Cauzele conexate T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 și T‑456/04

Republica Franceză și alții

împotriva

Comisiei Europene

„Ajutoare de stat — Măsuri financiare în favoarea France Télécom — Proiect de împrumut din partea acționarilor — Declarații publice ale unui membru al guvernului francez — Decizie care declară ajutorul incompatibil cu piața comună și prin care nu se dispune recuperarea acestuia — Acțiune în anulare — Interesul de a exercita acțiunea — Admisibilitate — Noțiunea de ajutor de stat — Avantaj — Resurse de stat — Obligația de motivare”

Sumarul hotărârii

1. Acțiune în anulare — Acțiuni ale statelor membre — Acțiune îndreptată împotriva deciziei Comisiei prin care se constată incompatibilitatea unui ajutor cu piața comună — Admisibilitate care nu este condiționată de dovedirea unui interes de a exercita acțiunea

2. Acțiune în anulare — Persoane fizice sau juridice — Interesul de a exercita acțiunea — Decizie a Comisiei prin care se constată incompatibilitatea unui ajutor cu piața comună

3. Ajutoare acordate de state — Noțiune — Declarații publice ale unui membru al guvernului unui stat membru care exprimă voința acestuia din urmă de a adopta măsurile adecvate pentru soluționarea dificultăților financiare ale unei întreprinderi — Avantaj acordat fără transfer de resurse publice — Excludere — Proiect de acordare a unei linii de credit unei întreprinderi

[art. 87 alin. (1) CE]

4. Ajutoare acordate de state — Noțiune — Acordare imputabilă statului a unui avantaj prin intermediul resurselor de stat — Declarații publice ale unui membru al guvernului unui stat membru care exprimă voința acestuia din urmă de a adopta măsurile adecvate pentru soluționarea dificultăților financiare ale unei întreprinderi — Avantaj acordat fără transfer de resurse publice — Excludere

[art. 87 alin. (1) CE]

5. Ajutoare acordate de state — Decizia Comisiei — Control jurisdicțional

6. Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Conținut

(art. 253 CE)

1. Tratatul CE face o distincție netă între dreptul de a formula o acțiune în anulare al instituțiilor și al statelor membre, pe de o parte, și cel al persoanelor fizice și juridice, pe de altă parte, dreptul de a contesta printr‑o acțiune în anulare legalitatea deciziilor Comisiei fiind conferit oricărui stat membru, fără ca exercitarea acestui drept să fie condiționată de dovedirea unui interes de a exercita acțiunea. Prin urmare, pentru ca acțiunea pe care o introduce să fie admisibilă, un stat membru nu este obligat să demonstreze că un act al Comisiei pe care îl atacă produce efecte juridice în ceea ce îl privește. Interesul de a exercita acțiunea nu vizează decât acțiunile introduse de persoane fizice sau juridice, iar nu și pe cele ale instituțiilor sau ale statelor membre.

În plus, noțiunea de interes de a exercita acțiunea nu poate fi confundată cu conceptul de act atacabil, în temeiul căruia, pentru a putea face obiectul unei acțiuni în anulare, un act trebuie să fie destinat să producă efecte juridice susceptibile să cauzeze un prejudiciu, ceea ce trebuie determinat prin analizarea conținutului său.

O decizie a Comisiei prin care se constată incompatibilitatea unui ajutor de stat cu piața comună produce astfel de efecte juridice obligatorii și constituie, prin urmare, pentru un stat membru, un act atacabil.

(a se vedea punctele 118 și 119)

2. O acțiune în anulare nu este admisibilă decât în măsura în care reclamantul, persoană fizică sau juridică, dovedește că are un interes născut și actual să obțină anularea actului atacat. Un astfel de interes presupune ca însăși anularea acestui act să poată avea consecințe juridice sau, potrivit unei alte formulări, ca acțiunea să fie susceptibilă, prin rezultatul său, să aducă un beneficiu persoanei care a formulat‑o. Prin urmare, un act care dă în întregime satisfacție acestei persoane nu poate, prin definiție, să îi creeze un prejudiciu, iar această persoană nu are interes să solicite anularea acestuia.

Cu toate acestea, în ceea ce privește o decizie a Comisiei prin care se constată incompatibilitatea unui ajutor de stat cu piața comună, o întreprindere concurentă a beneficiarului ajutorului justifică un interes născut și actual de a obține anularea acestei decizii, atunci când arată că statul a luat măsuri de ajutor suplimentare care cuprind avantaje distincte în favoarea întreprinderii beneficiare și care aduc și mai mult atingere poziției lor pe piață.

Astfel, existența unui ajutor și incompatibilitatea acestuia cu piața comună nu exclud a priori existența unor alte măsuri de ajutor incompatibile care, deși nu sunt vizate de decizia Comisiei, fac de asemenea obiectul procedurii administrative care s‑a finalizat cu adoptarea deciziei menționate și care, în plus, pot afecta substanțial poziția pe piață a anumitor concurenți ai beneficiarului ajutorului.

De altfel, atunci când un reclamant susține că actul atacat, chiar dacă eventual îi este parțial favorabil, nu îi protejează totuși în mod adecvat situația juridică, trebuie să i se recunoască un interes de a exercita acțiunea pentru ca instanța să verifice legalitatea acestei decizii.

(a se vedea punctele 116, 127, 128, 130 și 131)

3. Pentru ca o măsură să fie calificată ca ajutor de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, trebuie, printre altele, pe de o parte, ca aceasta să presupună un avantaj, care poate lua forme diverse („sub orice formă”), și, pe de altă parte, ca acest avantaj să decurgă, în mod direct sau indirect, din resurse publice (acordat „de state sau prin intermediul resurselor de stat”). Noțiunea de avantaj implică faptul că intervenția statului trebuie să aibă drept consecință o îmbunătățire a poziției economice și/sau financiare sau chiar o îmbogățire a beneficiarului, de exemplu prin reducerea sarcinilor care grevează în mod normal bugetul său.

