Părţi

Motivele

Dizpozitiv



Părţi

În cauza T‑543/08,

RWE AG, cu sediul în Essen (Germania),

RWE Dea AG, cu sediul în Hamburg (Germania),

reprezentate de C. Stadler, de M. Röhrig și de S. Budde, avocați,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de A. Antoniadis și de R. Sauer, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare a articolelor 1 și 2 din Decizia C(2008) 5476 final a Comisiei din 1 octombrie 2008 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39.181 – Ceară de lumânări), în măsura în care privește pe reclamante, precum și, cu titlu subsidiar, o cerere de reducere a cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată,

TRIBUNALUL (Camera a treia),

compus din domnul O. Czúcz (raportor), președinte, doamna I. Labucka și domnul D. Gratsias, judecători,

grefier: doamna K Andová, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 martie 2012,

pronunță prezenta

Hotărâre

Motivele

Istoricul cauzei și decizia atacată

1. Procedura administrativă și adoptarea deciziei atacate

1. Prin Decizia C(2008) 5476 final din 1 octombrie 2008 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39.181 – Ceară de lumânări) (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Comunităților Europene a constatat că reclamantele, RWE AG și RWE Dea AG (denumite în continuare, împreună, „RWE”) au încălcat, împreună cu alte întreprinderi, articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea la o înțelegere pe piața cerii de parafină în SEE și pe piața germană a gaciului de parafină.

2. Destinatarii deciziei atacate sunt, pe lângă reclamante, următoarele societăți: ENI SpA; Esso Deutschland GmbH, Esso Société anonyme française, ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA și Exxon Mobil Corp. (denumite în continuare, împreună, „ExxonMobil”); H & R ChemPharm GmbH, H & R Wax Company Vertrieb GmbH și Hansen & Rosenthal KG (denumite în continuare, împreună, „H & R”); Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG; MOL Nyrt.; Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA și Repsol YPF SA (denumite în continuare, împreună, „Repsol”); Sasol Wax GmbH, Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH și Sasol Ltd (denumite în continuare, împreună, „Sasol”); Shell Deutschland Oil GmbH,·Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Ltd, The Shell Petroleum Company Ltd, Shell Petroleum NV și The Shell Transport and Trading Company Ltd (denumite în continuare, împreună, „Shell”), precum și Total SA și Total France SA (denumite în continuare, împreună, „Total”) [considerentul (1) al deciziei atacate].

3. Ceara de parafină este produsă în rafinării prin prelucrarea țițeiului. Aceasta este utilizată pentru fabricarea unei varietăți de produse cum ar fi lumânări, produse chimice, anvelope și produse auto, precum și în industria cauciucului, a ambalajelor, a adezivilor și a gumei de mestecat [considerentul (4) al deciziei atacate].

4. Gaciul de parafină este materia primă necesară pentru fabricarea cerii de parafină. Acesta este produs în rafinării ca derivat al fabricării uleiurilor de bază din țiței. Este totodată vândut unor clienți finali, de exemplu producătorilor de plăci aglomerate [considerentul (5) al deciziei atacate].

5. Comisia și‑a început investigația după ce Shell Deutschland Schmierstoff a informat‑o, prin scrisoarea din 17 martie 2005, cu privire la existența unei înțelegeri, adresându‑i o cerere de imunitate în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea din 2002 privind cooperarea”) [considerentul (72) al deciziei atacate].

6. La 28 și la 29 aprilie 2005, Comisia a efectuat, în temeiul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269), verificări la fața locului în incintele „H & R/Tudapetrol”, ale ENI, ale MOL, precum și în cele aparținând întreprinderilor din grupurile Sasol, ExxonMobil, Repsol și Total [considerentul (75) al deciziei atacate]. Nu au fost efectuate verificări în incintele reclamantelor.

7. La 25 mai 2007, Comisia a transmis o comunicare privind obiecțiunile societăților enumerate la punctul 2 de mai sus, printre care și reclamantele [considerentul (85) al deciziei atacate]. Prin scrisoarea din 13 august 2007, reclamantele au răspuns la comunicarea privind obiecțiunile.

8. La 10 și la 11 decembrie 2007, Comisia a organizat o audiere, la care reclamantele au participat [considerentul (91) al deciziei atacate].

9. În decizia atacată, având în vedere probele de care dispunea, Comisia a apreciat că destinatarii, care constituie majoritatea producătorilor de ceară de parafină și de gaci de parafină din cadrul SEE, au participat la o încălcare unică, complexă și continuă a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, care acoperea teritoriul SEE. Această încălcare consta în acorduri sau în practici concertate referitoare la stabilirea prețurilor și la schimbul și la divulgarea de informații sensibile din punct de vedere comercial privind ceara de parafină. În ceea ce privește RWE (ulterior Shell), ExxonMobil, MOL, Repsol, Sasol și Total, încălcarea privind ceara de parafină viza de asemenea împărțirea clienților sau a piețelor. În plus, încălcarea săvârșită de RWE, de ExxonMobil, de Sasol și de Total privea și gaciul de parafină vândut clienților finali de pe piața germană [considerentele (2), (95) și (328) și articolul 1 din decizia atacată].

10. Practicile ilicite s‑au concretizat în cadrul unor reuniuni anticoncurențiale denumite de participanți „reuniuni tehnice” sau, uneori, reuniuni „Blauer Salon” și în cadrul unor „reuniuni privind gaciul de parafină” dedicate în mod special problemelor referitoare la gaciul de parafină.

11. Amenzile aplicate în speță au fost calculate pe baza Orientărilor privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările din 2006”), în vigoare la data notificării comunicării privind obiecțiunile societăților enumerate la punctul 2 de mai sus.

12. Decizia atacată cuprinde printre altele următoarele dispoziții:

„ Articolul 1

Întreprinderile următoare au încălcat articolul 81 alineatul 1 [CE] și, începând de la 1 ianuarie 1994, articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la un acord continuu și/sau la o practică concertată în sectorul cerii de parafină în cadrul pieței comune și, începând de la 1 ianuarie 1994, în cadrul SEE:

[...]

RWE‑Dea AG: de la 3 septembrie 1992 până la 30 iunie 2002;

RWE AG: de la 3 septembrie 1992 până la 30 iunie 2002;

[...]

În ceea ce privește întreprinderile următoare, încălcarea privește de asemenea, pentru perioadele indicate, gaciul de parafină vândut clienților finali pe piața germană:

[...]

RWE‑Dea AG: de la 30 octombrie 1997 până la 30 iunie 2002;

RWE AG: de la 30 octombrie 1997 până la 30 iunie 2002;

[...]

Articolul 2

Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi:

ENI SpA: 29 120 000 EUR

Esso Société anonyme française: 83 588 400 EUR,

din care, în solidar cu

ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA și Exxon Mobil [Corporation], pentru 34 670 400 EUR, din care, în solidar cu Esso Deutschland GmbH, pentru 27 081 600 EUR;

Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: 12 000 000 EUR;

Hansen & Rosenthal KG, în solidar cu H & R Wax Company Vertrieb GmbH: 24 000 000 EUR,

din care, în solidar cu

H & R ChemPharm GmbH pentru 22 000 000 EUR;

MOL Nyrt.: 23 700 000 EUR;

Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, în solidar cu Repsol Petróleo SA și cu Repsol YPF SA: 19 800 000 EUR;

Sasol Wax GmbH: 318 200 000 EUR,

din care, în solidar cu

Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH și Sasol Limited, pentru 250 700 000 EUR;

Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Limited, The Shell Petroleum Company Limited, Shell Petroleum NV și The Shell Transport and Trading Company Limited: 0 EUR;

RWE‑Dea AG, în solidar cu RWE AG: 37 440 000 EUR;

Total France SA, în solidar cu Total SA: 128 163 000 EUR.”

2. Structura grupului RWE și a întreprinderii comune Shell & Dea Oil

13. Răspunderea reclamantelor este angajată din cauza comportamentului angajaților Dea Mineraloel AG, devenită Dea Mineraloel GmbH (denumită în continuare „Dea Mineraloel”).

14. În perioada cuprinsă între 3 septembrie 1992 și 2 ianuarie 2002, Dea Mineraloel a fost o filială deținută integral de RWE‑Dea Aktiengesellschaft für Mineraloel und Chemie, redenumită ulterior RWE Dea. RWE Dea a fost o filială deținută în proporție de 99,4 % de RWE AG.

15. La 2 ianuarie 2002, Deutsche Shell și‑a asumat controlul comun al Dea Mineraloel împreună cu RWE Dea, prin dobândirea a 50 % din părțile sociale ale Dea Mineraloel. Concentrarea economică a fost autorizată prin Decizia C(2001) 4526 final a Comisiei din 20 decembrie 2001 de declarare a unei concentrări ca fiind compatibilă cu piața comună (cazul COMP/M.2389 – Shell/Dea) (denumită în continuare „decizia de autorizare a concentrării”). Prin urmare, Dea Mineraloel a devenit o întreprindere comună, redenumită Shell & Dea Oil, deținută în proporție de 50 % de Deutsche Shell și în proporție de 50 % de RWE Dea, ce îmbina activitățile acestor din urmă două societăți în sectorul petrolului și al petrochimiei.

16. La 1 iulie 2002, Shell a dobândit restul de 50 % din părțile sociale ale întreprinderii comune Shell & Dea Oil. În anul 2003, Shell & Dea Oil a fost redenumită Shell Deutschland Oil. Începând cu 1 aprilie 2004, activitatea „ceară” a Shell Deutschland Oil a fost transferată filialei sale deținute integral, Shell Deutschland Schmierstoff.

Procedura și concluziile părților

17. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 15 decembrie 2008, reclamantele au introdus prezenta acțiune.

18. Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a decis deschiderea procedurii orale. În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul său de procedură, Tribunalul a invitat părțile să răspundă în scris la anumite întrebări și să îi comunice anumite documente. Părțile au dat curs acestei solicitări în termenul stabilit.

19. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 20 martie 2012.

20. Având în vedere legăturile factuale cu cauzele T‑540/08, Esso și alții/Comisia, T‑541/08, Sasol și alții/Comisia, T‑544/08, Hansen & Rosenthal și H & R Wax Company Vertrieb/Comisia, T‑548/08, Total/Comisia, T‑550/08, Tudapetrol/Comisia, T‑551/08, H & R ChemPharm/Comisia, T‑558/08, ENI/Comisia, T‑562/08, Repsol YPF Lubricantes y especialidades și alții/Comisia, și T‑566/08, Total Raffinage Marketing/Comisia, și apropierea dintre chestiunile de drept invocate, Tribunalul a decis să pronunțe hotărârea în prezenta cauză numai în urma ședințelor desfășurate în cauzele conexe menționate, dintre care ultima avut loc la 3 iulie 2013.

21. Reclamantele solicită Tribunalului:

– anularea articolului 1 din decizia atacată, în măsura în care în cuprinsul său se constată o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, săvârșită de acestea;

– anularea articolului 2 din decizia atacată, în măsura în care prin acesta li se aplică o amendă de 37 440 000 de milioane de euro;

– cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

22. Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

23. În susținerea acțiunii, reclamantele invocă trei motive. Primul motiv este întemeiat pe o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE și a articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003, din cauza constatării pretins eronate a unei unități economice între reclamante, pe de o parte, și Dea Mineraloel sau Shell & Dea Mineraloel, pe de altă parte. Al doilea motiv, invocat cu titlu subsidiar, este întemeiat pe o încălcare a principiului egalității de tratament, determinată de aplicarea eronată a Comunicării din 2002 privind cooperarea și, îndeosebi, de faptul că în privința reclamantelor nu a fost extins beneficiul cererii de cooperare formulate de Shell. Al treilea motiv, invocat cu titlu subsidiar, este întemeiat pe o încălcare a articolului 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 din cauza pretinsei nerespectări a principiilor ce reglementează stabilirea cuantumului amenzii.

1. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe constatarea pretins eronată a unei unități economice între reclamante și Dea Mineraloel sau Shell & Dea Oil

24. Reclamantele susțin că, prin faptul că în sarcina lor s‑a stabilit răspunderea pentru încălcarea săvârșită de Dea Mineraloel în intervalul 3 septembrie 1992-2 ianuarie 2002 și pentru încălcarea săvârșită de Shell & Dea Oil în intervalul 2 ianuarie 2002-30 iulie 2002 (denumite în continuare „perioada funcționării întreprinderii comune”), Comisia a încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003, întrucât ar fi interpretat în mod greșit noțiunea de întreprindere în sensul articolului 81 CE.

Observații introductive

25. În ceea ce privește răspunderea solidară a unei societăți‑mamă pentru comportamentul filialei sale sau al unei întreprinderii comune deținute de aceasta, trebuie amintit că faptul că o filială sau o întreprindere comună are personalitate juridică distinctă nu este suficient pentru a înlătura posibilitatea ca societății‑mamă să i se impute comportamentul acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, Imperial Chemical Industries/Comisia, 48/69, Rec., p. 619, punctul 132).

26. Astfel, dreptul concurenței al Uniunii vizează activitățile întreprinderilor, iar noțiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare (Hotărârea Curții din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237, punctul 54, și Hotărârea Tribunalului din 13 iulie 2011, General Technic‑Otis și alții/Comisia, T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 și T‑146/07, Rep., p. II‑4977, punctul 53).

27. Instanțele Uniunii au precizat de asemenea că noțiunea de întreprindere trebuie să fie înțeleasă, în acest context, în sensul că desemnează o unitate economică chiar dacă, din punct de vedere juridic, această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (a se vedea Hotărârea Curții din 12 iulie 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Rec., p. 2999, punctul 11, Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 26 de mai sus, punctul 55 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 29 iunie 2000, DSG/Comisia, T‑234/95, Rec., p. II‑2603, punctul 124). S‑a subliniat astfel că, în vederea aplicării normelor de concurență, nu este determinantă separarea formală dintre două societăți, rezultată din personalitatea lor juridică distinctă, importantă fiind existența sau inexistența unui comportament uniform al acestora pe piață. Prin urmare, poate fi necesar să se stabilească dacă două societăți cu personalități juridice distincte formează sau fac parte din una și aceeași întreprindere sau entitate economică care prezintă un comportament unic pe piață (Hotărârea Imperial Chemical Industries/Comisia, punctul 25 de mai sus, punctul 140, Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 2005, DaimlerChrysler/Comisia, T‑325/01, Rec., p. II‑3319, punctul 85, și Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 26 de mai sus, punctul 54).

28. În cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele de concurență, răspunderea pentru această încălcare revine entității respective, potrivit principiului răspunderii personale (Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 26 de mai sus, punctul 56, și Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 26 de mai sus, punctul 55).

29. Comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă din cauza apartenenței acestora la aceeași întreprindere atunci când această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață deoarece, în această privință, se află sub influența decisivă a societății‑mamă, având în vedere mai ales legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc aceste două entități juridice (a se vedea în acest sens Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 26 de mai sus, punctul 58, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 527).

30. Comportamentul pe piață al filialei se află sub influența decisivă a societății‑mamă în special în cazul în care filiala aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă în această privință (Hotărârea Imperial Chemical Industries/Comisia, punctul 25 de mai sus, punctele 133, 137 și 138, și Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Metsä-Serla și alții/Comisia, C‑294/98 P, Rec., p. I‑10065, punctul 27).

31. Comportamentul pe piață al filialei se află, în principiu, de asemenea sub influența decisivă a societății‑mamă atunci când aceasta reține numai prerogativa de definire sau de aprobare a anumitor decizii comerciale strategice, eventual de către reprezentanții săi în organele filialei, în timp ce prerogativa de definire a politicii comerciale stricto sensu a filialei este delegată conducătorilor care au sarcina administrării operaționale a acesteia, aleși de societatea‑mamă și care reprezintă și promovează interesele sale comerciale (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 9 septembrie 2011, Alliance One International/Comisia, T‑25/06, Rep., p. II‑5741, punctele 138 și 139).

32. Atunci când este asigurat caracterul uniform al comportamentului pe piață al filialei și al societății‑mamă a acesteia, în special în cazurile descrise la punctele 30 și 31 de mai sus, sau prin alte legături economice, organizatorice și juridice care unesc societățile, ele fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, potrivit jurisprudenței menționate la punctul 27 de mai sus. Astfel, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie prin care se aplică amenzi societății‑mamă, fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 26 de mai sus, punctul 59).

33. Jurisprudența reprodusă la punctele 25-32 de mai sus se aplică și în cazul stabilirii răspunderii uneia sau mai multor societăți‑mamă pentru o încălcare săvârșită de întreprinderea comună a acestora (Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 26 de mai sus, punctele 52-56).

34. Tocmai în lumina acestor reguli trebuie examinate argumentele reclamantelor și caracterul exact al constatărilor cuprinse în decizia atacată în ceea ce privește stabilirea în sarcina lor a răspunderii pentru acțiunile ilicite ale Dea Mineraloel, deținută integral de reclamante (primul aspect) și ale Shell & Dea Oil, deținută în proporție de 50 % de reclamante (al doilea aspect).

Cu privire la primul aspect, referitor la stabilirea în sarcina reclamantelor a răspunderii pentru încălcarea săvârșită de Dea Mineraloel (perioada anterioară datei de 2 ianuarie 2002)

Cu privire la decizia atacată

35. În decizia atacată, Comisia a arătat următoarele:

„[...]

(545) [E]xercitarea unei influențe decisive asupra politicii comerciale a unei filiale nu necesită exercitarea administrării cotidiene a funcționării filialei. Administrarea unei filiale poate fi conferită în mod adecvat înseși filialei, însă nu se exclude situația în care societatea‑mamă impune obiective și politici care afectează performanțele grupului, precum și coerența acestuia și sancționează orice comportament contrar obiectivelor și politicilor menționate. În fapt, RWE admite că RWE AG se consacra subiectelor de ordin general, precum strategia, planificarea, controlul și finanțarea pentru grupul RWE și primea rapoarte tehnice. RWE declară de asemenea că, deși nici [directoratul], nici consiliul de supraveghere al [RWE Dea] nu au exercitat o influență asupra activităților Dea Mineraloel, acestea se interesau cu privire la activitățile Dea Mineraloel [...] care implicau un capital, dezvoltarea marjelor/beneficiilor, riscuri etc. și se întemeiau pe rapoartele pe care le primeau care, sub aparența de a fi precise, făceau inutilă supervizarea activă a acestor activități [...]. Aceste declarații demonstrează în realitate că [reclamantele] aveau interesul și aptitudinea să exercite un control cel puțin asupra aspectelor strategice și financiare ale filialelor sale și că au exercitat efectiv un (anumit) control asupra anumitor aspecte strategice, precum și prin intermediul unui sistem de raportare.

(546) Argumentele potrivit cărora ceara de parafină avea pentru RWE doar o importanță foarte limitată și că rapoartele primite aveau aparența de a fi precise și că, prin urmare, RWE AG sau [RWE Dea] nu controlau în mod activ activitățile Dea Mineraloel nu sunt suficient de probante în ceea ce privește autonomia efectivă a unei filiale. Faptul că societatea‑mamă nu a participat ea însăși la diferite activități nu este concludent în privința chestiunii dacă trebuie să se considere că aceasta constituie, alături de unitățile operaționale ale grupului, o entitate economică unică. Repartizarea sarcinilor este un fenomen normal în cadrul unui grup de societăți. Prin definiție, o unitate economică execută toate funcțiile principale ale unui operator economic în cadrul persoanelor juridice din care aceasta se compune. [...]

(553) Prin urmare, Comisia concluzionează că RWE AG și [RWE Dea] au exercitat o influență decisivă și un control efectiv asupra [Dea Mineraloel] între 3 septembrie 1992 și 2 ianuarie 2002, [astfel încât] fac parte din întreprinderea care a săvârșit încălcarea.”

Cu privire la prezumția existenței unei unități economice între filială și societatea‑mamă unică a acesteia

36. Trebuie amintit că, în cazul specific în care o societate‑mamă deține integral capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia această societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a se prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei în cauză. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod independent pe piață (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 26 de mai sus, punctele 60 și 61 și jurisprudența citată).

37. În plus, potrivit jurisprudenței, prezumția de răspundere întemeiată pe deținerea de către o societate a întregului capital al unei alte societăți se aplică nu numai în cazul în care există o legătură directă între societatea‑mamă și filiala sa, ci și în cazurile în care, precum în speță, această legătură este indirectă, având în vedere interpunerea unei alte societăți (Hotărârea Curții din 20 ianuarie 2011, General Química și alții/Comisia, C‑90/09 P, Rep., p. I‑1, punctul 90).

38. Societatea‑mamă care deține cvasitotalitatea capitalului filialei sale se află, în principiu, într‑o situație analogă celei unui proprietar exclusiv, în ceea ce privește puterea acestuia de a exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale, având în vedere legăturile economice, organizatorice și juridice care o unesc cu acea filială. În consecință, Comisia are dreptul de a aplica în această situație același regim probatoriu, și anume recurgerea la prezumția că acea societate‑mamă a utilizat efectiv puterea sa de a exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. Desigur, nu este exclus ca în anumite cazuri asociații minoritari să poată dispune, în ceea ce privește filiala, de drepturi care să permită repunerea în discuție a analogiei sus‑menționate. Cu toate acestea, dincolo de împrejurarea că asemenea drepturi nu sunt aferente în general unor părți sociale în cotă minimă, precum cele în discuție în speță, în prezenta cauză reclamantele nu au prezentat niciun element de asemenea natură (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 7 iunie 2011, Arkema France și alții/Comisia, T‑217/06, Rep., p. II‑2593, punctul 53).

39. Atunci când prezumția nu este răsturnată, Comisia poate stabili că filiala și societățile‑mamă directe și indirecte fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, în sensul jurisprudenței menționate la punctul 27 de mai sus. Împrejurarea că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societăților‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acestora în cadrul încălcării (a se vedea jurisprudența citată la punctul 32 de mai sus).

40. Potrivit jurisprudenței, pentru a răsturna prezumția descrisă la punctul 36 de mai sus, reclamantele trebuiau să prezinte orice element referitor la legăturile organizatorice, economice și juridice existente între ele și Dea Mineraloel pe care le considerau de natură să demonstreze că ele nu constituiau o entitate economică unică. În cadrul aprecierii sale, Tribunalul trebuie, într‑adevăr, să țină cont de ansamblul elementelor prezentate, al căror caracter și a căror importanță pot varia în funcție de caracteristicile proprii fiecărui caz în parte (Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, T‑112/05, Rep., p. II‑5049, punctul 65).

41. Această prezumție se bazează pe constatarea că, pe de o parte, exceptând împrejurările cu totul excepționale, o societate care deține integral capitalul unei filiale poate, având în vedere numai această participație la capital, să exercite o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale și, pe de altă parte, că lipsa unei exercitări efective a acestei capacități de influențare poate în mod normal să fie căutată cel mai eficient în sfera entităților împotriva cărora operează prezumția (Hotărârea Curții din 29 septembrie 2011, Elf Aquitaine/Comisia, C‑521/09 P, Rep., p. I‑8947, punctul 60).

