] până la impunerea justificării soluției reținute într‑o cauză în raport cu cea reținută în altă cauză cu care a fost sesizat, chiar dacă aceasta ar privi aceeași decizie”, ceea ce implică posibilitatea unor situații excepționale în care jurisprudența în materia motivării contradictorii, care se aplică, în general, în privința motivării prezentate în una și aceeași hotărâre, trebuie să se aplice și în privința unei motivări contradictorii prezentate în hotărâri paralele. Considerăm că această situație se regăsește în prezenta cauză.

97. Astfel, recursurile în discuție în prezentele concluzii privesc o situație destul de neobișnuită. Comisia a constatat o încălcare unică, continuă și complexă ( 41 ) care acoperă mai multe state membre și trei game de produse (produse ceramice, cabine de duș și robinete). Or, în patru hotărâri, în privința acelorași considerente ale aceleiași decizii în litigiu și cu privire la exact aceleași fapte și același ansamblu de probe, Tribunalul a ajuns la două concluzii diametral opuse. În trei hotărâri (Hotărârile Villeroy & Boch Austria, Duravit și Roca France), încălcarea AFICS era, în opinia Tribunalului, dovedită, în condițiile în care a considerat contrariul în Hotărârea Keramag, pe baza aceluiași element de probă, admis în primele trei hotărâri și respins în cea de a patra, totul fără vreo motivare a acestei diferențe.

98. Aceasta ne determină să concluzionăm că interpretarea răspunsului dat de Roca France și trimiterea la răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile efectuate în Hotărârea Keramag denaturează elementele de probă existente în dosar.

99. Această eroare de drept se adaugă la celelalte erori de drept care au avut o incidență determinantă asupra rezultatului cauzei (Tribunalul nu a motivat neexaminarea cererii de clemență formulate de Roca France, a anulat decizia în litigiu pe baza unui document care nu figura în dosar și a considerat că o declarație în temeiul clemenței nu putea confirma o altă declarație).

100. Prin urmare, cel de al doilea aspect al primului motiv al Comisiei trebuie admis.

b) Al treilea aspect al primului motiv (Tribunalul ar fi considerat în mod greșit că tabelul furnizat de Ideal Standard în anexa la cererea sa de clemență trebuia să dovedească, el singur, existența unor contacte anticoncurențiale, fără a fi examinat explicațiile referitoare la acest tabel)

101. Comisia susține că Tribunalul, cu încălcarea jurisprudenței constante, ar fi interpretat cerința coroborării elementelor de probă într‑o manieră prea restrictivă în ceea ce privește tabelul menționat mai sus, referitor la reuniunea AFICS din 25 februarie 2004.

102. În ceea ce îi privește, Keramag și alții consideră că Tribunalul a examinat acest tabel în mod corect și că Comisia nu a furnizat explicații de natură să susțină concluzia că reuniunea AFICS din 25 februarie 2004 ar fi avut drept obiect discuțiile anticoncurențiale.

103. Subliniem mai întâi că Tribunalul refuză să recunoască acestui tabel caracterul de mijloc de probă scris care confirmă stabilirea prețurilor în cadrul reuniunii respective a AFICS din 25 februarie 2004, astfel cum a fost descrisă de Ideal Standard în declarațiile sale care îi însoțesc cererea de clemență (a se vedea punctul 119 din Hotărârea Keramag) întrucât „nu este datat”, „nu cuprinde nicio informație de natură să îl asocieze cu reuniunea AFICS din 25 februarie 2004 sau cu discuții anticoncurențiale” și „nu menționează numele unor concurenți sau prețuri minime ori maxime pe care acești concurenți ar trebui să le aplice”.

104. În Hotărârea Salzgitter Mannesmann/Comisia (C‑411/04 P, EU:C:2007:54, punctul 47), Curtea a confirmat abordarea Tribunalului în hotărârea care făcea obiectul recursului, și anume „că un element de probă cu origine anonimă, precum înscrisul «cheie de repartizare», nu poate stabili, singur, existența unei încălcări a dreptului comunitar al concurenței” și că „este necesar să se considere că […] mijloace[le] de probă se susțin reciproc”.

105. Astfel, probele de confirmare pot fi elemente care, în cazul în care nu demonstrează în sine existența încălcării, pot contribui la susținerea altor elemente de probă precum o cerere de clemență.

106. În aceeași Hotărâre Salzgitter Mannesmann/Comisia (C‑411/04 P, EU:C:2007:54, punctele 44-50), Curtea a decis că aceeași origine anonimă a documentului nu era suficientă pentru a‑l priva de orice valoare probatorie în cazul în care originea sa, data probabilă a întocmirii și conținutul său puteau fi determinate cu suficientă certitudine ( 42 ). De altfel, chiar și în lipsa semnării unui document, explicațiile furnizate de întreprinderea al cărei colaborator a întocmit acest document trebuie luate în considerare ( 43 ).

107. În speță, Tribunalul nu a acordat atenție explicațiilor date de Ideal Standard cu privire la circumstanțele redactării acestui tabel, autorul, data sa etc., deși tabelul fusese redactat de un martor al evenimentelor, în strânsă legătură cu acestea, tot atâția factori care, în principiu, întăresc fiabilitatea ( 44 ).

108. În consecință, considerăm (ca și Comisia) că Tribunalul, prin impunerea unor cerințe nerezonabile și prea riguroase elementelor de probă privite izolat și, în orice caz, examinării lor globale, lipsește de orice sens jurisprudența existentă cu privire la posibilitatea unei coroborări reciproce a acestor elemente.

109. Prin urmare, considerăm că, solicitând ca acest tabel să demonstreze el singur existența încălcării, fără a lua în considerare celelalte probe și explicații suplimentare (cele conținute în cererea de clemență a Ideal Standard), Tribunalul și‑a încălcat obligația de motivare.