În ceea ce privește impactul declarațiilor publice ale unui membru al guvernului unui stat membru care exprimă voința acestuia din urmă de a adopta măsurile adecvate pentru soluționarea dificultăților financiare ale unei întreprinderi, trebuie să se constate că aceste declarații pot determina un avantaj considerabil în favoarea întreprinderii menționate, în măsura în care permit o recâștigare a încrederii piețelor financiare, fac posibil, mai ușor și mai puțin costisitor, accesul său la noi credite necesare pentru refinanțarea datoriilor imediate și, în definitiv, contribuie la stabilizarea situației sale financiare foarte fragile. Astfel, asemenea declarații pot influența, în mod decisiv, reacția agențiilor de rating și pot contribui pe această cale la revalorizarea imaginii întreprinderii în ochii investitorilor și ai creditorilor și se pot dovedi determinante pentru comportamentul actorilor piețelor financiare care au participat ulterior la refinanțarea întreprinderii în cauză.

De altfel, în virtutea principiilor care guvernează acordarea de credite și refinanțarea pe piețele de capital, nivelul ratingului unei întreprinderi și, prin urmare, al riscului de neplată asociat creditelor care îi sunt acordate este determinant pentru a măsura costul de refinanțare pe care această întreprindere trebuie să îl suporte, printre altele, sub forma dobânzilor exigibile pentru emiterea de noi obligațiuni. Din aceasta rezultă că, cu cât acest risc de neplată este mai mic, cu atât este mai puțin dificilă și mai puțin costisitoare refinanțarea creditelor în cauză pe piețele de capital. Altfel spus, orice influență pozitivă asupra ratingului unei întreprinderi, fie și numai ca urmare a unor declarații publice care sunt susceptibile să creeze sau să consolideze încrederea investitorilor, are un impact imediat asupra nivelului costurilor pe care aceasta trebuie să le suporte pentru a se finanța pe piețele de capital.

În plus, pentru calificarea unei măsuri drept ajutor de stat, Comisia este obligată să stabilească pe baza unor elemente obiective că toate condițiile cumulative ale noțiunii de ajutor în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, inclusiv existența unui avantaj, sunt îndeplinite, ținând seama de efectele economice ale măsurii în cauză.

În ceea ce privește o ofertă unilaterală a statului de a acorda unei întreprinderi o linie de credit de o anumită valoare, care nu a fost niciodată executată, Comisia nu poate prezuma, numai în acest temei, că această ofertă implică efecte economice avantajoase pentru beneficiar fără a ține însă seama de condițiile care guvernează executarea contractului de credit în cauză și, în special, de cele legate de acordarea și de restituirea creditului menționat, cu atât mai puțin în situația în care beneficiarul nu a acceptat această ofertă, ci s‑a limitat să se refinanțeze în condițiile aplicabile pe piață. Dacă soluția ar fi diferită, chiar și un contract de credit care prevede condiții dezavantajoase din punct de vedere obiectiv, precum niveluri ale dobânzii mai ridicate și termene de rambursare mai stricte decât cele oferite pe piață, ar trebui calificat ca avantaj în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, și aceasta pentru simplul motiv că un creditor public s‑a declarat gata să pună o anumită sumă de bani la dispoziția beneficiarului.

(a se vedea punctele 215, 231, 234, 237, 238, 253 și 255)

4. Numai avantajele acordate direct sau indirect prin intermediul unor resurse de stat sunt considerate ajutoare în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. Astfel, distincția stabilită în această dispoziție între „ajutoarele acordate de state” și ajutoarele acordate „prin intermediul resurselor de stat” nu presupune că toate avantajele acordate de un stat constituie ajutoare, indiferent dacă sunt sau nu sunt finanțate prin intermediul unor resurse de stat, ci vizează includerea în această noțiune numai a avantajelor care sunt acordate direct de către stat, precum și a celor care sunt acordate prin intermediul unui organism public sau privat, desemnat sau înființat de acest stat.

În acest context, aplicarea criteriului investitorului privat presupune în mod necesar că măsurile luate de stat în favoarea unei întreprinderi conferă un avantaj ce decurge din resurse de stat.

Pe de altă parte, în ceea ce privește întinderea controlului jurisdicțional care trebuie efectuat, trebuie amintit că noțiunea de ajutor este o noțiune obiectivă și că, prin urmare, calificarea unei măsuri drept ajutor de stat, ceea ce, potrivit dispozițiilor tratatului, revine atât Comisiei, cât și instanței, nu poate, în principiu, să justifice, cu excepția unor circumstanțe deosebite rezultând în principal din natura complexă a respectivei intervenții a statului, recunoașterea unei puteri de apreciere extinse a Comisiei. Astfel, Comisiei i se conferă efectiv o putere extinsă de apreciere numai cu ocazia punerii în aplicare a articolului 87 alineatul (3) CE, care implică luarea în considerare de către Comisie, în cadrul examinării eventualei compatibilități a anumitor măsuri de stat cu piața comună, a unor aprecieri complexe de natură economică, socială, regională sau sectorială. Într‑adevăr, noțiunea de ajutor de stat, astfel cum este definită în tratat, are caracter juridic și trebuie interpretată pe baza unor elemente obiective. Din acest motiv, instanța, în principiu și ținând seama atât de elementele concrete ale litigiului cu care este sesizată, cât și de caracterul tehnic sau complex al aprecierilor efectuate de Comisie, trebuie să exercite un control deplin în ceea ce privește aspectul dacă o măsură intră în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE.