42. În plus, aplicarea unei asemenea prezumții se justifică prin faptul că, atunci când societatea‑mamă este unicul acționar al filialei, dispune de toate instrumentele posibile pentru a asigura alinierea comportamentului comercial al filialei cu propriul comportament. În special, acționarul unic este cel care stabilește, în principiu, gradul de autonomie al filialei prin adoptarea statutului acesteia, cel care alege administratorii și cel care ia sau aprobă deciziile comerciale strategice ale filialei, dacă este cazul prin prezența reprezentanților săi în cadrul organelor acesteia. De asemenea, unitatea economică dintre societatea‑mamă și filiala sa este de obicei protejată suplimentar prin obligațiile care rezultă din dreptul societăților din statele membre, precum ținerea de conturi consolidate, obligația filialei de a raporta periodic societății‑mamă cu privire la activitățile sale, precum și prin aprobarea conturilor anuale ale filialei de către adunarea generală constituită doar din societatea‑mamă, ceea ce implică în mod necesar că societatea‑mamă urmărește, cel puțin în linii mari, activitățile comerciale ale filialei.

43. Astfel, aplicarea prezumției exercitării efective de către societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al filialei sale este justificată în măsura în care se referă la situații tipice în ceea ce privește legăturile dintre o filială și singura sa societate‑mamă, prevăzând că deținerea în întregime sau aproape în întregime a capitalului filialei de o singură societate‑mamă implică, în principiu, caracterul unitar al comportamentului acestora pe piață.

44. Nu este mai puțin adevărat că societățile în cauză au, ca urmare a comunicării privind obiecțiunile, pe deplin ocazia să demonstreze că mecanismele descrise la punctul 42 de mai sus, care conduc de obicei la alinierea comportamentului comercial al filialei cu cel al societății‑mamă, nu au funcționat normal, astfel încât unitatea economică a grupului a fost compromisă.

Cu privire la argumentele reclamantelor referitoare la răsturnarea prezumției

45. În speță, reclamantele nu contestă că, pe baza deținerii întregului capital al Dea Mineraloel de către RWE Dea și a deținerii a 99,4 % din capitalul acesteia de către RWE AG, Comisia ar fi putut să prezume că, în lipsa unei demonstrații contrare, acestea ar fi exercitat efectiv o influență decisivă asupra comportamentului comercial al Dea Mineraloel.

46. Reclamantele consideră însă că în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile au furnizat suficiente probe pentru a răsturna prezumția.

– Cu privire la autonomia operațională a Dea Mineraloel

47. Reclamantele susțin că, în decizia atacată, Comisia a considerat în mod eronat că exercitarea unei influențe decisive de către societatea‑mamă asupra comportamentului comercial al filialei nu necesita „asumarea” gestionării afacerilor curente ale filialei. Astfel, argumentele invocate în răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile ar fi suficiente pentru răsturnarea prezumției.

48. În primul rând, reclamantele precizează că, în calitate de societate principală a grupului, RWE AG se concentrează pe misiuni de conducere a grupului, precum strategia, planificarea, controlul și finanțarea. RWE AG nu ar fi exercitat nicio influență asupra părții operaționale a activității RWE Dea sau a Dea Mineraloel.

49. În această privință, Tribunalul s‑a pronunțat deja în sensul că faptul că o filială dispune de propria conducere locală și de propriile resurse nu dovedește, în sine, că aceasta își stabilește comportamentul pe piață în mod autonom în raport cu societatea‑mamă a acesteia. Împărțirea sarcinilor între filiale și societățile‑mamă ale acestora și, în mod specific, faptul de a încredința administrarea activităților curente conducerii locale a unei filiale deținute integral sunt o practică obișnuită a întreprinderilor de dimensiuni mari care sunt compuse din mai multe filiale deținute, în ultimă instanță, de aceeași societate‑mamă de bază. Prin urmare, în cazul deținerii integrale sau cvasiintegrale a capitalului filialei implicate direct în încălcare, elementele de probă furnizate în această privință nu sunt susceptibile să răstoarne prezumția exercitării efective a unei influențe decisive asupra comportamentului filialei de către societatea‑mamă și de către societatea‑mamă de bază (a se vedea în acest sens Hotărârea Alliance One International/Comisia, punctul 31 de mai sus, punctele 130 și 131).

50. Această abordare se justifică, de altfel, prin faptul că în cazul unei filiale deținute integral sau aproape integral de o singură societate‑mamă există, în principiu, un singur interes comercial, iar membrii organelor filialei sunt desemnați și numiți de acționarul unic, care le poate da instrucțiuni cel puțin informal și le poate impune criterii de performanță. Prin urmare, într‑un astfel de caz, există în mod obligatoriu o relație de încredere între conducătorii filialei și cei ai societății‑mamă, iar aceștia acționează în mod necesar în sensul reprezentării și al promovării unicului interes comercial existent, și anume cel al societății‑mamă (a se vedea punctul 31 de mai sus). Astfel, caracterul unitar al comportamentului pe piață al societății‑mamă și al filialei sale este asigurat în pofida oricărei autonomii acordate conducătorilor filialei în ceea ce privește conducerea operațională a acesteia din urmă, care ține de definirea politicii comerciale stricto sensu a filialei. În plus, de regulă, acționarul unic este cel care definește în mod individual și potrivit propriilor interese modalitățile de luare a deciziilor de către filială și cel care decide cu privire la gradul de autonomie operațională a acesteia, pe care o poate schimba conform propriei voințe prin modificarea regulilor ce reglementează funcționarea filialei sau în cadrul unei restructurări, chiar prin crearea unor structuri informale de luare a deciziei. În consecință, în principiu, conducătorii filialei asigură în acest mod conformitatea comportamentului comercial al filialei cu comportamentul restului grupului în exercitarea competențelor lor autonome.

51. În al doilea rând, trebuie să se adauge că elementele invocate de reclamante se înscriu în conceptul gestiunii descentralizate, tipică întreprinderilor de dimensiuni mari cu activități diversificate, și nu se încadrează în nicio împrejurare excepțională. Dimpotrivă, reclamantele admit că RWE AG se consacra unor subiecte precum strategia, planificarea, controlul și finanțarea în numele grupului și primea rapoarte tehnice de la Dea Mineraloel, în timp ce RWE Dea se interesa despre activitățile Dea Mineraloel care implicau un capital, despre dezvoltarea marjelor sau a beneficiilor și despre riscuri.

52. În al treilea rând, în opinia reclamantelor, Comisia a urmat o abordare lipsită de coerență în decizia atacată deoarece a examinat conducerea operațională în contextul stabilirii răspunderii pentru acțiunile ilicite ale întreprinderii comune a BP și a Mobil [considerentul (374) al deciziei atacate] în sarcina acestor societăți‑mamă. Comisia ar fi refuzat însă să ia în considerare autonomia operațională a Dea Mineraloel.

53. În această privință, trebuie subliniat (a se vedea și examinarea celui de al doilea aspect al prezentului motiv) că prerogativele fiecăreia dintre societățile‑mamă în conducerea operațională a unei întreprinderi comune constituie un element pertinent în aprecierea posibilității de stabilire a răspunderii în sarcina societăților‑mamă pentru încălcarea săvârșită de întreprinderea comună, întrucât conducerea comună a întreprinderii comune atestă unitatea economică dintre întreprinderea comună și societățile‑mamă care o exercită. Totuși, în cazul Dea Mineraloel nu este vorba despre o întreprindere comună, ci despre o filială deținută integral de RWE Dea, căreia i se aplică un regim probatoriu diferit din cauza existenței unui acționar unic, a unui interes comercial unic și a faptului că toți conducătorii sunt desemnați și numiți, direct sau indirect, numai de societatea‑mamă (a se vedea punctele 42 și 50 de mai sus).

54. Prin urmare, argumentul întemeiat pe examinarea stabilirii răspunderii pentru încălcarea săvârșită de întreprinderea comună constituită de BP și de Mobil este lipsit de pertinență.

55. Rezultă că argumentele reclamantelor întemeiate pe autonomia operațională a Dea Mineraloel, care nu pot demonstra că unitatea economică dintre aceasta și reclamante ar fi încetat, trebuie respinse.

– Cu privire la lipsa unei influențe asupra activităților privind ceara de parafină și cu privire la procentul scăzut de vânzări ale acestor produse în cifra de afaceri a Dea Mineraloel

56. Reclamantele susțin că RWE AG nu a dat instrucțiuni Dea Mineraloel cu privire la gestionarea afacerilor curente. Instrucțiunile ar fi date numai pentru executarea unor proiecte mari de importanță majoră pentru întregul grup, pentru care ar fi trebuit să se obțină acordul directoratului și al consiliului de supraveghere al RWE AG. Întrucât activitatea „ceară de parafină” nu ar fi avut însă niciodată importanță pentru grup în ansamblu, aceste organe ale RWE AG nu ar fi fost sesizate niciodată cu chestiuni de gestiune în acest domeniu.

57. De asemenea, reclamantele arată că nici directoratul, nici consiliul de administrație al RWE Dea nu au exercitat o influență asupra activității „ceară de parafină” a Dea Mineraloel, nici nu i‑au dat instrucțiuni cu privire la această activitate. În plus, în ceea ce privește producția cerii de parafină, directoratul RWE Dea ar fi luat cunoștință numai despre prezentarea săptămânală a conturilor, care cuprindea un rezumat al activității Mineralölwerk Grasbrook. Această prezentare săptămânală a conturilor ar fi corespuns, în esență, rezultatului lunar furnizat de serviciul de contabilitate. Este motivul pentru care, din punctul de vedere al directoratului RWE Dea, nu era necesară supravegherea activă a activității „ceară de parafină”.

58. Potrivit reclamantelor, activitatea vizată de înțelegere reprezintă numai 0,1-0,2 % din cifra de afaceri a Dea Mineraloel, ceea ce ar constitui un „indiciu puternic” al inexistenței unei influențe decisive din partea conducătorilor grupului.

59. În primul rând, potrivit jurisprudenței, nu este vorba despre o relație de instigare referitoare la încălcare între societatea‑mamă și filiala sa și, cu atât mai mult, nici despre o implicare a societății‑mamă în încălcarea respectivă, ci despre faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE, care împuternicește Comisia să adreseze decizia de aplicare a amenzilor societății‑mamă a unui grup de societăți. Astfel, imputarea comportamentului ilicit al unei filiale societății sale mamă nu necesită dovedirea faptului că societatea‑mamă influențează politica filialei sale în domeniul specific care a făcut obiectul încălcării. Rezultă că faptul că conducătorii societății‑mamă nu au cunoștință despre încălcare și nu dau instrucțiuni cu privire la producția și la vânzarea produselor ce fac obiectul cartelului nu este pertinent din punctul de vedere al răsturnării prezumției (Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 40 de mai sus, punctele 58 și 83, și Hotărârea Tribunalului din 13 iulie 2011, Shell Petroleum și alții/Comisia, T‑38/07, Rep., p. II‑4383, punctele 69 și 70).