110. Această concluzie este susținută de faptul că aprecierea aceluiași element de probă în cauza paralelă Duravit a condus la o concluzie complet diferită, și anume caracterul probant al tabelului respectiv. Prin urmare, în cazul în care Tribunalul ar fi examinat explicațiile în discuție – astfel cum a procedat în mod întemeiat în Hotărârea Duravit –, rezultatul prezentei cauze ar fi fost diferit.

111. Rezultă că al treilea aspect al primului motiv al Comisiei trebuie admis.

c) Al cincilea aspect (Tribunalul nu ar fi efectuat o apreciere globală)

112. Comisia arată că Tribunalul, prin faptul că a omis să examineze mai multe elemente de probă (în special tabelele lunare care cuprind cifre confidențiale cu privire la vânzări sau declarația dată de domnul Laligné) și a aplicat cerințe de probă prea stricte în ceea ce privește elementele pe care le‑a examinat efectiv, ar fi omis să efectueze o apreciere globală a acestora, astfel cum impune jurisprudența constantă.

113. Keramag și alții observă că au invocat declarația dată de domnul Laligné pentru a demonstra lipsa de coerență a cererilor de clemență formulate de Ideal Standard și că declarația respectivă era, în orice caz, irelevantă pentru decizia în litigiu. Acestea susțin că lipsa examinării anumitor elemente de probă, în special a celor care sunt lipsite de pertinență, nu înseamnă că Tribunalul nu ar fi efectuat o examinare globală.

114. În opinia noastră, Tribunalul a omis efectiv să examineze dacă existența unui comportament anticoncurențial se putea deduce dintr‑un număr de coincidențe și de indicii care, privite împreună, pot constitui dovada unei încălcări ( 45 ).

115. Omițând să examineze mai multe elemente de probă pertinente și solicitând, la punctul 119 din Hotărârea Keramag, ca un tabel referitor la o reuniune anticoncurențială, invocat ca un element de probă de confirmare, să fie datat și să conțină numele concurenților, precum și indicații privind prețul minim și maxim, Tribunalul a impus, astfel, ca un asemenea tabel să constituie în sine un element de probă suficient pentru a demonstra existența unei încălcări.

116. Or, Curtea a admis în mod clar că diferitele elemente de probă ale unei înțelegeri sunt în mod normal fragmentare și disparate.

117. Curtea a amintit că, „pentru a stabili existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia trebuie să se întemeieze pe probe serioase, precise și concordante […]. Cu toate acestea, fiecare dintre dovezile prezentate de aceasta nu trebuie să răspundă în mod necesar acestor criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocate de instituția respectivă, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe […]. Prin urmare, chiar dacă se presupune că niciunul dintre diferitele elemente ale încălcării nu constituie, în mod separat, un acord sau o practică concertată interzise de articolul 81 alineatul (1) CE, […] o asemenea concluzie nu împiedică ca elementele menționate, avute în vedere împreună, să constituie un asemenea acord sau o asemenea practică. Astfel, […] având în vedere că interdicția de a participa la practici și la acorduri anticoncurențiale, precum și sancțiunile care pot fi aplicate autorilor încălcării sunt notorii, activitățile pe care aceste practici și acorduri le presupun se desfășoară de obicei în mod clandestin, reuniunile se țin în secret, cel mai adesea într‑un stat terț, și documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Chiar și în cazul în care Comisia descoperă înscrisuri care atestă în mod explicit un contact nelegal între operatori, precum procesele‑verbale ale unei reuniuni, de regulă, acestea nu vor fi decât fragmentare și disparate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții. În majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență” ( 46 ).

118. Incidența erorii respective asupra rezultatului cauzei este dovedită de faptul că, în trei hotărâri paralele, Tribunalul a dat soluții diferite.

119. Omițând să examineze dacă elementele de probă, examinate în mod global, se puteau susține reciproc ( 47 ), Tribunalul și‑a încălcat obligația de motivare.

120. Rezultă că, pentru aceleași motive ca și cele care au justificat admiterea celui de al treilea aspect, al cincilea aspect al primului motiv trebuie de asemenea admis.

121. Propunem, prin urmare, Curții să anuleze Hotărârea Keramag ( 48 ).

d) Consecințele anulării de către Curte a Hotărârii Keramag

122. Considerațiile precedente au demonstrat că seria de probe utilizate în Hotărârea Keramag era relativ limitată, însă, întrucât Curtea are avantajul de a avea la dispoziție mai multe alte hotărâri ale Tribunalului care au examinat aceste probe în detaliu, considerăm că principiul economiei de procedură impune Curții să se pronunțe ea însăși asupra acțiunii în anulare formulate de Keramag și alții în primă instanță.

123. Aceștia au susținut, în esență, că concluzia Comisiei, în considerentele (556) și (590) ale deciziei în litigiu, potrivit căreia Allia și PCT își coordonaseră prețurile minime pentru produsele de gamă inferioară în cadrul unei reuniuni organizate la 25 februarie 2004 în cadrul AFICS se întemeia pe elemente de probă care sunt fie inadmisibile, fie nefiabile, neconfirmate și insuficiente.

124. Or, astfel cum am văzut mai sus, contrar Hotărârii Keramag, în care Tribunalul a săvârșit mai multe erori de drept în analiza evenimentelor care au avut loc în cadrul AFICS, Tribunalul a statuat în mod întemeiat în Hotărârea Villeroy & Boch Austria (punctul 286) că „[î]n considerentul (556) al deciziei menționate, Comisia a arătat că dispunea de probe care permiteau să se dovedească participarea membrilor AFICS la discuții privind coordonarea prețurilor doar începând cu reuniunea AFICS din 25 februarie 2004. În considerentul (572) al deciziei [în litigiu], Comisia a menționat că, potrivit Ideal Standard, participanții la reuniunea respectivă conveniseră că prețurile lor minime erau prea scăzute și trebuiau să le mărească, în special prin majorarea cu 3 % a prețurilor lor de catalog. În considerentul (573) al deciziei [în litigiu], Comisia a precizat că aceste informații au fost confirmate de Roca France. În considerentul (574) al deciziei menționate, Comisia a constatat că participanții schimbaseră informații confidențiale cu privire la prețuri și vânzări după această reuniune”.