Avantajul trebuie să decurgă dintr‑un transfer de resurse de stat. Această cerință de conexitate între avantajul identificat și angajarea de resurse de stat presupune, în principiu, ca avantajul menționat să fie strâns legat de o sarcină corespunzătoare ce grevează bugetul de stat sau de crearea, în temeiul unor obligații care din punct de vedere juridic au caracter obligatoriu, asumate de stat, a unui risc economic suficient de concret pentru acest buget.

În ceea ce privește declarațiile publice ale unui membru al guvernului unui stat membru care exprimă voința acestuia din urmă de a adopta măsurile adecvate pentru soluționarea dificultăților financiare ale unei întreprinderi, o angajare concretă, necondiționată și irevocabilă de resurse publice de către statul membru în sensul articolului 87 alineatul (1) CE ar presupune ca declarațiile publice să precizeze, în mod explicit, fie sumele exacte care urmează a fi investite, fie datoriile concrete care urmează a fi garantate, fie, cel puțin, un cadru financiar prestabilit, precum o linie de credit în limita unei anumite sume, precum și condițiile acordării sprijinului preconizat.

Simplul fapt că statul membru a recurs la reputația sa deosebită pe piețele financiare nu poate fi suficient pentru a demonstra că resursele sale erau expuse unui astfel de risc încât să se poată considera că acesta constituie un transfer de resurse de stat, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, care să fie suficient de legat de avantajul conferit întreprinderii prin declarațiile publice ale unui membru al guvernului statului. Astfel, nu este suficient ca, în loc să angajeze direct sau indirect resurse de stat, statul membru să lase să se aplice regulile speciale de funcționare a piețelor financiare pentru a stabiliza poziția economică a întreprinderii pe termen scurt, și aceasta tocmai în scopul de a crea condițiile antreprenoriale și financiare indispensabile luării unor măsuri de susținere mai concrete care urmau să intervină ulterior.

(a se vedea punctele 214, 217-219, 262, 280, 282 și 297)

5. În cadrul contenciosului comunitar al ajutoarelor de stat, aprecierea faptelor și a probelor este de competența exclusivă a Tribunalului. În plus, în acest context, problema dacă și în ce măsură o normă de drept național se aplică sau nu se aplică în speță ține de o apreciere a faptelor de către instanță și este supusă normelor privind administrarea probelor și celor privind repartizarea sarcinii probei.

(a se vedea punctul 269)

6. Motivarea impusă prin articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției autoare a actului, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să exercite controlul. De altfel, obligația de motivare a deciziilor reprezintă o normă de procedură fundamentală care trebuie diferențiată de problema temeiniciei motivării, aceasta din urmă ținând de legalitatea pe fond a actului în litigiu. Astfel, motivarea unei decizii constă în exprimarea formală a motivelor pe care se întemeiază această decizie. Dacă aceste motive sunt afectate de erori, acestea afectează legalitatea pe fond a deciziei, dar nu motivarea acesteia, care poate fi suficientă, chiar dacă cuprinde motive eronate.

(a se vedea punctul 315)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia extinsă)

21 mai 2010( )

„Ajutoare de stat – Măsuri financiare în favoarea France Télécom – Proiect de împrumut din partea acționarilor – Declarații publice ale unui membru al guvernului francez – Decizie care declară ajutorul incompatibil cu piața comună și prin care nu se dispune recuperarea acestuia – Acțiune în anulare – Interesul de a exercita acțiunea – Admisibilitate – Noțiunea de ajutor de stat – Avantaj – Resurse de stat – Obligația de motivare”

În cauzele conexate T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 și T‑456/04,

Republica Franceză, reprezentată inițial de domnii G. de Bergues și R. Abraham și de doamna S. Ramet, ulterior de doamna E. Belliard, de domnul de Bergues și de doamna Ramet și în cele din urmă de doamna Belliard, de domnul de Bergues, de doamna A.‑L. Vendrolini și de domnul J.‑C. Niollet, în calitate de agenți,

reclamantă în cauza T‑425/04,

France Télécom SA, cu sediul în Paris (Franța), reprezentată inițial de A. Gosset-Grainville și de S. Hautbourg și ulterior de S. Hautbourg, avocați,

reclamantă în cauza T‑444/04,

Bouygues SA, cu sediul în Paris,

Bouygues Télécom SA, cu sediul în Boulogne-Billancourt (Franța),

reprezentate de J. Vogel, F. Sureau, D. Théophile și J. Blouet Gaillard, avocați,

reclamante în cauza T‑450/04,

Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunications (AFORS Télécom), cu sediul în Paris, reprezentată de O. Fréget, F. Herrenschmidt, M. Struys și L. Eskenazi, avocați,

reclamantă în cauza T‑456/04,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii C. Giolito și J. Buendía Sierra și ulterior de domnii Giolito și D. Grespan, în calitate de agenți,

pârâtă,

susținută de

Republica Franceză, reprezentată, în cauza T‑450/04, de doamna E. Belliard, de domnul G. de Bergues, de doamna A.‑L. Vendrolini și de domnul J.‑C. Niollet și, în cauza T‑456/04, de domnul de Bergues, în calitate de agenți,

intervenientă în cauzele T‑450/04 și T‑456/04,

de

Bouygues SA, cu sediul în Paris,

și

Bouygues Télécom SA, cu sediul în Boulogne-Billancourt,

reprezentate de J. Vogel, F. Sureau, D. Théophile și J. Blouet Gaillard, avocați,

interveniente în cauza T‑444/04,

și de

France Télécom SA, cu sediul în Paris, reprezentată inițial de A. Gosset-Grainville și de S. Hautbourg și ulterior de S. Hautbourg, avocați,

intervenientă în cauzele T‑450/04 și T‑456/04,

având ca obiect cereri de anulare a Deciziei 2006/612/CE a Comisiei din 2 august 2004 privind ajutorul de stat pus în aplicare de Franța în favoarea France Télécom (JO L 257, p. 11),