60. De asemenea, pentru motive identice, faptul că sectorul sau activitatea afectată de încălcare reprezintă doar un procent redus din ansamblul activităților grupului sau ale societății‑mamă nu este de natură să dovedească independența filialei respective față de societatea sa mamă și, prin urmare, nu are efect asupra aplicării prezumției exercitării efective de către societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al filialei pe piață (Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Arkema/Comisia, T‑168/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 79; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2007, Bolloré și alții/Comisia, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02, Rep., p. II‑947, punctul 144).

61. În plus, proporția scăzută a vânzării produselor ce fac obiectul cartelului în cifra de afaceri a grupului nu schimbă faptul că rezultatele realizate în acest domeniu intră, de regulă, în rezultatele consolidate ale societăților‑mamă. Astfel, caracterul profitabil al acestor activități prezintă interes pentru societățile‑mamă și pentru grup în ansamblu.

62. În sfârșit, trebuie amintit că existența unor instrucțiuni formale date de societatea‑mamă filialei sale nu este cerută în mod necesar pentru a demonstra unitatea economică dintre cele două societăți (a se vedea punctul 31 de mai sus). Astfel, unitatea economică dintre ele este asigurată și atunci când prerogativa definirii politicii comerciale stricto sensu a filialei este delegată conducătorilor însărcinați cu conducerea operațională a acesteia, aleși și menținuți în pozițiile lor de societatea‑mamă, care reprezintă și promovează doar interesul său comercial existent, cu alte cuvinte interesul societății‑mamă care este proprietar unic. Acești conducători asigură în acest mod conformitatea comportamentului comercial al filialei cu cel al societății‑mamă în exercitarea competențelor lor autonome (a se vedea punctul 50 de mai sus). O intervenție a societății‑mamă poate fi, așadar, rezervată situațiilor în care rezultatele filialei nu sunt conforme așteptărilor societății‑mamă, în timp ce, în cazul unei performanțe normale, societatea‑mamă se poate limita la urmărirea activităților filialei prin intermediul rapoartelor întocmite de aceasta și al aprobării unor eventuale decizii strategice.

63. Astfel, trebuie respinse argumentele reclamantelor întemeiate pe lipsa unei influențe exercitate de ele în sectorul cerii de parafină.

64. Prin urmare, trebuie confirmată constatarea Comisiei potrivit căreia reclamantele și Dea Mineraloel făceau parte din întreprinderea care a săvârșit încălcarea în perioada cuprinsă între 3 septembrie 1992 și 1 ianuarie 2002. În consecință, Comisia nu a săvârșit o eroare în stabilirea în sarcina acestora a răspunderii pentru încălcare.

Cu privire la pretinsa răspundere a reclamantelor în lipsa vinovăției

65. Reclamantele consideră că abordarea urmată de Comisie în prezenta cauză implică o răspundere „desprinsă practic de orice vinovăție”, care ar fi incompatibilă cu principiul răspunderii personale. Efectul respingerii argumentelor reclamantelor invocate pentru a răsturna prezumția exercitării efective a unei influențe decisive ar fi transformarea prezumției respective într‑o prezumție irefragabilă de existență a unei unități economice în ipoteza unor filiale deținute integral de o societate‑mamă.

66. Trebuie amintit că aplicarea prezumției exercitării efective de către societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al filialei acesteia este justificată în măsura în care acoperă situații tipice în ceea ce privește legăturile dintre o filială și unica sa societate‑mamă și în măsura în care această prezumție nu este irefragabilă (a se vedea punctele 41-44 de mai sus).

67. Răsturnarea prezumției exercitării efective de către societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra comportamentului filialei sale nu este însă o chestiune de cantitate și de detaliu în privința probelor, în cazul în care acestea evidențiază o situație obișnuită de organizare într‑o întreprindere multinațională mare, în care prerogativele de conducere operațională sunt delegate administratorilor unităților locale ale acesteia. Pentru răsturnarea acestei prezumții trebuie prezentate împrejurări neobișnuite care demonstrează că, în pofida deținerii integrale a capitalului filialelor grupului de către societățile‑mamă ale acestora, unitatea economică a grupului a fost întreruptă deoarece mecanismele care asigurau alinierea comportamentului comercial al filialelor și al societăților‑mamă nu funcționau în mod obișnuit.

68. În plus, potrivit principiului individualizării pedepselor și a sancțiunilor, aplicabil în orice procedură administrativă care poate conduce la sancțiuni în temeiul normelor de concurență ale Uniunii, o întreprindere nu trebuie să fie sancționată decât pentru faptele care îi sunt imputate în mod individual (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 13 decembrie 2001, Krupp Thyssen Stainless și Acciai speciali Terni/Comisia, T‑45/98 și T‑47/98, Rec., p. II‑3757, punctul 63).

69. Totuși, acest principiu trebuie să se concilieze cu noțiunea de întreprindere și cu jurisprudența potrivit căreia faptul că societatea‑mamă și filiala acesteia constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE abilitează Comisia să adreseze decizia prin care impune amenzi societății‑mamă a unui grup de societăți. Astfel, trebuie să se constate că reclamantele au fost sancționate în nume propriu pentru încălcarea despre care se presupune că au săvârșit‑o ele însele din cauza legăturilor strânse economice, organizatorice și juridice care le uneau cu Dea Mineraloel, rezultate din deținerea integrală a capitalului acesteia din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea Metsä-Serla și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 34).

70. Reiese din cele de mai sus că, pe baza prezumției în discuție, care nu a fost răsturnată în speță, Comisia a putut să constate că reclamantele făceau parte din „întreprinderea” care a încălcat articolul 81 CE. Prin urmare, principiile răspunderii personale și individualizării pedepselor și a sancțiunilor au fost respectate.

71. Rezultă că prezenta critică trebuie respinsă.

72. Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că Comisia nu a încălcat articolul 81 CE și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 atunci când a stabilit în sarcina reclamantelor răspunderea pentru încălcarea săvârșită de Dea Mineraloel.

73. În consecință, primul aspect al primului motiv trebuie respins.

Cu privire la al doilea aspect, referitor la stabilirea în sarcina reclamantelor a răspunderii pentru încălcarea săvârșită de Shell & Dea Oil (perioada cuprinsă între 2 ianuarie 2002 și 30 iunie 2002)

74. Reclamantele susțin că, în mod eronat, Comisia a stabilit în sarcina acestora răspunderea pentru încălcarea săvârșită de Shell & Dea Oil, o întreprindere comună deținută în părți egale de RWE Dea și de Shell, în perioada funcționării întreprinderii comune, cuprinsă între 2 ianuarie 2002 și 30 iunie 2002. Acestea susțin că, încă de la constituirea întreprinderii comune, Shell a dobândit controlul operațional al acesteia. Prin urmare, Comisia nu poate aplica reclamantelor o amendă pentru încălcarea săvârșită de această entitate.

75. În decizia atacată, Comisia a stabilit în sarcina Shell și a RWE răspunderea solidară pentru activitățile anticoncurențiale ale Shell & Dea Oil [considerentul (552) al deciziei atacate]. Comisia a stabilit în sarcina reclamantelor răspunderea pentru asemenea activități pe baza următoarelor considerații:

„[...]

(510) Atunci când Shell și [RWE Dea] au constituit întreprinderea comună în luna ianuarie 2002, societatea existentă, Dea Mineraloel [...] a servit drept vehicul întreprinderii comune care, la 2 ianuarie 2002, a fost redenumită Shell & Dea Oil GmbH și a devenit simultan o filială aflată sub controlul comun al Deutsche Shell GmbH (50 %) și al [RWE Dea] (50 %). Întreprinderea comună era concepută cu intenția ca după o perioadă tranzitorie, începând cu constituirea întreprinderii comune și care se termina cel mai târziu la 1 iulie 2004, Shell va dobândi controlul exclusiv al activităților asociate. În perioada tranzitorie, membrii consiliului de administrație însărcinați cu gestionarea afacerilor curente ale întreprinderii comune trebuiau desemnați de fiecare acționar în mod echitabil, președintele consiliului de administrație dispunând însă de un vot decisiv și fiind desemnat de Shell. Pe de altă parte, fiecare parte avea anumite drepturi de veto destinate să îi protejeze influența decisivă asupra întreprinderii comune și, în consecință, în perioada tranzitorie, Shell și RWE exercitau un control [în] comun asupra întreprinderii comune [nota de subsol 666 din decizia atacată, care, în această privință, face trimitere la decizia de autorizare a concentrării].

[...]

(549) [Reiese din jurisprudență, în special din Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Avebe/Comisia, T‑314/01, Rec., p. II‑3085], că prerogativa de conducere de care dispune o societate asupra altei societăți poate constitui proba factuală a exercitării unei influențe decisive asupra altei întreprinderi. În speță, prerogativa comună de conducere a Shell și a RWE în consiliul de administrație al întreprinderii comune a fost demonstrată [a se vedea considerentul (510)] pe baza acordului privind întreprinderea comună. Membrii consiliului de administrație însărcinați cu operațiunile curente ale întreprinderii comune trebuiau de asemenea să fie desemnați de fiecare [asociat]. Rezoluțiile adunării [asociaților] trebuiau luate cu majoritate simplă (fiecare parte deținând 50 % din drepturile de vot, deciziile putând fi blocate de fiecare parte). În perioada în discuție, anumite decizii au fost luate de un comitet al întreprinderii comune compus din șase membri, fiecare jumătate numită de fiecare [asociat], deciziile necesitând unanimitate. Comitetul întreprinderii comune avea toată libertatea și autoritatea în privința unui anumit număr de decizii strategice precum planul de întreprindere, bugetul de funcționare anual, modificările structurale în cadrul întreprinderii comune, investițiile superioare unui anumit prag și numirea membrilor consiliului de administrație [«drepturile de veto» menționate în considerentul (510)]. Prin urmare, în lumina acestor drepturi de veto, care protejau influența decisivă a fiecărei părți asupra întreprinderii comune, Comisia concluzionează că, în perioada funcționării întreprinderii comune, Shell și RWE exercitau un control comun asupra întreprinderii comune [a se vedea nota de subsol 680 din decizia atacată și decizia de autorizare a concentrării].

(550) În aceste împrejurări, faptul că președintele consiliului de administrație desemnat de Shell a dispus de un vot decisiv nu poate fi considerat un factor important și cu atât mai puțin concludent, susceptibil să ridice îndoieli cu privire la răspunderea comună a Shell și a RWE [...], deoarece acest sistem nu afectează drepturile de veto. Dată fiind structura gestionării întreprinderii comune, nu poate fi acceptat argumentul prezentat de RWE potrivit căruia politica comercială și tarifară a întreprinderii comune aparținea doar deciziilor și controlului exercitat de Shell, iar conducerea întreprinderii comune era integrată în structura Shell. În același mod, faptul că s‑a prevăzut de la constituirea întreprinderii comune că Shell își va asuma controlul total al activității după perioada de tranziție nu schimbă cu nimic faptul că, în perioada de tranziție, întreprinderea comună rămânea sub controlul comun al Shell și al RWE, pentru motivele menționate în considerentele (510) și (549).

(551) În consecință, având în vedere prerogativa comună de conducere (în special comitetul întreprinderii comune) și faptul că Shell și RWE controlau în comun întregul capital social al întreprinderii comune (fiecare deținând 50 %), concluziile referitoare la răspunderea fiecărei societăți‑mamă în prezentul caz se conformează Hotărârii [Avebe/Comisia].

(553) [...] RWE AG și RWE‑Dea AG au exercitat o influență decisivă și un control efectiv asupra [întreprinderii comune] din 2 ianuarie 2002 până la 30 iunie 2002 (în comun cu grupul Shell). Prin urmare, RWE AG și RWE‑Dea AG trebuie să răspundă în solidar cu grupul Shell pentru comportamentul [...] Shell & Dea Oil între 2 ianuarie 2002 și 30 iunie 2002. În ambele perioade, RWE AG și RWE‑Dea AG fac parte din întreprinderea care a săvârșit încălcarea.”