125. În primul rând, Tribunalul a statuat la punctul 287 din hotărârea menționată că, „în ceea ce privește argumentul invocat de Villeroy & Boch și de Villeroy & Boch France potrivit căruia Comisia nu a prezentat nicio dovadă prin care să ateste participarea Villeroy & Boch France la trei reuniuni ale AFICS care s‑ar fi organizat în anul 2004 (a se vedea anexa 11 la decizia [în litigiu]), este necesar să fie respins ca nefondat. Astfel, după cum reiese din considerentele (572) și (573) ale deciziei [în litigiu], Comisia s‑a întemeiat pe declarațiile date de Ideal Standard și de Roca France pentru a stabili participarea Villeroy & Boch France la aceste reuniuni”.

126. În al doilea rând, potrivit punctului 288 din această hotărâre, „trebuie respinse ca nefondate argumentele invocate de Villeroy & Boch și de Villeroy & Boch France potrivit cărora Comisia nu a stabilit corespunzător cerințelor legale dovada discuțiilor ilicite la reuniunea AFICS din 25 februarie 2004, din moment ce aceasta s‑a întemeiat pe declarații orale date a posteriori, vagi și contradictorii, ceea ce Comisia ar recunoaște, pe de altă parte, în decizia [în litigiu]”.

127. În continuare, Tribunalul a amintit la punctul 289 din hotărârea menționată că „[a]stfel, deși reiese din jurisprudență că declarația unui beneficiar al unei reduceri totale sau parțiale a amenzilor care este contestată de o parte trebuie confirmată[ ( 49 )], niciun element nu se opune ca o asemenea confirmare să poată rezulta din mărturia unei alte întreprinderi care a participat la înțelegere, chiar dacă și aceasta din urmă ar fi beneficiat de o reducere a amenzilor. Această confirmare a atestat și desfășurarea discuțiilor cu privire la prețurile minime, aceste discuții fiind menționate în procesul‑verbal al reuniunii AFICS din 25 februarie 2004”.

128. În plus, la punctul 290 din această hotărâre, după o analiză a declarației date de Roca France și a celei date de Ideal Standard (concluzionând că prima era mai vagă și mai nuanțată decât cea de a doua), Tribunalul constată că „[a]ceasta nu repune totuși în discuție constatarea că mărturia Roca France confirmă, în esență, perioada, locul, participanții și obiectul discuțiilor ilicite în cauză, astfel cum atestă un punct de pe ordinea de zi. În aceste condiții, este necesar să se constate că declarația dată de Ideal Standard, astfel cum a fost confirmată de cea dată de Roca France, dovedește corespunzător cerințelor legale desfășurarea discuțiilor ilicite în cauză”.

129. La punctul 293 din hotărârea menționată, Tribunalul adaugă că, „chiar dacă Comisia nu se întemeiază pe [declarația dată de Duravit în cadrul cererii sale de reducere a amenzii în temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea] în decizia [în litigiu], nu este mai puțin adevărat că, contrar afirmațiilor Villeroy & Boch și Villeroy & Boch France, Duravit a confirmat și declarația dată de Ideal Standard în ceea ce privește conținutul discuțiilor ilicite care au avut loc «probabil» la 25 februarie 2004”.

130. În sfârșit, la punctul 295, Tribunalul confirmă că „declarațiile date de Ideal Standard și de Roca France sunt suficiente pentru constatarea existenței unei încălcări a articolului 101 alineatul (1) TFUE […] care rezultă din participarea la reuniunea AFICS din 25 februarie 2004”.

131. În consecință, pentru nevoile prezentului recurs, ceea ce precedă se aplică mutatis mutandis în cazul Keramag și alții și este suficient pentru respingerea – astfel cum a procedat Tribunalul în Hotărârile Villeroy & Boch Austria și Duravit – a acțiunii în anulare formulate de Keramag și alții în ceea ce privește evenimentele care au avut loc în cadrul AFICS.

2. Cu privire la recursul incident (cu privire la al doilea motiv)

132. Al doilea motiv al recursului incident privește, în esență, două elemente legate: o pretinsă denaturare a situației de fapt, pe de o parte, și o pretinsă incoerență cu Hotărârea Wabco Europe și alții/Comisia (T‑380/10, EU:T:2013:449, cunoscută și sub denumirea „Hotărârea Ideal Standard”, denumită în continuare „Hotărârea Wabco”), pe de altă parte.

a) O denaturare a situației de fapt?

133. Keramag și alții susțin, în subsidiar, că constatarea efectuată la punctul 289 din Hotărârea Keramag potrivit căreia comunicarea privind obiecțiunile conținea suficiente informații pentru a permite Keramag și alții „să ia cunoștință cu precizie de comportamentul reproșat Pozzi Ginori” ar constitui în mod evident o denaturare a conținutului comunicării privind obiecțiunile care poate conduce la un recurs.

134. Acestea arată că, având în vedere că la punctul 277 din comunicarea privind obiecțiunile s‑a indicat doar că Pozzi Ginori era prezentă la anumite reuniuni în care avuseseră loc „acțiuni anticoncurențiale”, dar că natura acțiunilor respective nu era indicată în comunicarea privind obiecțiunile, Tribunalul nu o putea considera ca fiind suficient de precisă. Constatarea făcută la punctul 289 din Hotărârea Keramag („la punctul 277 din comunicarea privind obiecțiunile, Comisia a indicat reclamantelor natura acțiunilor [la reuniunile grupului Michelangelo] identificate de Comisie, frecvența lor, data precisă a apariției lor, precum și elementele de probă de care dispunea”, astfel încât comunicarea privind obiecțiunile permitea Keramag și alții să „ia cunoștință cu precizie de comportamentul reproșat Pozzi Ginori”) ar fi în contradicție directă cu cea privind caracterul adecvat al aceluiași fragment din comunicarea privind obiecțiunile în Hotărârea Wabco, ceea ce ar constitui în sine indiciul unei denaturări a faptelor.