TRIBUNALUL (Camera a treia extinsă),

compus din domnul J. Azizi (raportor), președinte, doamnele E. Cremona și I. Labucka, domnii S. Frimodt Nielsen și K. O’Higgins, judecători,

grefier: domnul E. Coulon,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 aprilie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

I – Situația financiară a France Télécom în perioada 2001-2004

1 Până în anul 1990, activitățile desfășurate de France Télécom SA (denumită în continuare „FT”) erau de competența unei direcții a Ministerului Poștelor și Telecomunicațiilor francez (ministère des Postes et Télécommunications). FT a fost constituită în 1991 sub forma unei persoane juridice de drept public și are, începând de la 31 decembrie 1996, statutul de societate pe acțiuni. Din octombrie 1997, FT este cotată la bursă. La data adoptării deciziei care face obiectul prezentului litigiu, FT era un grup ce activa în domeniul furnizării de rețele și de servicii de telecomunicații, în principal în Franța, îndeosebi în domeniul telefoniei fixe și, prin intermediul filialelor sale, societățile Orange, Wanadoo și Equant, în sectorul telefoniei mobile, al internetului, al transmiterii de date și al altor servicii informatice. În anul 2002, participarea statului francez la capitalul FT se ridica la 56,45 %.

2 La 31 decembrie 2001, FT afișa, în situația financiară publicată pentru anul 2001, o datorie netă de 63,5 miliarde de euro și o pierdere de 8,3 miliarde de euro.

3 La 30 iunie 2002, datoria netă a FT era de 69,69 miliarde de euro, din care 48,9 miliarde de euro reprezentau datorii constând în obligațiuni a căror rambursare ajungea la scadență în cursul anilor 2003-2005. Această îndatorare obligatară avea, în esență, la origine achiziții efectuate de FT începând din 1999 pentru a‑și dezvolta activitatea în sectorul telefoniei mobile, precum achiziția operatorului britanic Orange și achiziția unei părți a capitalului operatorului german Mobilcom.

4 Cu privire la situația financiară a FT, ministrul francez al economiei, finanțelor și industriei (denumit în continuare „ministrul economiei”) a declarat, într‑un interviu publicat la 12 iulie 2002 în cotidianul Les Echos (în continuare, „declarația din 12 iulie 2002”), următoarele:

„Suntem acționarul majoritar, cu 55 % din capital […] Statul acționar se va comporta ca un investitor avizat și, dacă [FT] ar avea dificultăți, am lua măsurile adecvate […] Repet că, dacă [FT] ar avea probleme de finanțare, ceea ce nu este cazul în prezent, statul va lua măsurile necesare pentru ca aceste dificultăți să fie depășite. Dumneavoastră lansați zvonul unei majorări de capital…Nu, cu siguranță nu! Afirm pur și simplu că vom lua, în timp util, măsurile adecvate. Dacă este necesar […]”

5 Potrivit situației financiare semestriale publicate la 12 septembrie 2002, cifra de afaceri a FT înregistra o creștere de 10 % în raport cu aceeași perioadă a exercițiului 2001, un rezultat din exploatare înainte de amortizare (denumit în continuare „Ebitda”) care ajungea la 6,87 miliarde de euro, ceea ce reprezenta o creștere de 13,3 % în date istorice și de 9,8 % în date provizorii, și un rezultat operațional de 3,18 miliarde de euro, în creștere cu 15 % în date provizorii. Rezultatele după cheltuielile financiare (1,75 miliarde de euro), dar înainte de impozitare, participații și interese minoritare, erau, cu excepția unor elemente excepționale, de 718 milioane de euro, față de 271 de milioane de euro la 30 iunie 2001. Fluxul de trezorerie liber operațional se ridica la 3,6 miliarde de euro, în creștere cu 15 % în raport cu primul semestru 2001. În același timp, FT a confirmat că fondurile sale proprii consolidate deveniseră negative la 30 iunie 2002, la nivelul de 440 de milioane de euro.

6 La 12 septembrie 2002, autoritățile franceze au anunțat public că acceptaseră demisia președintelui‑director general (PDG) al FT (denumit în continuare „fostul PDG al FT”).

7 Într‑un comunicat de presă din 13 septembrie 2002 referitor la situația financiară a FT, autoritățile franceze au declarat următoarele:

„În urma pierderilor excepționale constatate în primul semestru, [FT] se confruntă cu o gravă insuficiență de fonduri proprii. O astfel de situație financiară fragilizează potențialul [FT]. [G]uvernul [francez] este, așadar, determinat să își exercite deplin responsabilitățile […] Luând act de noua situație creată de puternica degradare a situației financiare, [fostul PDG al FT] și‑a prezentat demisia [g]uvernului [francez,] care a acceptat‑o. Această demisie va deveni efectivă cu ocazia unui consiliu de administrație care va avea loc în următoarele […] săptămâni și în cadrul căruia va fi prezentat un nou președinte […] Noul președinte va propune foarte rapid consiliului de administrație un plan de redresare financiară, care să permită reducerea datoriilor [FT] și restabilirea structurii sale financiare, menținând totodată atuurile strategice ale acesteia. Statul [francez] va oferi [FT] susținerea sa în punerea în aplicare a acestui plan și va contribui, proporțional cu cota deținută, la creșterea substanțială a fondurilor proprii ale [FT], potrivit unui calendar și unor modalități care vor fi determinate în funcție de condițiile pieței. Până atunci, statul [francez] va lua, dacă este necesar, măsurile care să permită să se evite ca [FT] să aibă vreo problemă de finanțare.”