76. În primul rând, reclamantele susțin că, spre deosebire de cele afirmate de Comisie în decizia atacată, Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Avebe/Comisia (T‑314/01, Rec., p. II‑3085), nu a stabilit o prezumție generală privind exercitarea unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al unei întreprinderi comune deținute în părți egale de două societăți‑mamă.

77. În al doilea rând, reclamantele consideră că în decizia atacată Comisia nu a demonstrat „conducerea comună” de către Shell și RWE asupra întreprinderii comune. Acestea subliniază că, în Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 76 de mai sus, conducerea comună a fost demonstrată pe baza unor indicii care lipsesc în prezenta cauză.

78. În special, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 76 de mai sus, societățile‑mamă ar fi fost „răspunzătoare în comun” pentru politica întreprinderii și ar fi fost reprezentate în mod egal în toate forurile, inclusiv în forurile de conducere (directori). În schimb, în speță, deși conducerea a fost asigurată în mod paritar, președintele consiliului de administrație desemnat de Shell dispunea de un vot decisiv în caz de egalitate de voturi.

79. În plus, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 76 de mai sus, întreprinderea comună ar fi trebuit să facă rapoarte în mod regulat către persoane mandatate de cele două societăți‑mamă. În prezenta cauză, încă de la început, conducerea ar fi fost integrată în structurile de decizie și de raportare ale grupului Shell.

80. În al treilea rând, în opinia reclamantelor, caracteristicile conducerii Shell & Dea Oil care decurg din natura sa tranzitorie excludeau conducerea comună.

81. În această privință, reclamantele susțin că, potrivit dispozițiilor acordului privind întreprinderea comună, Shell trebuia să dobândească majoritatea părților sociale ale întreprinderii comune după trecerea unui anumit termen, în timp ce RWE a obținut dreptul de a propune Shell părțile sale sociale în întreprinderea comună. Astfel, în procedura care s‑a finalizat prin adoptarea deciziei de autorizare a concentrării [pe care Comisia s‑ar fi întemeiat în considerentele (510), (530) și (549) ale deciziei atacate], Comisia ar fi verificat și ar fi demonstrat nu dobândirea unui control comun, ci direct dobândirea de către Shell a unui control exclusiv.

82. Integrarea conducerii Shell & Dea Oil în structurile de decizie și de raportare ale Shell ar rezulta în special din regulile de procedură stabilite pentru conducerea acesteia. Potrivit punctului 1.1 din regulile menționate, consiliul de administrație al Shell & Dea Oil ar fi trebuit să fie integrat în Shell Europe Oil Products Ltd. Conform punctului 1.2 din aceleași reguli de procedură, președintele consiliului de administrație al Shell & Dea Oil ar fi avut obligația de a organiza consiliul de administrație potrivit regulilor internaționale ale Shell. În temeiul punctului 3 din regulile menționate, fiecare membru al consiliului de administrație făcea parte din structurile de decizie și de raportare ale Shell. În temeiul punctului 4 din aceleași reguli, președintele consiliului de administrație avea obligația de a colabora cu președintele Shell Europe Oil Products.

83. Aceste structuri de decizie și de raportare ar fi fost introduse și puse în aplicare de la constituirea întreprinderii comune. De exemplu, domnul S., care după constituirea întreprinderii comune fusese însărcinat cu vânzarea cerii de parafină, nu ar fi întocmit rapoarte către consiliul de administrație al întreprinderii comune. Acesta și‑ar fi prezentat raportul direct domnului G., care avea titlul de administrator al Shell UK Oil Products Ltd, având sarcini în sectorul cerii, în Europa, al grupului Shell. În ceea ce privește politica de distribuire și activitatea operațională a Shell & Dea Oil în sectorul cerii de parafină, nu ar fi avut loc nicio sesizare a organului pe calea prin care RWE Dea ar fi putut să exercite o influență în temeiul prerogativei acesteia de numire în calitate de asociat. De la constituirea întreprinderii comune, în practică, politica de distribuție și activitatea operațională ar fi fost conduse numai de Shell.

84. Integrarea întreprinderii comune în structurile Shell ar apărea și în alte sectoare importante ale întreprinderii. Astfel, ar fi fost pus în aplicare un proiect denumit „Obținerea unui control financiar”, având ca obiectiv punerea în aplicare și în cadrul Shell & Dea Oil a sistemelor Shell de prezentare a conturilor și pregătirea aplicării acestor sisteme în cazul contabilității fostei Dea Mineraloel. În această privință – astfel cum ar rezulta din documentul intitulat „Kurzinformazionen zum FCP Projekt” (scurtă comunicare referitoare la proiectul FCP) – Shell & Dea Oil ar fi fost considerată deja parte a organizării europene a Shell. Potrivit acestui document, „[p]rincipiul acordului privind întreprinderea comună implic[a] faptul că întreprinderea comună trebui[a], ca parte a organizării europene a Shell, să adopte regulile, sistemele, procedurile și cultura Shell” și „[e]ste motivul pentru care, în cadrul instituirii întreprinderii comune, Shell [ & ] Dea Oil, toate procedurile decizionale ale Shell și Dea [trebuiau] să fie armonizate”, precizându‑se că „[p]rocedurile operaționale ale Shell constitui[au] regula la care trebuia să se ajungă”.

85. În continuare, reclamantele arată că în perioada în care a funcționat întreprinderea comună salariații serviciului de contabilitate al RWE Dea nu aveau acces la conturile Shell & Dea Oil.

86. Prin urmare, potrivit reclamantelor, elementele reunite de Comisie în decizia atacată nu dovedesc existența unei „conduceri comune” în sensul Hotărârii Avebe/Comisia, punctul 76 de mai sus, ci mai degrabă un control în comun în sensul articolului 3 alineatul (1) și al articolului 4 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 139/2004 al Consiliului din 20 ianuarie 2004 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (JO L 24, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 201). Astfel, dovedirea conducerii comune ar depăși din punct de vedere calitativ dovedirea controlului în comun și ar presupune că societățile‑mamă conduc afacerile în comun, în mod efectiv și activ.

87. Întrucât Comisia nu a dovedit în speță existența unei conduceri comune, decizia atacată ar trebui anulată în măsura în care Comisia stabilește în sarcina reclamantelor răspunderea pentru încălcarea săvârșită de Shell & Dea Oil.

88. În primul rând, Comisia consideră că există o prezumție de exercitare efectivă de către cele două societăți‑mamă a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al întreprinderii comune atunci când sunt dovedite nu numai controlul comun asupra a (aproximativ) 100 % din părțile sociale, ci și o prerogativă comună a celor două societăți‑mamă de conducere a politicii comerciale a întreprinderii comune.

89. În al doilea rând, Comisia consideră că a demonstrat existența unei prerogative comune de conducere prin referirea la dispozițiile acordului privind întreprinderea comună. Reclamantele nu ar contesta faptul că împrejurările invocate de Comisie ar demonstra existența unei influențe decisive a celor două societăți‑mamă asupra deciziilor strategice ale Shell & Dea Oil. Întrucât societățile‑mamă ar fi plasate cel mai bine pentru a aprecia organizarea concretă a raporturilor de control în cadrul întreprinderii comune, acestea ar avea obligația să dovedească ipoteza contrară atunci când, pe baza împrejurărilor pe care le‑a dovedit, Comisia demonstrează existența unei prerogative de control comun asupra politicii comerciale a întreprinderii comune, instituind astfel prezumția exercitării unei influențe decisive de către cele două societăți‑mamă.

90. Reclamantele ar afirma exclusiv că nu au exercitat nicio influență asupra politicii de distribuție și a politicii de prețuri, cu alte cuvinte asupra administrării operaționale a Shell & Dea Oil. Reclamantele ar afirma că administrarea cotidiană a întreprinderii comune era integrată în „structurile de decizie și ierarhice” ale grupului Shell. Or, potrivit Comisiei, pentru a demonstra existența unei entități economice este suficient ca influența decisivă exercitată de societățile‑mamă să se extindă la politica comercială a filialei în sens larg, în special la deciziile strategice. În consecință, argumentul întemeiat pe o posibilitate privilegiată a Shell de a exercita o influență asupra politicii de distribuție și de prețuri a Shell & Dea Oil nu ar fi suficient pentru a dovedi că cele două societăți‑mamă nu și‑au exercitat în comun influența.

91. În plus, din dispozițiile acordului privind întreprinderea comună ar rezulta că cele două societăți‑mamă ar exercita în comun conducerea întreprinderii comune. RWE Dea și Deutsche Shell ar fi fost reprezentate în mod paritar în adunarea asociaților ca urmare a deținerii de părți egale în capitalul întreprinderii comune. În același mod, compunerea comitetului întreprinderii comune și a consiliului de administrație ar fi fost paritară. De asemenea, cele două societăți‑mamă ar fi avut același număr de reprezentanți în consiliul de supraveghere.

92. În timp ce RWE ar fi numit președintele comitetului întreprinderii comune și președintele consiliului de supraveghere, președintele consiliului de administrație ar fi fost desemnat de Shell cu acordul RWE. În caz de egalitate, președintele ar fi avut un drept de vot preponderent, reprezentanții consiliului de administrație fiind însă obligați să facă toate eforturile care, în mod rezonabil, puteau fi avute în vedere pentru a ajunge la un acord în cadrul luării deciziei. Pe de altă parte, o serie de membri ai directoratului reclamantelor ar fi fost numiți în consiliul de supraveghere al întreprinderii comune.

93. În ceea ce privește repartizarea competențelor, consiliul de administrație ar fi fost unicul responsabil cu gestiunea operațională a întreprinderii comune, însă ar fi fost supus controlului și prerogativei de conducere a comitetului întreprinderii comune și a adunării asociaților. Acest acord ar fi fost însoțit de obligații de informare și de raportare și de dreptul de audit al societăților‑mamă. Prin urmare, în mod contrar afirmațiilor reclamantelor, acestea ar fi primit informații care le vizau și ar fi putut personal să efectueze controale.

94. Potrivit Comisiei, chestiunile strategice erau rezervate comitetului întreprinderii comune și, în ultimă instanță, adunării asociaților, în cadrul cărora deciziile erau adoptate cu majoritate simplă. În adunarea asociaților și în comitetul întreprinderii comune, cele două societăți‑mamă ar fi trebuit să facă eforturi „pentru a evita situațiile de egalitate de voturi” și, în ultimul rând, societățile‑mamă de bază din fiecare grup ar fi trebuit să găsească o soluție.

95. În opinia Comisiei, întreprinderea comună nu făcea obiectul unei gestionări independente din partea societăților‑mamă, iar cele două societăți‑mamă trebuiau să ajungă la un acord cu privire la orientarea comună asupra tuturor chestiunilor. Mai mult, cele două societăți‑mamă erau informate în același mod asupra activităților întreprinderii comune și, pe baza rapoartelor care le erau comunicate, puteau să își exercite influența în organele întreprinderii comune. Această situație de fapt ar întemeia prezumția că cele două societăți‑mamă exercitaseră efectiv o influență decisivă asupra politicii comerciale a Shell & Dea Oil.