135. Constatăm (ca și Comisia) că Keramag și alții nu au menționat niciun element de probă presupus a fi fost denaturat și admit de fapt că, la punctul 288 din Hotărârea Keramag, Tribunalul a amintit în mod corect conținutul punctului 277 din comunicarea privind obiecțiunile. În consecință, acestea solicită pur și simplu reexaminarea acestui punct de către Curte.

136. În orice caz, chiar dacă Keramag și alții încercau să găsească un sprijin în Hotărârea Archer Daniels Midland/Comisia (C‑511/06 P, EU:C:2009:433), susținând că Tribunalul nu a aplicat criteriul juridic dezvoltat în hotărârea menționată pentru a aprecia capacitatea Keramag și alții de a se apăra în mod eficient, acest argument nu poate fi admis. Astfel, acțiunile anticoncurențiale au fost descrise la punctele 256 și 393-400 din această comunicare și Keramag și alții au demonstrat, prin răspunsul lor la comunicarea menționată, că înțeleseseră foarte bine „natura” acțiunilor anticoncurențiale în cauză. Prin urmare, pretinsa insuficiență a comunicării privind obiecțiunile nu a putut avea niciun fel de incidență asupra procedurii.

b) O incoerență între Hotărârile Keramag și alții și Wabco?

137. Keramag și alții susțin că Tribunalul a stabilit caracterul suficient al comunicării privind obiecțiunile în ceea ce privește încălcarea în sectorul ceramicii în Italia întemeindu‑se pe o motivare contradictorie și că nu și‑a motivat în mod adecvat hotărârea în această privință. Ele subliniază că aprecierea comunicării privind obiecțiunile, în ceea ce privește reuniunile grupului Michelangelo, în cauza paralelă Wabco, este contradictorie cu cea efectuată în prezenta cauză. Potrivit Keramag și alții, comunicarea privind obiecțiunile trebuie să fie interpretată identic pentru toți destinatarii.

138. În orice caz, concluzia Tribunalului ar fi afectată de o motivare insuficientă dat fiind că nu ar fi posibil să se verifice motivele pentru care aprecierea nivelului de detalii care figurează la același punct din aceeași comunicare privind obiecțiunile ar trebui să fie diferită în cauza Keramag și alții, pe de o parte, și în cauza Wabco, pe de altă parte.

139. Keramag și alții consideră că o asemenea diferență referitoare la comunicarea privind obiecțiunile le‑a încălcat dreptul la apărare întrucât alegerea strategiei lor de apărare ar fi fost probabil diferită dacă ar fi fost informate în mod corect cu privire la acuzațiile reținute împotriva lor. Susțin că faptul că comunicarea privind obiecțiunile nu prevede acuzațiile reținute împotriva Sanitec Europe Oy și Pozzi Ginori SpA a avut o incidență asupra apărării lor și asupra deciziei în litigiu. Rezultă, în opinia Keramag și alții, că această decizie ar trebui anulată în tot sau în parte, în măsura în care aceasta a concluzionat că Sanitec Europe Oy și Pozzi Ginori SpA erau vinovate de săvârșirea unor încălcări în sectorul ceramicii în Italia și că amenda ar trebui anulată sau redusă în consecință. Keramag și alții adaugă că decizia în litigiu ar fi fost diferită în lipsa încălcării dreptului lor la apărare, precizând că doar această încălcare necesită, în orice caz, anularea deciziei în litigiu, chiar independent de această circumstanță.

140. Am constatat în cadrul recursului Comisiei (punctele 93 și 96 din prezentele concluzii) că, potrivit jurisprudenței ( 50 ), „obligația Tribunalului de a‑și motiva hotărârile nu se poate extinde, în principiu, până la impunerea justificării soluției reținute într‑o cauză în raport cu cea reținută în altă cauză cu care a fost sesizat, chiar dacă aceasta ar privi aceeași decizie” (sublinierea noastră). Am precizat că utilizarea de către Curte a termenilor „în principiu” justifica faptul că jurisprudența în materie de motivare contradictorie, care se aplică în general în privința motivării prezentate în una și aceeași hotărâre, se poate aplica – în circumstanțe excepționale – în privința motivării prezentate în două sau mai multe hotărâri pronunțate în cauze paralele cu privire la aceeași încălcare și la aceeași decizie.

141. Or, contrar recursului Comisiei, considerăm că astfel de circumstanțe excepționale sunt inexistente în recursul incident.

142. Independent de faptul că argumentului invocat de Keramag și alții privind Hotărârea Wabco îi lipsește precizia, întrucât nu precizează fragmentul din Hotărârea Wabco pe care ar trebui să se întemeieze acest argument, este suficient să se constate că nu există incoerență între concluziile Tribunalului în cele două hotărâri. Astfel, contextul în care Tribunalul a examinat caracterul suficient al punctului 277 din comunicarea privind obiecțiunile și problemele abordate erau fundamental diferite în cele două cauze. În primul rând, astfel cum a arătat Comisia, era vorba în cauza Wabco despre posibilitatea de a interpreta o tăcere ca fiind echivalentă cu mărturisirea unei acțiuni anticoncurențiale, iar nu despre caracterul suficient sau insuficient al comunicării privind obiecțiunile, pentru a permite Keramag și alții să își exercite dreptul la apărare. În al doilea rând, contrar Wabco, Pozzi Ginori SpA nu a păstrat tăcerea asupra afirmațiilor referitoare la reuniunile grupului Michelangelo în Italia.