8 La 2 octombrie 2002 a fost numit noul PDG al FT (denumit în continuare „noul PDG al FT”). Comunicatul de presă care anunța această numire avea următorul cuprins:

„La propunerea [c]onsiliului de administrație al [FT], Consiliul de Miniștri a decis numirea [noului PDG al FT] […] În acest scop, noul [p]reședinte va începe imediat un inventar al [FT], ale cărui rezultate vor fi comunicate [c]onsiliului de administrație în săptămânile următoare și pe care se va baza un plan de redresare financiară și de dezvoltare strategică, pentru a permite reducerea datoriei [FT], întărind totodată atuurile sale. În acest context, [noul PDG al FT] va dispune de susținerea statului acționar, care este determinat să își exercite toate responsabilitățile. Statul [francez] va participa la punerea în aplicare a măsurilor de redresare și va contribui, proporțional cu cota deținută, la creșterea fondurilor proprii ale [FT] potrivit unor modalități ce vor fi determinate în strânsă legătură cu [p]reședintele [FT] și cu [c]onsiliul de administrație. Cum s‑a arătat deja, statul [francez] va lua între timp, dacă este necesar, măsurile care să permită să se evite ca [FT] să aibă vreo problemă de finanțare.”

9 La 19 noiembrie 2002, autoritățile franceze au transmis Comisiei o „notă de informare”, care, pe de o parte, descrie situația financiară actuală a FT, evidențiind în același timp că „performanțele sale operaționale sunt excelente”, și, pe de altă parte, menționează intenția acestora de a participa la o recapitalizare a FT în condițiile pieței, explicând modalitățile contribuției lor la planul de redresare a FT. În această notă, autoritățile franceze au precizat printre altele următoarele:

„Pentru a da [FT] marja de manevră necesară pentru abordarea pieței în cele mai bune condiții și la momentul cel mai oportun, statul [francez] este dispus să anticipeze participarea sa la majorarea de capital sub forma unui împrumut din partea acționarilor (avance d’actionnaire) care va fi convertit în capital la momentul emiterii unor noi titluri. Cuantumul acestui împrumut va corespunde în tot sau în parte subscrierii statului [francez] la viitoarea majorare de capital și se va putea ridica până la 9 [miliarde de euro]. Acest împrumut va fi temporar, iar conversia sa în titluri va fi obligatorie. Acesta nu va fi tras decât pe măsură ce [FT] va avea nevoie. Acesta va fi de altfel remunerat în condițiile actuale ale pieței, iar dobânzile vor fi încorporate în capital.

Pentru a pune în aplicare participarea sa la planul de redresare a [FT], statul [francez] intenționează să utilizeze ERAP, instituție publică industrială și comercială a statului [francez,] care va acorda [FT] un împrumut din partea acționarilor și va putea deveni un acționar important al [FT] după convertirea în capital a acestui împrumut. Introducând participarea publică în [FT] în activul său, această instituție publică va avea în pasivul său datorii constând în obligațiuni. Această alegere a ERAP reflectă voința statului [francez] de a identifica în mod clar efortul patrimonial consimțit, izolându‑l într‑o structură dedicată.”

10 Cu ocazia consiliului de administrație al FT din 4 decembrie 2002, noua conducere a FT a prezentat un plan de acțiune intitulat „Ambiție FT 2005” (denumit în continuare „planul Ambiție 2005”), care viza în esență reechilibrarea bilanțului FT printr‑o creștere a fondurilor proprii cu 15 miliarde de euro.

11 Prezentarea planului Ambiție 2005 a fost însoțită de un comunicat de presă din 4 decembrie 2002 al ministrului economiei, având următorul cuprins:

„Ministrul economiei […] confirmă susținerea statului [francez] pentru planul de acțiune aprobat de consiliul de administrație al [FT] la 4 decembrie [2002]. 1) Grupul [FT] constituie un ansamblu industrial coerent ale cărui performanțe sunt remarcabile. Cu toate acestea, [FT] trebuie să facă față astăzi unei structuri financiare dezechilibrate, unor nevoi de fonduri proprii și de refinanțare pe termen mediu. Această situație rezultă din eșecul unor investiții anterioare, hazardate și realizate în momentul maxim al «bulei» financiare, și, mai general, de inversare a situației piețelor. Imposibilitatea [FT] de a‑și finanța dezvoltarea altfel decât prin îndatorare a agravat această situație. 2) Statul [francez], acționar majoritar, a cerut noii conduceri să restabilească echilibrul financiar al [FT], menținând totodată integritatea grupului […] 3) Ținând seama de planul de acțiune elaborat de conducere și de perspectivele de câștig, statul [francez] va participa la creșterea fondurilor proprii cu 15 miliarde de euro proporțional cu partea din capital pe care o deține, cu alte cuvinte, o investiție de 9 miliarde de euro. Statul [francez] acționar intenționează să acționeze astfel ca un investitor avizat. [FT] va defini modalitățile și calendarul precis de creștere a fondurilor sale proprii. Guvernul [francez] dorește ca această operațiune să se deruleze ținând cât mai mult seama de situația acționarilor individuali și a salariaților acționari ai [FT]. Pentru a da [FT] posibilitatea de a lansa o operațiune de piață la momentul cel mai oportun, statul [francez] este gata să anticipeze participarea sa la creșterea fondurilor proprii, prin intermediul unui împrumut din partea acționarilor, remunerat în condițiile pieței, pus la dispoziția [FT]. 4) ERAP, instituție publică industrială și comercială, i se va transfera integralitatea participației statului [francez] în [FT]. Acesta se va împrumuta pe piețele financiare pentru a finanța partea statului [francez] în creșterea fondurilor proprii ale [FT].”