96. Reclamantele ar replica la această afirmație în sensul că, de la început, conducerea Shell & Dea Oil fusese „integrată în totalitate în structurile de decizie și ierarhice ale grupului Shell”. În ceea ce privește regulile de procedură privind gestiunea operațională, din acestea ar rezulta efectiv că, în perspectiva unei eventuale dobândiri de către Shell a controlului exclusiv, era prevăzută de la început o armonizare între activitățile întreprinderii comune și cea a grupului Shell. Totuși, potrivit Comisiei, era vorba numai despre o integrare organizatorică anticipată în grupul Shell, fără a fi repusă în discuție conducerea comună a întreprinderii comune. Astfel, Shell trebuia să sprijine întreprinderea comună în calitate de partener de cooperare și de consilier. Regulile de procedură ar preciza însă că această funcție nu aducea atingere prerogativei de conducere a RWE.

97. În plus, Comisia susține că afirmația reclamantelor potrivit căreia directorul de vânzări al întreprinderii comune întocmea rapoarte nu pentru conducătorii acesteia, ci numai pentru administratorul Shell responsabil în sectorul cerii în Europa nu este susținută de nicio probă. Afirmația reclamantelor ar privi, în orice caz, numai structura activităților de raportare, care este posibil să fi fost organizată astfel încât cifrele vânzărilor erau colectate și analizate în cadrul Shell (care ar fi avut încă activități proprii privind „ceara”, în timp ce activitățile anterioare privind „ceara” ale RWE ar fi fost concentrate în întreprinderea comună). În orice caz, directorul de vânzări ar fi fost membru al consiliului de administrație sau, în orice ipoteză, în calitate de „administrator de prim rang”, ar fi avut obligația de a coopera cu consiliul de administrație și de a‑l informa. Potrivit Comisiei, în acest mod consiliul de administrație era informat direct de către administrator sau prin intermediul activităților de raportare ale Shell, ceea ce era de altfel necesar întrucât, conform punctului 13.4 din acordul privind întreprinderea comună, acesta din urmă trebuia la rândul său să prezinte rapoarte comitetului întreprinderii comune.

98. Comisia adaugă că adaptarea sistemelor de contabilitate nu autorizează nici supoziția existenței unei prerogative exclusive de conducere a grupului Shell. RWE Dea ar fi avut acces la datele contabile ale Shell & Dea Oil. De altfel, documentul intitulat „Scurtă comunicare referitoare la proiectul FCP” ar confirma că era vorba despre o organizare unitară a întreprinderii comune, adaptată „procedurilor comerciale ale Shell”, iar nu de un transfer de competențe de decizie către Shell. În mod contrar afirmațiilor reclamantelor, acest document ar arăta că trebuia „să se raporteze celor doi asociați”.

Cu privire la controlul în comun și la exercitarea comună a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al întreprinderii comune

99. Reclamantele contestă că o demonstrație privind controlul în comun ar fi suficientă pentru a dovedi exercitarea comună de cele două societăți‑mamă a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al întreprinderii comune. Comisia susține că exercitarea unei asemenea influențe poate fi prezumată în cazul în care cele două societăți‑mamă dețin integral, în părți egale, capitalul întreprinderii comune sau în cazul în care există o prerogativă comună de conducere. În plus, Comisia consideră că prerogativa comună de conducere poate fi demonstrată pe baza elementelor cuprinse în acordul privind întreprinderea comună.

100. În primul rând, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 139/2004, „o situație de control decurge din drepturi, din contracte sau din orice alte mijloace care, separat sau combinate și având în vedere considerentele de fapt sau de drept relevante, conferă posibilitatea exercitării unei influențe decisive asupra activității unei întreprinderi”.

101. Potrivit jurisprudenței, pentru a putea imputa unei societăți comportamentul anticoncurențial al altei societăți în temeiul articolului 81 CE, Comisia nu se poate întemeia numai pe capacitatea de influență decisivă, astfel cum s‑a reținut în cadrul aplicării Regulamentului nr. 139/2004 cu ocazia demonstrării controlului, fără să fie necesar să verifice dacă această influență a fost exercitată efectiv (Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 26 de mai sus, punctul 69).

102. Dimpotrivă, Comisia are, în principiu, obligația de a demonstra existența unei asemenea influențe decisive pe baza unui ansamblu de elemente de fapt (a se vedea Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 76 de mai sus, punctul 136 și jurisprudența citată). Printre aceste elemente se numără cumulul de funcții, de către aceleași persoane fizice, în conducerea societății‑mamă și în cea a filialei sau a întreprinderii comune (Hotărârea Tribunalului din 12 iulie 2011, Fuji Electric/Comisia, T‑132/07, Rep., p. II‑4091, punctul 184; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctele 119 și 120) sau faptul că aceste societăți aveau obligația de a urma directivele emise de conducerea lor unică, fără a putea adopta un comportament independent pe piață (a se vedea în acest sens Hotărârea HFB și alții/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 527).

103. În speță, Comisia nu s‑a întemeiat pe o asemenea demonstrație directă a exercitării de către RWE și de către Shell a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al Shell & Dea Oil.

104. Astfel, constatarea din considerentul (510) al deciziei atacate, potrivit căreia, „în perioada tranzitorie, Shell și RWE exercitau un control [în] comun asupra întreprinderii comune”, era întemeiată pe decizia de autorizare a concentrării, astfel cum reiese din nota de subsol 666 din decizia atacată. În continuare, în considerentul (549) al deciziei atacate, Comisia a constatat că, „în speță, prerogativa comună a Shell și a RWE de conducere în consiliul de administrație al întreprinderii comune [fusese] demonstrată [a se vedea considerentul (510)] pe baza acordului privind întreprinderea comună”. De asemenea, în considerentul (549) al deciziei atacate, Comisia a examinat în mod abstract modalitățile de luare a deciziilor în cadrul altor organe ale întreprinderii comune, cu alte cuvinte numai pe baza acordului privind întreprinderea comună. Tocmai pe acest temei, la finalul acestui considerent, Comisia a concluzionat că, în perioada funcționării întreprinderii comune, Shell și RWE exercitau un control comun asupra întreprinderii comune, iar la nota de subsol 680 din decizia atacată a făcut trimitere în mod expres la decizia de autorizare a concentrării.

105. Rezultă că, în speță, Comisia a concluzionat în sensul exercitării comune de către Shell și RWE a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al Shell & Dea Oil numai pe baza unei analize abstracte a acordului privind întreprinderea comună, încheiat înainte de începerea funcționării Shell & Dea Oil, urmând modelul unei analize efectuate potrivit normelor care reglementează autorizarea concentrărilor.

106. În al doilea rând, Tribunalul este solicitat în acest fel să examineze în ce măsură o asemenea analiză abstractă și prospectivă efectuată în domeniul concentrărilor sau în ce măsură adoptarea deciziei de autorizare care precedă începerea funcționării întreprinderii comune poate fi utilizată și pentru demonstrarea unei exercitări efective a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al întreprinderii comune într‑o decizie prin care se stabilește în sarcina societăților‑mamă răspunderea pentru o încălcare a articolului 81 CE săvârșită anterior de întreprinderea comună respectivă.

107. În această privință, din jurisprudență reiese că, deși prerogativa sau posibilitatea de a determina deciziile comerciale ale întreprinderii comune se încadrează, în sine, doar în simpla capacitate de a exercita o influență decisivă asupra comportamentului său comercial și, astfel, în noțiunea „control” în sensul Regulamentului nr. 139/2004, Comisia și instanțele Uniunii pot prezuma că actele cu putere de lege și clauzele acordurilor referitoare la funcționarea întreprinderii respective, în special cele din contractul care instituie întreprinderea comună și cele din convențiile acționarilor cu privire la dreptul de vot, au fost puse în aplicare și respectate. Într‑o asemenea situație, examinarea exercitării efective a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al întreprinderii comune poate consta într‑o analiză abstractă a documentelor încheiate înainte de începerea funcționării acesteia, urmând modelul analizei privind controlul. În special, atunci când aceste dispoziții și clauze prevăd că voturile fiecărei societăți‑mamă erau necesare pentru adoptarea unei rezoluții în cadrul unui organ al întreprinderii comune, Comisia și instanțele Uniunii pot demonstra, în lipsa unei probe contrare, că acele rezoluții erau adoptate în comun de societățile‑mamă (a se vedea în acest sens Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 76 de mai sus, punctele 137-139, Hotărârea Fuji Electric/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctele 186-193, și Hotărârea General Technic‑Otis/Comisia, punctul 26 de mai sus, punctele 112 și 113).

108. Cu toate acestea, întrucât examinarea privind exercitarea efectivă a unei influențe decisive este retrospectivă și poate astfel să se întemeieze pe elemente concrete, atât Comisia, cât și părțile interesate pot dovedi că deciziile comerciale ale întreprinderii comune au fost determinate potrivit unor modalități diferite de cele care rezultau doar din examinarea abstractă a acordurilor referitoare la funcționarea întreprinderii comune (a se vedea în acest sens Hotărârea Fuji Electric/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctele 194 și 195, și Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 26 de mai sus, punctele 115-117). În special, Comisia sau părțile interesate pot dovedi că, în pofida prerogativei unei singure societăți‑mamă de a adopta deciziile respective prin intermediul reprezentanților săi în organele întreprinderii comune, în realitate acestea erau adoptate de mai multe societăți‑mamă sau de toate societățile‑mamă, în unanimitate.

Cu privire la temeinicia constatării Comisiei privind stabilirea în sarcina RWE și a Shell a răspunderii pentru încălcarea săvârșită de Shell & Dea Oil

109. În consecință, având în vedere considerațiile cuprinse la punctele 99-108 de mai sus, trebuie să se examineze dacă în decizia atacată Comisia a evidențiat elemente suficiente care să permită stabilirea în sarcina reclamantelor a răspunderii pentru încălcarea săvârșită de Shell & Dea Oil.

110. Reiese din decizia atacată că Comisia și‑a întemeiat pe două elemente constatarea privind răspunderea solidară a reclamantelor și a grupului Shell pentru încălcarea săvârșită de Shell & Dea Oil: primo , existența unei prerogative comune de conducere, pe care a demonstrat‑o pe baza examinării acordului privind întreprinderea comună, făcând trimitere la decizia de autorizare a concentrării, în cadrul căreia Shell și RWE au dobândit mai întâi controlul comun al Shell & Dea Oil, iar ulterior, după trecerea unei perioade tranzitorii, Shell a dobândit controlul unic al întreprinderii comune, secundo , faptul că cele două societăți‑mamă dețineau în comun și în părți egale întregul capital al întreprinderii comune.

111. În primul rând, în ceea ce privește observația reclamantelor potrivit căreia „prerogativa comună de conducere” se încadrează în simpla posibilitate de a exercita o influență decisivă, cu alte cuvinte mai degrabă un control în sensul articolului 2 din Regulamentul nr. 139/2004 decât exercitarea efectivă a acestui control, este suficient să se amintească faptul că, realitate, conducerea comună poate fi dedusă din prerogativa comună de conducere, astfel cum rezultă din acordurile privind funcționarea întreprinderii comune, în lipsa unei probe contrare (a se vedea punctele 107 și 108 de mai sus).