143. În orice caz, subliniem că Keramag și alții nu au invocat niciun alt element de probă pe care l‑ar fi putut invoca în cazul în care „natura acțiunilor anticoncurențiale” survenite la reuniunile Michelangelo ar fi fost precizată în mod diferit. În aceste condiții, argumentele invocate de Keramag și alții sunt conjuncturale și lipsite de temei.

144. În consecință, trebuie să se respingă al doilea motiv al recursului incident ca inadmisibil și, în orice caz, ca nefondat.

B – Cauzele Duravit și alții/Comisia (al treilea motiv), Villeroy & Boch AG/Comisia (primul și al doilea motiv), Villeroy & Boch SAS/Comisia (primul și al doilea motiv)

145. Considerăm că, în aceste cauze, Curtea poate deduce pe scurt concluziile din casarea Hotărârii Keramag, precum și din propunerea pe care o facem Curții de a soluționa ea însăși acțiunea formulată de Keramag și alții.

146. Astfel, argumentele Duravit și alții, Villeroy & Boch AG și Villeroy & Boch SAS reprezintă, în principiu, doar cealaltă fațetă a argumentelor Comisiei în recursul său împotriva Hotărârii Keramag. Or, astfel cum am explicat, administrarea probelor în Hotărârea Keramag este într‑adevăr incorectă. Cu privire la aceleași elemente de probă și contrar susținerilor reclamantelor, nu există în Hotărârile Duravit și Villeroy & Boch Austria nici denaturare și nici nemotivare. Prin urmare, motivele privind aceste elemente sunt inadmisibile și, în urma concluziilor noastre cu privire la recursul Comisia/Keramag Keramische Werke și alții, tot ceea ce ar putea avea o legătură cu o inegalitate de tratament în diferitele hotărâri dispare ipso facto, indiferent dacă acest argument ar fi putut fi admisibil.

147. Prin urmare, vom examina aceste cauze mai în detaliu mai jos doar cu titlu subsidiar, dat fiind că acesta este rolul avocatului general.

1. Cauza Duravit și alții/Comisia (cu privire la al treilea motiv)

148. Duravit și alții subliniază că Tribunalul a denaturat în mai multe rânduri, în mod vădit și determinant, conținutul dosarului și, pentru acest motiv, a săvârșit erori de drept și a încălcat principiile recunoscute din materia administrării probelor.

149. Printre cele 14 denaturări ale probelor invocate de Duravit și alții, a șaptea și a douăsprezecea (cu privire la punctul 213 și la punctul 312 și următoarele din hotărârea Tribunalului) se referă la o apreciere divergentă de către Tribunal a acelorași elemente de probă în cauza de față și în cauze paralele.

150. Potrivit Comisiei, trebuie să se înlăture fiecare dintre afirmațiile cu privire la denaturare fie pentru că acestea s‑ar întemeia pe o interpretare eronată a Hotărârii Duravit, fie ca urmare a faptului că, în parte, Duravit și alții ar urmări în realitate, prin intermediul acestui motiv, să obțină o reapreciere a situației de fapt fără ca o denaturare vădită a acesteia săvârșită de Tribunal să fi fost demonstrată.

151. În conformitate cu cererea Curții, analiza acestui motiv în prezentele concluzii se va limita la problema dacă concluziile Tribunalului cu privire la anumite elemente de probă, apreciate în mod diferit în alte cauze, pot fi reținute în această cauză (și anume doar a șaptea și a douăsprezecea denaturare invocate de Duravit și alții).

152. Duravit și alții menționează o apreciere divergentă de către Tribunal a acelorași elemente de probă în prezenta cauză și în cauze paralele (Hotărârile Keramag și alții și Villeroy & Boch Austria), în ceea ce privește în special conținutul și luarea în considerare, în vederea stabilirii existenței unor practici anticoncurențiale, a anumitor reuniuni la care Duravit și alții ar fi participat.

153. Considerăm că, în prezenta cauză, Tribunalul nu a depășit limitele unei aprecieri rezonabile a probelor.

a) A șaptea denaturare invocată

154. Duravit și alții susțin că Tribunalul ar fi denaturat, la punctul 213 din Hotărârea Duravit, elemente de probă și ar fi săvârșit o încălcare a principiilor administrării probelor în raport cu conținutul notelor colaboratorului Hansgrohe, domnul Schinle, referitoare la reuniunea DSI (Freundeskreis der deutschen Sanitärindustrie)/a IFS [Industrie Forum Sanitär (Forumul Industriei Sanitare)] din 5 octombrie 2000, care ar fi fost interpretate diferit în Hotărârea Keramag.

155. Considerăm că aceste argumente sunt doar un pretext pentru a repune în discuție aprecierea probei efectuată de Tribunal la punctul 213 din hotărâre, care nu poate fi contestată ca atare în cadrul recursului.

156. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, o denaturare trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile dosarului, fără a fi necesară o nouă apreciere a faptelor și a probelor ( 51 ).

157. În orice caz, așa cum a arătat Comisia, reiese din cuprinsul punctului 213 din Hotărârea Duravit că, referindu‑se la jurisprudența citată la punctele 210-212 din hotărârea menționată, Tribunalul declară același lucru ca și la punctul 133 din Hotărârea Keramag, la care se referă Duravit și alții.

158. Or, la acest punct 133, Tribunalul a statuat în mod clar că considera că obiectul anticoncurențial reieșea din notele referitoare la reuniunea din 5 octombrie 2000: „Fragmentul din notele Hansgrohe, citat la punctul 132 de mai sus, demonstrează în mod clar obiectul anticoncurențial al reuniunii respective. Astfel, majorările de prețuri pentru 2001 comunicate cu această ocazie între participanți constituie informații sensibile în sensul jurisprudenței amintite la punctele 54-57 de mai sus” (sublinierea noastră).

b) A douăsprezecea denaturare invocată

159. Duravit și alții susțin că Tribunalul ar fi denaturat, la punctul 312 și următoarele din Hotărârea Duravit, decizia în litigiu în raport cu valoarea probantă a elementelor de probă referitoare la reuniunea IFS din 24 aprilie 2001 și la reuniunile FSKI Fachverband Sanitärkeramische Industrie (denumită în continuare „FSKI”) din 23 ianuarie și din 5 iulie 2002.