12 La 11 și la 12 decembrie 2002, FT a lansat două emisiuni succesive de obligațiuni, pentru suma totală de 2,9 miliarde de euro.

13 La 20 decembrie 2002, Entreprise de recherches et d’activités pétrolières (ERAP) a comunicat FT un proiect parafat și semnat de contract de împrumut din partea acționarilor. FT nu a semnat acest proiect de contract, iar împrumutul din partea acționarilor nu a fost niciodată executat.

14 La 15 ianuarie 2003, FT a realizat împrumuturi sub formă de emisiuni de obligațiuni în valoare totală de 5,5 miliarde de euro. Aceste împrumuturi sub formă de obligațiuni nu erau acoperite de o asigurare sau de o garanție de stat.

15 La 10 februarie 2003, FT a reînnoit o parte dintr‑un credit sindicalizat scadent de 15 miliarde de euro.

16 La 4 martie 2003 a fost lansată operațiunea de creștere a fondurilor proprii avută în vedere prin planul Ambiție 2005. La 24 martie 2003, FT a efectuat o majorare de capital de 15 miliarde de euro. Statul francez a participat la această operațiune cu 9 miliarde de euro, proporțional cu partea deținută în capitalul social al FT. O sumă de 6 miliarde de euro a fost garantată de un sindicat bancar compus din 21 de bănci. Această operațiune a fost finalizată la 11 aprilie 2003.

17 FT a încheiat exercițiul 2002 cu o pierdere de aproximativ 21 de miliarde de euro și cu o datorie financiară netă de aproximativ 68 de miliarde de euro. Situația financiară a exercițiului 2002 publicată de FT la 5 martie 2003 afișa o creștere a cifrei de afaceri cu 8,4 %, a rezultatului din exploatare înainte de amortizare cu 21,1 % și a rezultatului din exploatare cu 30,9 %. La 14 aprilie 2003, statul francez deținea 58,9 % din capitalul FT, din care 28,6 % prin intermediul ERAP.

18 La 31 iulie 2003, guvernul francez a adoptat în Consiliul de Miniștri un proiect de lege care prevedea abrogarea obligației de deținere majoritar publică a capitalului FT. Acest proiect de lege a fost adoptat de Adunarea Națională franceză (Assemblée nationale) și a intrat în vigoare la 31 decembrie 2003.

19 La 1 septembrie 2004, statul francez a cesionat aproximativ 10 % din capitalul FT în schimbul sumei de 5,2 miliarde de euro, reducându-și astfel participarea la capitalul FT la 42,25 %.

II – Procedura administrativă

20 Republica Franceză a notificat Comisiei Comunităților Europene, la 4 decembrie 2002, măsurile financiare prevăzute de planul Ambiție 2005, inclusiv proiectul de împrumut din partea acționarilor, în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE și al articolului 2 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41).

21 La 22 ianuarie 2003, Bouygues SA și Bouygues Télécom SA (denumite în continuare, împreună, „societățile Bouygues”), două societăți de drept francez, dintre care ultima activează pe piața franceză a telefoniei mobile, au sesizat Comisia cu o plângere referitoare la anumite ajutoare acordate de statul francez în favoarea FT și Orange în cadrul refinanțării FT. Această plângere viza mai exact, pe de o parte, anunțul unei investiții a statului francez de 9 miliarde de euro și, pe de altă parte, declarațiile publice făcute de autoritățile franceze în favoarea FT începând cu luna iulie 2002 (denumite în continuare „declarațiile efectuate începând cu luna iulie 2002”).

22 Prin scrisoarea din 31 ianuarie 2003, Comisia a informat autoritățile franceze cu privire la decizia sa de a deschide procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE cu privire la măsurile financiare preconizate în favoarea FT.

23 La 12 martie 2003, decizia de deschidere a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (JO C 57, p. 5). Aceasta invita părțile interesate să își prezinte observațiile cu privire la măsurile în cauză.

24 Prin scrisoarea din 4 aprilie 2003, autoritățile franceze și‑au prezentat observațiile cu privire la decizia de deschidere și au contestat temeinicia îndoielilor care au fost exprimate în aceasta de către Comisie.

25 Prin memoriul din 11 aprilie 2003, societățile Bouygues și‑au prezentat Comisiei observațiile, amintind totodată că plângerea lor din 22 ianuarie 2003 trebuia considerată parte integrantă a luării lor de poziție în prezenta procedură. În plus, Comisia a primit observații din partea unor numeroase alte părți interesate, inclusiv din partea Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunications (AFORS Télécom, denumită în continuare „AFORS”) și a FT. Mai exact, FT și societățile Bouygues au prezentat în cadrul procedurii administrative mai multe studii ale unor experți economici și avize juridice.

26 La 30 mai 2003, Comisia a publicat un anunț de participare pentru „prestarea de servicii de asistență pentru evaluarea conformității ajutorului financiar acordat de statul francez societății FT cu principiul investitorului privat într‑o economie de piață și pentru eventuala analiză economică a planului de redresare a FT”. Acest contract a fost atribuit, la 24 septembrie 2003, unui consultant, care și‑a prezentat raportul economic la 28 aprilie 2004 (denumit în continuare „raportul din 28 aprilie 2004”).

27 Raportul din 28 aprilie 2004 a fost însoțit de un raport juridic din 22 martie 2004 (denumit în continuare „raportul din 22 martie 2004”). Prin scrisoarea din 3 mai 2004, Comisia a transmis aceste două rapoarte autorităților franceze, invitându‑le să își prezinte observațiile.

III – Decizia atacată

A – Notificarea deciziei atacate

28 La 3 august 2004, Comisia a notificat autorităților franceze Decizia 2006/621/CE din 2 august 2004 privind ajutorul de stat pus în aplicare de Franța în favoarea France Télécom (JO 2006, L 257, p. 11, denumită în continuare „decizia atacată”).