112. În al doilea rând, în ceea ce privește natura conducerii comune, în Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 76 de mai sus (punctele 136-138) Tribunalul a considerat pertinente indiciile care arătau că membrii organelor întreprinderii comune desemnați de fiecare societate‑mamă și care reprezentau interesele lor comerciale trebuiau să lucreze în strânsă colaborare în cadrul definirii și al punerii în aplicare a politicii comerciale a întreprinderii comune și că deciziile adoptate de aceștia trebuiau să reflecte în mod necesar un concurs de voințe din partea fiecărei societăți‑mamă în sarcina căreia Comisia a stabilit răspunderea. În plus, Tribunalul a evidențiat elemente care demonstrau contacte regulate privind politica comercială a întreprinderii comune între societățile‑mamă și membrii organelor întreprinderii comune desemnați de fiecare dintre acestea. Tribunalul a examinat nu numai luarea deciziilor strategice în cadrul întreprinderii comune, ci și administrarea afacerilor curente și a menționat că cei doi directori desemnați de cele două societăți‑mamă trebuiau să lucreze în strânsă colaborare și în această privință (Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 76 de mai sus, punctele 136-138).

113. În plus, în Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia (punctul 26 de mai sus, punctele 112 și 118), Tribunalul a subliniat că întreprinderea comună era deținută în proporție de 75 % de Otis Belgia, restul de 25 % fiind deținut de General Technic, și că, în temeiul statutului întreprinderii comune, fiecare asociat era reprezentat în consiliul de administrație al întreprinderii comune proporțional cu participarea sa la capitalul social. Întrucât deciziile consiliului de administrație trebuiau luate cu majoritatea de 80 % din voturi, prin intermediul reprezentanților săi în consiliul de administrație, Otis își exprimase în mod necesar acordul cu privire la toate deciziile pe întreaga perioadă în care fusese săvârșită încălcarea.

114. În al treilea rând, în speță, deși este adevărat că RWE dispunea de un drept de veto în comitetul întreprinderii comune și în adunarea asociaților, acesta nu privea toate deciziile referitoare la conducerea întreprinderii comune. În schimb, votul decisiv al președintelui consiliului de administrație, desemnat de Shell, are semnificația că membrii desemnați de aceasta puteau adopta decizii în cadrul consiliului de administrație, în pofida eventualei obiecții din partea membrilor desemnați de RWE. Prin urmare, nu se putea demonstra, doar pe baza clauzelor acordului privind întreprinderea comună menționate în decizia atacată, că cele două societăți‑mamă administraseră întreprinderea comună în strânsă colaborare și că adoptarea deciziilor consiliului de administrație al întreprinderii comune reflecta în mod necesar voința fiecărei societăți‑mamă căreia i s‑a stabilit răspunderea.

115. În sfârșit, trebuie arătat că Comisia nu a prezentat niciun element de fapt concret, precum în special procesele‑verbale ale reuniunilor consiliului de administrație, pentru a demonstra că întreprinderea comună fusese administrată de cele două societăți‑mamă în strânsă colaborare și că deciziile luate în consiliul de administrație reflectau voința fiecărei societăți‑mamă în sarcina căreia s‑a stabilit răspunderea.

116. În consecință, indiciile pe baza cărora Tribunalul a stabilit existența conducerii comune în Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 76 de mai sus, și în Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 26 de mai sus, au lipsit în prezenta cauză.

117. În al treilea rând, Comisia susține însă că, pentru a demonstra existența unei entități economice, este suficient ca influența decisivă exercitată de societățile‑mamă să se extindă la politica comercială a filialei în sens larg, în special la deciziile strategice.

118. Primo , în această privință trebuie subliniat că consiliul de administrație avea un rol important în definirea politicii comerciale a Shell & Dea Oil. Potrivit punctului 13.2 din acordul privind întreprinderea comună, consiliul de administrație era unicul responsabil pentru conducerea activităților întreprinderii comune și dispunea de prerogativa și de autoritatea de a pune în aplicare obiectivele întreprinderii comune, fără a aduce atingere competențelor strategice rezervate comitetului întreprinderii comune. Potrivit punctului 12.5 din acordul menționat, aceste competențe rezervate se limitau, în esență, la adoptarea bugetului și a planului comercial, la deciziile privind investițiile și contractele cu terții având o valoare superioară unui anumit prag, la desemnarea membrilor consiliului de administrație, precum și la restructurare.

119. Secundo , din jurisprudența citată la punctele 112 și 113 de mai sus reiese că influența societăților‑mamă asupra conducerii operaționale a întreprinderii comune, exercitată prin intermediul membrilor consiliului de administrație al acesteia care sunt desemnați de societățile‑mamă, este pe deplin pertinentă pentru aprecierea existenței unei unități economice între acestea și întreprinderea comună respectivă.

120. Tertio , este adevărat că chestiunea conducerii operaționale poate fi nepertinentă atunci când este vorba despre o filială deținută integral de o singură societate‑mamă, întrucât demonstrarea autonomiei operaționale a filialei nu este, în sine, susceptibilă să răstoarne prezumția exercitării unei influențe decisive (a se vedea jurisprudența citată la punctul 49 de mai sus).

121. Cu toate acestea, în cazul unui acționar unic, toate deciziile – inclusiv cele privind conducerea operațională a filialei – sunt luate de administratori care sunt desemnați și numiți numai de societatea‑mamă fie direct, fie indirect (de organele ai căror membri au fost desemnați de societatea‑mamă). De asemenea, în cazul inexistenței unui alt acționar, singurele interese comerciale care se manifestă în cadrul filialei sunt, în principiu, cele ale acționarului unic. Astfel, Comisia poate prezuma exercitarea efectivă a unei influențe decisive chiar și în situațiile în care conducerea operațională este efectuată de către administratorii filialei în mod autonom.

122. În cazul întreprinderilor comune există o pluralitate de acționari, iar deciziile organelor întreprinderii comune sunt luate de membrii care reprezintă interesele comerciale ale diferitor societăți‑mamă, care pot coincide, însă pot fi și divergente. Prin urmare, rămâne pertinentă chestiunea dacă societatea‑mamă a exercitat o influență reală asupra conducerii operaționale a întreprinderii comune, în special prin intermediul persoanelor din conducere care au fost desemnate de aceasta.

123. În al patrulea rând, trebuie amintit că în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile reclamantele prezentaseră deja elemente pertinente privind aprecierea existenței unei conduceri comune. Acestea au susținut că politica comercială și tarifară a întreprinderii comune, cu alte cuvinte, în esență, conducerea operațională, se încadra doar în domeniul deciziilor și al controlului exercitat de Shell. Cu toate acestea, singurele argumente invocate de Comisie în decizia atacată pentru a combate elementele respective au fost întemeiate pe drepturile de veto de care RWE dispunea în comitetul întreprinderii comune și în adunarea asociaților. Or, astfel cum reiese în special din cuprinsul punctului 118 de mai sus, conducerea operațională a întreprinderii comune nu era de competența acestor organe. Dimpotrivă, luarea deciziilor pertinente din punctul de vedere al aprecierii conducerii comune era, în esență, de competența consiliului de administrație.

124. Prin urmare, Comisia nu a demonstrat în decizia atacată existența conducerii comune a întreprinderii comune.

125. În sfârșit, se impune constatarea că, în decizia atacată, în afară de conducerea comună, Comisia nu a invocat niciun indiciu întemeiat pe legăturile economice, organizatorice și juridice care să demonstreze exercitarea efectivă de către RWE a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al întreprinderii comune.

126. Faptul că RWE și Shell dețineau împreună integral capitalul social al Shell & Dea Oil nu poate face situația de fapt din prezenta cauză asemănătoare celei din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 76 de mai sus, întrucât, în acea hotărâre, Tribunalul concluzionase în sensul existenței unei conduceri comune a întreprinderii comune și își întemeiase concluzia privind exercitarea efectivă a unei influențe decisive pe alte indicii pertinente, care lipsesc în speță.

127. În apărare, Comisia a furnizat o listă privind cumulul de funcții în cadrul Dea Mineraloel, al Shell & Dea Oil și al reclamantelor care demonstra că, în intervalul 2 ianuarie 2002-30 iunie 2002, trei membri ai directoratului RWE Dea erau simultan membri ai consiliului de supraveghere al Shell & Dea Oil. În această privință, trebuie arătat că, înainte de a deveni membri ai consiliului de supraveghere al Shell & Dea Oil, aceleași persoane a fost membri ai directoratului Dea Mineraloel. Totuși, în perioada funcționării întreprinderii comune, nu putea fi efectuată o verificare a suprapunerii între membrii consiliului de administrație sau ai comitetului întreprinderii comune, pe de o parte, și membrii organelor reclamantelor, pe de altă parte.

128. Chiar dacă se presupune că acest cumul de funcții evidențiat de Comisie în prezenta cauză ar putea afecta aprecierea exercitării efective a unei influențe decisive, acest element nu poate susține concluzia din decizia atacată în această privință. Astfel, în principiu, motivarea trebuie comunicată persoanei interesate în același timp cu decizia cauzatoare de prejudiciu. Nemotivarea nu poate fi remediată prin faptul că persoana interesată află care este motivarea deciziei în cursul procedurii în fața instanțelor Uniunii (Hotărârea Curții din 26 noiembrie 1981, Michel/Parlamentul European, 195/80, Rec., p. 2861, punctul 22, și Hotărârea Elf Aquitaine/Comisia, punctul 41 de mai sus, punctul 149).

129. Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se concluzioneze că elementele reunite de Comisie în decizia atacată nu sunt suficiente pentru a stabili că reclamantele și Shell stabileau în comun modul de acțiune a Shell & Dea Oil pe piață, astfel încât Comisia nu putea concluziona în mod întemeiat în sensul existenței unei unități economice formate de reclamante și Shell & Dea Oil. În consecință, Comisia a încălcat articolul 81 CE atunci când a constatat, doar pe baza elementelor reunite în decizia atacată, răspunderea solidară a reclamantelor pentru încălcarea săvârșită de Shell & Dea Oil.

130. Prin urmare, trebuie admis al doilea aspect al primului motiv și trebuie anulată decizia atacată, în măsura în care Comisia a constatat participarea reclamantelor la înțelegere în perioada cuprinsă între 2 ianuarie 2002 și 30 iunie 2002. Efectele nelegalității constatate asupra cuantumului amenzii vor fi examinate la punctul 260 și următoarele de mai jos.

2. Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe neaplicarea Comunicării din 2002 privind cooperarea în cazul reclamantelor

131. Cu titlu subsidiar, reclamantele susțin că Comisia a aplicat în mod eronat Comunicarea din 2002 privind cooperarea și a încălcat principiul egalității de tratament, întrucât nici nu a exceptat reclamantele de amenda aplicată, nici nu a redus cuantumul acesteia având în vedere cererea de cooperare formulată de Shell Deutschland Schmierstoff formulată în special în numele Shell Deutschland Oil. Amenda aplicată reclamantelor ar trebui, așadar, „să fie anulată sau cel puțin redusă semnificativ”, în conformitate cu sensul acestei comunicări și cu intenția Shell, prezentată în cererea sa de cooperare.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe neextinderea în cazul reclamantelor a beneficiului cererii de cooperare formulate de Shell

Cu privire la decizia atacată

132. În decizia atacată, Comisia a constatat următoarele:

„[...]

(732) Shell [a fost] prima întreprindere care a furnizat elemente de probă privind încălcarea ce face obiectul prezentei decizii. Elementele de probă furnizate au permis Comisiei să adopte o decizie prin care se dispun verificări în legătură cu încălcarea prezumată în acest sector [...]

(736) Shell beneficiază, în consecință, de imunitate la amenzi, în conformitate cu punctul 8 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea. Rezultă că amenda aplicată Shell va fi redusă integral. Această reducere privește și răspunderea solidară a Shell pentru comportamentul Shell Deutschland Oil GmbH/Shell & Dea Oil. Prin urmare, RWE este unica răspunzătoare pentru partea de amendă care rezultă din comportamentul său.”