160. Astfel cum am observat în privința celei de a șaptea denaturări invocate, aceste argumente urmăresc de asemenea să repună în discuție aprecierea probei efectuată de Tribunal, care nu poate fi atacată ca atare în cadrul recursului.

161. Tribunalul a constatat efectiv, în Hotărârea Keramag, că cele două reuniuni ale FSKI nu erau menționate în motivele deciziei în litigiu în sensul că au dat naștere la acțiuni anticoncurențiale între participanți. Tribunalul stabilește aceeași constatare pentru reuniunea IFS din 23 ianuarie 2002 (punctul 129 din hotărârea menționată).

162. Cu toate acestea, considerăm că Hotărârea Duravit nu indică contrariul. Cele trei reuniuni nu sunt examinate niciun moment în cadrul acesteia. Trimiterea, la punctul 313 din această hotărâre, la valoarea probantă ridicată prezentată de „cvasitotalitatea” elementelor de probă care se raportează la reuniunile IFS și FSKI poate privi doar reuniunile examinate de Tribunal. În consecință, cele trei reuniuni citate anterior sunt excluse. Aceeași concluzie trebuie să se aplice reuniunii IFS din 14 noiembrie 2001.

c) Concluzie

163. A șaptea și a douăsprezecea denaturare invocate de Duravit și alții trebuie respinse fie ca inadmisibile, fie ca nefondate.

2. Cauza Villeroy & Boch AG/Comisia

a) Cu privire la primul motiv (aprecierea încălcării reproșate în Franța este contradictorie, contrară principiului egalității de tratament, principiului in dubio pro reo și principiilor logicii)

i) Rezumat succint al argumentelor invocate de Villeroy & Boch AG

164. Villeroy & Boch AG contestă aprecierea elementelor de probă care se raportează la complexitatea faptelor săvârșite în Franța. Analiza probelor prezintă, în opinia sa, contradicții importante. Aceasta consideră că o analiză a probelor grevată astfel de contradicții ar încălca principiul egalității de tratament și Tribunalul ar fi săvârșit mai multe erori de drept care îi aduc atingere. Pe de o parte, Tribunalul ar fi dat unui număr de două elemente de probă (declarațiile date de Ideal Standard și de Roca France în temeiul clemenței) o apreciere diametral opusă analizei efectuate în Hotărârea Keramag), în defavoarea sa și în pofida principiilor egalității de tratament și beneficiului îndoielii. Pe de altă parte, Tribunalul ar fi analizat o probă care nu poate fi utilizată (declarația dată de Duravit și alții) tot în detrimentul său, neurmând propria jurisprudență și cu nerespectarea principiilor egalității de tratament și beneficiului îndoielii, precum și a articolului 263 TFUE și a articolului 296 al doilea paragraf TFUE, înlocuind în același timp, în mod ilegal, motivarea deciziei în litigiu.

165. În plus, potrivit Villeroy & Boch AG, mărturia unei întreprinderi care a cerut clemență poate, în temeiul principiului testis unus, testis nullus care reiese din jurisprudență, să fie susținută și de cea a altor participanți la înțelegere. Aceasta ar fi situația în prezenta cauză, întrucât mărturia furnizată în cadrul cererii de clemență a Ideal Standard ar fi fost confirmată de declarația dată de Roca France. Aprecierea probelor împotriva lor pentru a le stabili participarea în Franța ar fi contrazisă în totalitate în aprecierea efectuată în Hotărârea Keramag.

166. Având în vedere că niciun alt element de probă nu ar fi fost utilizat în mod legal în ceea ce privește încălcarea care se pretinde că poate fi imputată Villeroy & Boch AG în Franța, constatările reținute împotriva acesteia ar fi întemeiate pe o eroare de drept de același tip ca și cele menționate mai sus, în ceea ce privește fapte săvârșite în Franța. Prin urmare, ar trebui să se anuleze încălcarea unică reținută de Tribunal, din moment ce condițiile unei încălcări complexe și continue nu ar fi îndeplinite în ceea ce privește Franța. Ar trebui cel puțin să se anuleze constatările care figurează la articolele 1 și 2 din decizia în litigiu cu privire la Franța.

167. În opinia Comisiei, argumentele respective sunt nefondate.

ii) Analiză

168. Astfel cum am arătat în analiza noastră cu privire la recursul Comisia/Keramag Keramische Werke și alții (punctele 45-131 din prezentele concluzii), unele aprecieri conținute în Hotărârea Keramag sunt total contradictorii cu cele care le corespund în trei hotărâri paralele (Hotărârile Roca Sanitario, Duravit și alții, precum și Villeroy & Boch Austria), pronunțate în aceeași zi, de aceiași judecători, împotriva aceleiași decizii a Comisiei. Toate aceste hotărâri au ca obiect aceleași fapte și Comisia a invocat în acestea aceleași elemente de probă.

169. Or, contrar celor pretinse de Villeroy & Boch AG, Tribunalul a statuat în mod întemeiat în Hotărârea Villeroy & Boch Austria că discuțiile anticoncurențiale organizate la reuniunea AFICS din 25 februarie 2004 fuseseră probate suficient pe plan juridic, întemeindu‑se în această privință pe cererile concordante introduse de Ideal Standard și de Roca France în vederea aplicării Comunicării privind clemența. Tribunalul a urmat astfel jurisprudența constantă potrivit căreia conținutul unei cereri de aplicare a Comunicării privind clemența putea fi confirmat de altă cerere de aplicare a acestei comunicări ( 52 ). Acesta a ajuns la același rezultat în Hotărârea Duravit (punctul 324). În Hotărârea Roca (punctele 198 și 239), în sfârșit, astfel cum am arătat la punctul 49 (a treia liniuță) din prezentele concluzii, Tribunalul a acordat o reducere a amenzii de 6 % întrucât informațiile furnizate prezentau o valoare adăugată semnificativă în sensul că acestea atestau că discuții anticoncurențiale avuseseră loc la reuniunea AFICS din 25 februarie 2004. Prin urmare, Hotărârea Roca privea același aspect al încălcării ca și în speță.

170. Astfel cum am văzut, în timp ce Tribunalul a constatat în trei hotărâri (și anume Hotărârile Roca, Duravit și Villeroy & Boch Austria) că încălcarea a fost săvârșită în cadrul AFICS, acesta a ajuns, dimpotrivă, la o concluzie contrară în Hotărârea Keramag. Or, după cum s‑a arătat deja la punctul 99 din prezentele concluzii, eroarea în ceea ce privește aprecierea probelor se situează în Hotărârea Keramag, a cărei anulare o propunem.

171. În orice caz, chiar dacă Curtea nu ar urma propunerea noastră în cauza Comisia/Keramag și alții, subliniem că Villeroy & Boch AG nu susține că Hotărârea Villeroy & Boch Austria ar fi afectată de o motivare deficitară sau că Tribunalul ar fi denaturat probele. Așa cum arată Comisia, dacă Tribunalul nu ar fi pronunțat Hotărârea Keramag, Villeroy & Boch AG nu ar ataca această parte a hotărârii.

172. În Hotărârea Koninklijke Wegenbouw Stevin/Comisia ( 53 ), în care reclamanta se prevalase de asemenea de o încălcare a principiului egalității de tratament și a cerințelor fundamentale de coerență a hotărârilor judecătorești, Curtea a respins motivul ca fiind inadmisibil, întrucât reclamanta nu invocase nicio denaturare a elementelor de probă în litigiu. Situația trebuie să fie aceeași pentru argumentul motivării insuficiente privind Hotărârea Villeroy & Boch Austria (punctul 18 din cadrul recursului).

173. În ceea ce privește pretinsele încălcări ale principiilor testis unus, testis nullus, in dubio pro reo și prezumției de nevinovăție și în special în privința probelor insuficiente examinate pentru dovedirea încălcării pe care Villeroy & Boch AG ar fi săvârșit‑o în Franța, amintim (a se vedea punctul 169 din prezentele concluzii) că, potrivit jurisprudenței ( 54 ), o cerere de aplicare a Comunicării privind clemența poate fi confirmată de o altă cerere. În Hotărârea Keramag, Tribunalul a omis pur și simplu să aprecieze forța probantă a declarațiilor date de Roca France care însoțeau cererea (a se vedea în acest context punctul 77 și următoarele din prezentele concluzii).

174. Or, în speță, și anume în Hotărârea Villeroy & Boch Austria (dar și, astfel cum am arătat mai sus, în Hotărârea Duravit), Tribunalul a afirmat în mod expres că declarațiile date de Roca France în cadrul cererii sale de clemență făceau parte din seria de probe care îi permiteau să constate încălcarea referitoare la produsele sanitare ceramice în Franța. Acesta a arătat în cele două hotărâri menționate că Ideal Standard și Roca France își confirmau reciproc declarațiile, cel puțin în ceea ce privește produsele „de gamă inferioară”, întrucât concluziile Comisiei se raportau la această categorie de produse.

175. Tribunalul nu a apreciat necesar să examineze alte elemente de probă ( 55 ), întrucât a considerat că declarațiile date de Ideal Standard și de Roca France erau suficiente. Astfel, numai în cazul în care Curtea ar considera că cele două declarații date de Ideal Standard și de Roca France nu erau suficiente pentru a constata încălcarea în Franța, ar reveni Tribunalului (sau Curții, în cazul în care ar considera că respectiva cauză ar fi în stare de judecată) sarcina să examineze valoarea probantă a acestor elemente suplimentare.

176. Prin urmare, primul motiv al Villeroy & Boch AG trebuie respins fie ca inadmisibil, fie ca nefondat.

b) Cu privire la al doilea motiv, al doilea aspect (atingere adusă regulilor de logică și principiului egalității de tratament în ceea ce privește evaluarea materială și imputarea pentru Italia)

177. Villeroy & Boch AG critică faptul că Tribunalul i‑a imputat, în calitate de fabricant de produse sanitare ceramice, încălcări săvârșite în Italia de operatori care nu sunt concurenți ai recurentei (producători de robinete), în condițiile în care aceasta nu desfășura activități în această țară și nu era prezentă la reuniuni pretins contrare dreptului cu privire la înțelegeri. De asemenea, Tribunalul a considerat în cauze paralele că întreprinderile prezente pe această piață trebuiau scoase din cauză. În această privință, ar exista și o inegalitate de tratament vădit discriminatorie în defavoarea reclamantei, o încălcare a prezumției de nevinovăție și a regulilor de logică.

178. Comisia contestă admisibilitatea motivului întemeiat pe o atingere adusă principiului egalității de tratament în ceea ce privește constatările Tribunalului în trei proceduri paralele cu privire la alți fabricanți de produse sanitare ceramice. Chiar dacă constatări care s‑ar putea aplica și Villeroy & Boch AG ar fi fost efectuate în alte hotărâri, nu ar fi mai puțin adevărat că aceasta nu ar fi formulat niciun motiv corespunzător în primă instanță.

179. Oricum, este suficient să se constate că, potrivit jurisprudenței, Villeroy & Boch AG „poate, astfel, să formuleze recurs invocând în fața Curții motive derivate din însăși hotărârea atacată” ( 56 ) (și anume diferența de tratament în privința celorlalte părți).