133. În ceea ce privește inaplicabilitatea cererii de cooperare a Shell Deutschland Schmierstoff în cazul reclamantelor, în decizia atacată, Comisia a reținut următoarele:

„[...]

(524) Shell susține că în perioada în care Dea Mineraloel făcea parte din întreprinderea RWE (cu alte cuvinte, de la începerea încălcării, 3 septembrie 1992, până la 30 iunie 2002), RWE trebuie de asemenea să beneficieze de imunitatea condiționată a Shell.

(525) În plus, Shell declară că nici nu poate, nici nu ar trebui să răspundă în solidar cu RWE în privința perioadei cuprinse între 2 ianuarie 2002 și 30 iunie 2002 în cazul în care Comisia decide să aplice o amendă RWE. În acest caz, răspunderile Shell și RWE ar trebui tratate în mod distinct [...]

(527) Comisia nu este în măsură să accepte o declarație generală drept motiv de includere a RWE printre beneficiarii imunității condiționate a Shell. Articolul 81 [CE] privește comportamentul anticoncurențial pe piață într‑o anumită perioadă, în timp ce Comunicarea din 2002 privind cooperarea privește cererile de comunicare pe parcursul procedurii administrative. În privința acestor cereri, Comisia trebuie, așadar, să verifice cărei întreprinderi îi aparținea solicitantul la momentul cererii. La momentul depunerii de către Shell a cererii de imunitate, Shell și RWE nu aparțineau aceleiași întreprinderi. Prin urmare, Shell este singura întreprindere care îndeplinește cerințele Comunicării din 2002 privind cooperarea și, în consecință, este în măsură să beneficieze de imunitate.”

Cu privire la prima critică, întemeiată pe neextinderea imunității la amendă acordate Shell în ceea ce privește încălcarea săvârșită de Dea Mineraloel

134. Reclamantele susțin că Comisia nu a extins efectul cererii de cooperare introduse de Shell în ceea privește încălcarea săvârșită de Dea Mineraloel între anul 1992 și 2 ianuarie 2002, în perioada în care a fost deținută integral de reclamante. Ele subliniază că Dea Mineraloel este societatea căreia Shell Deutschland Oil i‑a succedat ca urmare a dobândirii acesteia de către Shell. Mai mult, societatea care a introdus cererea de cooperare, Shell Deutschland Schmierstoff, este filiala Shell Deutschland Oil.

135. În opinia reclamantelor, în cadrul aplicării Comunicării din 2002 privind cooperarea, întreprinderea beneficiară a imunității la amendă ar trebui luată în considerare în modalitatea în care exista la momentul săvârșirii încălcării, astfel încât Comisia ar fi încălcat comunicarea menționată atunci când a refuzat să extindă în favoarea lor beneficiul cererii de cooperare introduse de Shell Deutschland Schmierstoff. Această concluzie ar reieși în special din cuprinsul articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, potrivit căruia la determinarea cuantumului amenzii aplicate întreprinderilor pentru încălcările articolului 81 CE trebuie luate în considerare gravitatea și durata acesteia. Reclamantele consideră că, întrucât gravitatea și durata încălcării se referă la starea întreprinderii astfel cum exista pe durata participării la încălcare, în cadrul aplicării Comunicării din 2002 privind cooperarea trebuie utilizată aceeași definiție a întreprinderii.

136. În primul rând, trebuie arătat că, potrivit jurisprudenței, posibilitatea de a sancționa societatea‑mamă pentru comportamentul unei filiale nu produce efecte asupra legalității unei decizii adresate doar filialei care a participat la încălcare. Prin urmare, Comisia are posibilitatea de a sancționa fie filiala care a participat la încălcare, fie societatea‑mamă care o controla în perioada participării la încălcare. Comisia are această opțiune și în ipoteza unei succesiuni economice în controlul filialei, astfel încât poate imputa comportamentul filialei fostei societăți‑mamă în privința perioadei anterioare cesiunii și noii societăți‑mamă în privința perioadei ulterioare (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și T‑271/02, Rec., p. II‑5169, punctele 331 și 332 și jurisprudența citată).

137. Din această jurisprudență reiese temeiul examinării și al stabilirii în mod separat de către Comisie a răspunderii fostei societăți‑mamă și a răspunderii noii societăți‑mamă ale filialei care a fost implicată direct în încălcare.

138. Prin urmare, în speță, Comisia nu a săvârșit o eroare de apreciere atunci când a stabilit în mod separat răspunderea RWE pentru încălcarea săvârșită de Dea Mineraloel (între anul 1992 și 2 ianuarie 2002) și răspunderea Shell pentru încălcarea săvârșită de societățile care au succedat Dea Mineraloel, respectiv Shell Deutschland Oil și filiala acesteia din urmă, Shell Deutschland Schmierstoff (începând cu 30 iunie 2002).

139. În al doilea rând, trebuie examinat scopul programului de clemență al Comisiei.

140. În această privință, s‑a statuat deja că reducerea cuantumului amenzilor în cazul cooperării întreprinderilor participante la încălcări ale dreptului concurenței al Uniunii se întemeia pe ideea că o astfel de cooperare facilitează sarcina Comisiei de a constata existența unei încălcări și, dacă este cazul, de a pune capăt acestei încălcări (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctul 399, și Hotărârea Tribunalului din 8 o ctombrie 2008, Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, T‑69/04, Rep., p. II‑2567, punctul 225).

141. În plus, trebuie amintit că, la punctele 3 și 4, Comunicarea din 2002 privind cooperarea prevede următoarele:

„Comisia cunoaște că anumite întreprinderi participante la înțelegeri nelegale doresc să pună capăt participării lor și să o informeze cu privire la existența acestor înțelegeri, însă ele sunt descurajate de amenzile ridicate cu privire la care există riscul să le fie aplicate. [...] Comisia consideră că este în interesul [Uniunii] ca întreprinderile care cooperează cu aceasta să beneficieze de un tratament favorabil. Interesul consumatorilor și al cetățenilor în a se asigura detectarea și sancționarea înțelegerilor secrete depășește interesul cu privire la sancționarea pecuniară a acelor întreprinderi care îi permit să descopere și să sancționeze asemenea practici.”

142. Așadar, potrivit Comunicării din 2002 privind cooperarea, prin aplicarea acesteia nu sunt puse în discuție culpabilitatea și răspunderea întreprinderilor în încălcare, fiind eliminate sau reduse doar efectele pecuniare ale răspunderii, pentru a stimula întreprinderile să dezvăluie înțelegerile secrete.

143. Rezultă că obiectivul unic al programului de clemență este de a facilita descoperirea unor asemenea practici, în interesul consumatorilor și al cetățenilor europeni, prin stimularea participanților la înțelegeri să le dezvăluie. Prin urmare, beneficiile care pot fi obținute de întreprinderile participante la asemenea practici nu pot depăși nivelul necesar pentru asigurarea deplinei eficacități a programului de clemență.

144. În al treilea rând, potrivit punctului 8 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea, Comisia acordă imunitate la orice amendă pe care ar trebui să o plătească o întreprindere, pe de o parte, în cazul în care acea întreprindere este prima care furnizează elemente de probă ce permit Comisiei să adopte o decizie prin care dispune efectuarea unor verificări privind o înțelegere prezumată sau, pe de altă parte, în cazul în care acea întreprindere este prima care furnizează elemente de probă ce permit Comisiei să constate o încălcare a articolului 81 CE în cadrul unei înțelegeri prezumate.

145. Așadar, spre deosebire de articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003, care face trimitere la durata încălcării și, astfel, la componentele diferite ale întreprinderii care includ societatea direct răspunzătoare sau activitatea afectată pe întreaga durată a încălcării, Comunicarea din 2002 privind cooperarea se concentrează pe momentul introducerii cererii de cooperare, astfel încât noțiunea „întreprindere” desemnează, în principiu, entitatea economică în starea în care există la momentul introducerii acestei cereri.

146. De altfel, această interpretare este conformă scopului Comunicării din 2002 privind cooperarea, care constă în facilitarea descoperirii înțelegerilor prin stimularea participanților să le dezvăluie. Astfel, dată fiind posibilitatea de a stabili răspunderea unei societăți care a participat direct la înțelegere în sarcina altor societăți împreună cu care formează o singură entitate economică, este necesar, pentru a menține stimularea dezvăluirii de informații care implică și răspunderea acelei societăți, să se permită tuturor societăților care aparțineau întreprinderii la momentul introducerii cererii de cooperare să fie scutite de sancțiunile care ar fi aplicate în lipsa acelei cereri.

147. În schimb, extinderea aplicării beneficiului cererii de cooperare la întreprinderile cărora le aparținea societatea direct implicată în înțelegere sau activitatea afectată nu influențează, în mod normal, situația juridică a societăților care formează o întreprindere cu societatea care introdus cererea la momentul introducerii. Prin urmare, o asemenea extindere nu poate servi, în principiu, scopului unic al Comunicării din 2002 privind cooperarea, acela de a stimula întreprinderile să dezvăluie înțelegerile secrete în interesul consumatorului Uniunii.

148. Rezultă că Comisia nu a încălcat Comunicarea din 2002 privind cooperarea prin faptul că, în considerentul (527) al deciziei atacate, a considerat că sfera întreprinderii căreia trebuia să i se acorde imunitate la amendă trebuia definită pe baza acelor fapte care existau la momentul introducerii cererii de cooperare.

149. În al patrulea rând, trebuie arătat că, în cadrul prezentului aspect, reclamantele susțin numai că ar trebui să beneficieze de imunitatea la amendă obținută de Shell ca urmare a informațiilor pe care Shell Deutschland Schmierstoff, o societate care aparținea grupului Shell la momentul introducerii cererii de cooperare, le prezentase Comisiei.

150. Trebuie să se rețină că, în ceea ce privește perioada anterioară datei de 2 ianuarie 2002, extinderea beneficiului imunității la amendă în favoarea reclamantelor nu ar fi putut să crească eficacitatea aplicării programului de clemență al Comisiei și, în acest mod, consumatorii europeni să beneficieze de acesta. Astfel, răspunderea reclamantelor a fost stabilită în mod separat de răspunderea ce revine Shell. Prin urmare, amenda care le‑a fost aplicată nu putea să determine niciun dezavantaj pecuniar pentru Shell și nu putea, în acest fel, să o descurajeze să prezinte toate informațiile pe care dorea să le comunice Comisiei pentru a obține imunitate la amendă în temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea.

151. În plus, astfel cum Comisia a arătat în mod întemeiat, nu este inechitabil să se recompenseze, prin acordarea imunității la amendă, noua societate‑mamă a unei filiale care descoperă o încălcare prin intermediul unor investigații interne și decide ulterior să coopereze cu Comisia și să nu se acorde beneficiul acestei măsuri fostului proprietar al întreprinderii care nu a făcut asemenea eforturi și nu a contribuit la elucidarea încălcării.

152. În consecință, în speță, Comisia a aplicat Comunicarea din 2002 privind cooperarea în conformitate cu obiectivul acesteia.

153. În sfârșit, în al cincilea rând, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, principiul egalității de tratament, care impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv, constituie un principiu general de drept al Uniunii, consacrat la articolele 20 și 21 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 septembrie 2010, Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia și alții, C‑550/07 P, Rep., p. I‑8301, punctele 54 și 55).

154. În speță, există o diferență notabilă între situația reclamantelor și cea a societăților care aparțin grupului Shell, care au beneficiat de imunitatea la amend