180. Cu privire la fond și chiar fără a trebui să se pronunțe asupra pertinenței argumentului legat de o eventuală inegalitate de tratament în raport cu alte întreprinderi avute în vedere în hotărâri paralele ale Tribunalului, trebuie arătat că anularea parțială decisă de Tribunal cu privire la încălcarea constatată în Italia rezultă doar din participarea mai limitată în timp a anumitor întreprinderi și că aceasta nu are nicio incidență asupra aspectului dacă Villeroy & Boch AG putea avea cunoștință despre încălcare în această țară sau putea să o prevadă în mod rezonabil. În scopul imputării unei încălcări globale, trebuie să se stabilească dacă întreprinderea nu putea ignora întinderea generală și caracteristicile esențiale ale înțelegerii globale, ignorarea unor elemente de detaliu nefiind nicidecum determinantă ( 57 ).

181. Mai precis, subliniem următoarele elemente.

182. În primul rând, astfel cum a arătat Comisia, Tribunalul a constatat în Hotărârea Duravit (punctele 37-41 din cadrul recursului) că probele nu erau suficiente pentru a ajunge la concluzia că Duravit și alții aveau cunoștință de încălcarea săvârșită în Italia, ceea ce Duravit și alții contestaseră cu claritate și precizie.

183. Pe de altă parte, Villeroy & Boch AG și Duravit și alții nu se aflau în aceeași situație, pe de o parte, întrucât Duravit și alții au participat la încălcare în trei state membre, față cinci pentru Villeroy & Boch AG, și, pe de altă parte, întrucât aceasta din urmă a fost implicată în încălcare o perioadă considerabil mai lungă, aceste două elemente conducând în mod normal la o imagine mai bună a întinderii reale a unui comportament ilicit.

184. În al doilea rând, în ceea ce privește Hotărârea Wabco (punctele 42 și 43 din cadrul recursului), anularea parțială se întemeiază pe o problemă specială. O mare parte a amenzii se raporta la o încălcare cu privire la produse sanitare ceramice vândute în Italia, astfel încât o parte din această amendă a fost calculată pe baza valorii vânzărilor acestor produse în Italia, în timp ce, în cazul Villeroy & Boch AG, amenda a fost, dimpotrivă, calculată fără a ține seama de valoarea vânzărilor efectuate în Italia.

185. În al treilea rând, în cauza Wabco, Tribunalul a constatat că participarea acestei întreprinderi la încălcarea cu privire la produse sanitare ceramice era dovedită pentru piața italiană doar pentru o anumită perioadă și a redus amenda în consecință. Totuși, Tribunalul a afirmat în mod clar că Ideal Standard participase și la această înțelegere prin schimburi de informații cu fabricanții de robinete ( 58 ). Partea amenzii care se întemeia pe valoarea vânzărilor de robinete pe această piață nu a fost contestată de Ideal Standard și nici Tribunalul nu a anulat‑o. Întrucât Tribunalul nu a considerat că Ideal Standard nu avusese cunoștință de o parte a încălcării, nu înțelegem (ca și Comisia) cum situația societății Villeroy & Boch AG în Italia ar putea fi comparată cu cea a Ideal Standard.

186. În al patrulea rând, în privința Hotărârii Keramag (punctele 44-47 din cadrul recursului), anularea pronunțată de Tribunal privește o parte restrânsă a încălcării și rezultă din lipsa probelor cu privire la participarea Pozzi Ginori o perioadă de câteva luni. Aceasta nu a determinat reducerea amenzii, care a fost calculată și pe baza valorii vânzărilor de produse sanitare ceramice în Italia ( 59 ).

187. Întrucât Tribunalul nu a considerat că comportamentul ilicit în Italia nu ar fi fost cunoscut de Keramag și alții, nu înțelegem cum situația Villeroy & Boch AG în Italia ar putea fi comparată cu cea a Keramag și alții.

188. Prin urmare, al doilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins.

3. Cauza Villeroy & Boch SAS/Comisia

a) Cu privire la primul motiv (contradicție în aprecierea mijloacelor de probă în ceea ce privește Franța, care încalcă principiul egalității de tratament și principiul in dubio pro reo și aduce atingere coerenței logice și juridice a hotărârii)

189. Arătând că aprecierea efectuată de Tribunal cu privire la declarațiile date de Ideal Standard, de Roca France și de Duravit în legătură cu ansamblul faptelor constatate în Franța nu corespunde celei pe care a efectuat‑o cu privire la aceleași elemente de probă în Hotărârile Keramag și Wabco Europe, Villeroy & Boch France susține că Tribunalul ar fi încălcat principiile egalității de tratament și in dubio pro reo.

190. Astfel, pentru Villeroy & Boch France, Tribunalul și‑a întemeiat Hotărârea Villeroy & Boch Austria pe declarațiile date de Ideal Standard și de Roca France, în timp ce, în Hotărârea Keramag, acesta a considerat că declarația dată de Ideal Standard nu ar fi putut constitui în sine o probă suficientă și că Comisia nu s‑a putut întemeia pe declarațiile date de Roca France, în lipsa elementelor de probă prin care se confirmă că o coordonare a prețurilor minime fusese pusă în aplicare.

191. În ceea ce privește declarația dată de Duravit și alții, Villeroy & Boch SAS arată că, în Hotărârea Keramag, Tribunalul a constatat că această declarație nu i‑a fost comunicată în cursul procedurii administrative și că, în consecință, nu îi era opozabilă. Faptul că Tribunalul s‑a întemeiat pe declarația dată de Duravit și alții pentru a confirma declarația Ideal Standard ar fi viciat motivarea deciziei în litigiu.

192. Villeroy & Boch SAS consideră că, procedând astfel, Tribunalul a încălcat articolul 263 TFUE și articolul 296 al doilea paragraf TFUE, precum și principiul prezumției de nevinovăție, enunțat la articolul 48 primul paragraf din cartă și la articolul 6 paragraful 2 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950.

193. În ceea ce privește contradicția cu Hotărârea Keramag, facem trimitere la punctul 45 și următoarele din prezentele concluzii, referitoare