29 La 30 august 2004, Comisia a transmis o copie a deciziei atacate societății FT și societăților Bouygues.

30 La 3 septembrie 2004, Comisia a transmis o copie a deciziei atacate AFORS.

B – Dispozitivul deciziei atacate

31 Articolul 1 din decizia atacată prevede că „[î]prumutul din partea acționarilor pe care [Republica Franceză] l‑a acordat [FT] în decembrie 2002 sub forma unei linii de credit de 9 miliarde de euro, plasat în contextul declarațiilor […] efectuate începând cu luna iulie 2002, constituie un ajutor de stat incompatibil cu piața comună”.

32 Potrivit articolului 2 din decizia atacată, „[a]jutorul prevăzut la articolul 1 nu trebuie să facă obiectul unei recuperări”.

C – Constatările Comisiei referitoare la situația financiară a FT între iunie 2002 și martie 2003

33 În cadrul titlului 3, „Descrierea cronologică a faptelor și [a] situației financiare a [FT]”, din decizia atacată, Comisia a efectuat, în esență, constatările prezentate în continuare.

34 În primul rând, în ceea ce privește situația financiară a FT, Comisia a constatat că, încă din iunie 2002, FT era „caracterizată de grave probleme structurale și prezenta un bilanț dezechilibrat” [considerentul (17) al deciziei atacate]. În această privință, Comisia a evidențiat, pe de o parte, o degradare rapidă a ratingului FT în cursul primei jumătăți a anului 2002, aceasta fiind demonstrată prin anunțurile agențiilor de rating, precum Standard & Poor’s (denumită în continuare „S & P”), Moody’s și Fitch Ratings [considerentele (20)-(27) ale deciziei atacate], și, pe de altă parte, în urma unei analize a „credit spreads” (marjele de credit) ale FT, o „spread inversion”, cu alte cuvinte, o creștere a riscurilor legate de datoria sa pe termen foarte scurt, în special la începutul lunii iulie 2002, în raport cu nivelul riscurilor legate de datoria sa pe termen mediu și lung. Astfel, „spreads” referitoare la datoria unei întreprinderi ar reflecta evaluarea, efectuată de piețe, a riscului legat de capacitatea sa de a‑și respecta obligațiile de plată a dobânzilor și de rambursare a creditelor la scadență și ar fi în mod normal mai ridicate pentru datoria pe termen lung decât pentru cea pe termen scurt. Aceste „spreads” ar influența astfel valorificarea obligațiunilor, precum și nivelul dobânzii exigibile pentru emiterea de noi obligațiuni. Potrivit Comisiei, această creștere a riscului a fost confirmată prin căderea prețului obligațiunilor FT în iunie și în iulie 2002, reflectând astfel o valoare mai mică a datoriei FT din cauza unui risc crescut de neplată perceput de piețe [considerentele (28)-(31) ale deciziei atacate]. În plus, Comisia a evidențiat o scădere semnificativă a cursului acțiunilor FT în prima jumătate a anului 2002, acest curs atingând cel mai scăzut nivel, într‑o primă etapă, la 27 iunie 2002 (7,79 euro) și, într‑o a doua etapă, la 30 septembrie 2002 (6,01 euro) [considerentul (35) al deciziei atacate].

35 În al doilea rând, Comisia a constatat, în esență, că, la data declarației din 12 iulie 2002, orice scădere suplimentară a ratingului datoriei FT ar fi determinat pierderea nivelului său de investiție sigură (investment grade) și că agențiile de rating S & P și Moody’s erau pregătite să coboare acest rating la nivelul „junk bond” (obligațiune speculativă) [considerentul (37) al deciziei atacate].

36 În comunicatul său de presă din 12 iulie 2002, S & P ar fi arătat totuși [considerentele (37) și (38) ale deciziei atacate] următoarele:

„FT ar putea întâmpina anumite dificultăți în refinanțarea datoriei sale obligatare scadente în 2003. Cu toate acestea, afirmația statului [francez] susține ratingul FT la [nivelul] de investiție [sigură] […] [S]tatul francez – care deține 55 % din [FT] – a arătat cu claritate agenției [S & P] că se va comporta ca un investitor avizat și că va lua măsurile adecvate dacă FT va avea dificultăți. Ratingul pe termen lung al [FT] coborât la BBB- […]”

37 În considerentul (212) al deciziei atacate, Comisia a precizat că, deja la 24 iunie 2002, Moody’s coborâse ratingul FT la nivelul imediat superior celui de „junk bond”. În plus, în considerentul (221) și în nota de subsol nr. 142 din decizia menționată, Comisia se sprijinise pe un raport al Deutsche Bank, din 22 iulie 2002, din care a citat și a comentat următoarele fragmente:

„La 12 iulie 2002, S & P a coborât ratingul [FT] la BBB- […] Agenția nu se mai așteaptă ca [FT] să își atingă obiectivul de 3,5 x datorie netă/Ebitda în 2003, însă a acordat o perspectivă stabilă ratingului scăzut de triplu B. Se pare că perspectiva stabilă se sprijină pe [următorii termeni ai comunicatului de presă al S & P:] «[S]tatul francez – care deține 55 % din [FT] – a arătat cu claritate agenției [S & P] că se va comporta ca un investitor avizat și că va lua măsurile adecvate dacă FT va avea dificultăți.» Subliniem că S & P afirmase inițial că nu va include o [susținere] extraordinară din partea guvernului francez în ratingul său atunci când a coborât ratingul [FT] la BBB în iunie. De atunci, agenția pare să se fi răzgândit, declarând că concluziile creditwatch status «urmează o analiză a lichidităților [FT] pe durata sfârșitului anului 2003 și o regândire a participării potențiale a statului francez pe piața franceză a telecomunicațiilor» (p. 19). «[FT] a beneficiat de încrederea crescândă a piețelor [în faptul] că guvernul [francez] va suporta într‑un fel sau altul creditul» (p. 20). «Nu putem ignora faptul că FT este deținută majoritar de statul francez, iar recente comentarii ale ministrului francez al finanțelor i‑au asigurat pe investitori cu privire la faptul că lichiditatea va fi asigurată» (p. 54). «Cu toate acestea, […] credem că [FT] va găsi în cele din urmă lichiditățile de care are nevoie prin intermediul așa‑numitului „[sprijin] implicit al statului” [francez]. Aceasta ar putea lua forma unor împrumuturi, în condițiile pieței, acordate de bănci sau [de] guvernul [francez]» (p. 21). Însă, «care este prețul pieței pentru, să spunem, o datorie nouă de 10 miliarde de euro pentru un credit BBB-? Care este costul real al unei datorii de 10 miliarde de euro pentru o societate care nu este cu adevărat BBB- și care este apreciată astfel numai ca urmare a susținerii guvernului? […] Credem că nu există un răspuns bun la aceste întrebări, întrucât, dacă FT ar activa într‑o lume reală, aceasta nu ar putea, în opinia noastră, să se refinanțeze fără o conversie a datoriei în capital» (p. 33, în același sens a se vedea p. 54). Mai mult: «În presă s‑a menționat că guvernul francez ar susține [FT], implicând că acesta acceptă să fie „împrumutător în ultimă instanță” al [FT]. Această mențiune a îmbunătățit semnificativ prețurile obligațiunilor și acțiunilor, acțiunile câștigând 90 %, iar obligațiunile 137 [puncte de bază] în două săptămâni, în special pentru că speculatorii își întăreau poziția» (p. 28). Subliniem că S & P a declarat cu ocazia recentei sale conferințe telefonice cu privire la degradarea creditului FT că, în general, o întreprindere care generează cash flow cu un raport datorie supra Ebitda egal cu patru ar fi calificată ca având un credit BBB-, ultimul [nivel] de investiție [sigură]. Ratingul actual al FT, BBB-, pare să se bazeze în mare măsură mai mult pe promisiunea de susținere a guvernului [francez] de a asigura lichiditatea decât pe indicatorii proprii”.

Potrivit calculelor Deutsche Bank, raportul datorie/Ebitda al FT ar fi fost de 4,9 în al doilea semestru 2002 și [de] 5,20 la 31 decembrie 2002.

38 Comisia a concluzionat că, în iulie 2002, FT făcea obiectul unei crize de încredere.

39 Astfel, fostul PDG al FT ar fi anunțat în presă, la 16 septembrie 2002, că „coborârea ratingului împiedică refinanțările preconizate” de FT și că „degradarea la sfârșitul [lunii] iunie [2002] a notei atribuite datoriei FT de […] Moody’s […] [i]‑a închis accesul la piață” [nota de subsol nr. 131, corespunzătoare considerentului (212) al deciziei atacate; a se vedea de asemenea considerentul (248) al deciziei menționate]. Pe de altă parte, din nota de subsol nr. 176, corespunzătoare considerentului (252) al deciziei atacate, rezultă că, la o audiere în fața comisiei de anchetă a auditorilor FT, fostul PDG al FT a afirmat următoarele:

„Or, există un element pe care scenariul pesimist nu l‑a inclus niciodată: ca accesul pe piețele de capital să ne fie închis. Nu am întrevăzut niciodată această posibilitate, întrucât credeam că este evident că prezența statului [francez] ca acționar majoritar ar împiedica piața să ia în considerare un faliment al [FT], fără ca, de altfel, să fie necesar ca statul [francez] să își manifeste susținerea. Această opinie era împărtășită de cvasitotalitatea actorilor pieței până într‑o zi când una dintre cele trei agenții de rating – și numai una – a decis că [FT] era în pragul insolvabilității și și‑a modificat ratingul, închizându‑i, de pe o zi pe alta, orice acces la piață [...] Atunci când, în luna iuie [2002], această unică agenție de rating și‑a exprimat opinia, iar accesul la piață ne‑a fost închis, știam că, neputând să se reîmprumute, [FT] va avea dificultăți de plată, un an mai târziu, către sfârșitul primului semestru 2003”.

40 Pe de o parte, această criză de încredere ar fi fost confirmată de noul PDG al FT, cu ocazia audierii sale, la 11 decembrie 2002, în fața Comisiei pentru afaceri economice a Adunării Naționale, audiere al cărei proces‑verbal [nota de subsol nr. 32, corespunzătoare considerentului (39) al deciziei atacate] are următorul cuprins:

„[Noul PDG al FT] a arătat că planul de finanțare pus în aplicare nu fusese respectat și se agravase, la începutul anului 2001, astfel încât pentru vara lui 2003 era previzibilă o criză de lichidități […] [Acesta] a declarat că, sub amenințarea unei încetări a plăților, [FT] era în stare de șoc […] din cauza mărimii datoriei sale, întrucât trebuia să găsească lichidități pentru a rambursa 15 miliarde de euro în 2003, apoi în 2004 și 20 de miliarde de euro în 2005 […]”

41 În considerentul (248) al deciziei atacate se precizează că, în cadrul unei audieri în fața Comisiei de finanțe a Senatului francez din 5 decembrie 2002, noul PDG al FT ar fi afirmat că, „[c]onfruntată cu o datorie gigantică, [FT] nu părea să fi înțeles situația unui grup a cărui cotație se degrada, care nu mai avea acces la piețele de capital”.

42 Pe de altă parte, Senatul francez ar fi constatat, într‑un aviz prezentat la 21 noiembrie 2002 în numele Comisiei pentru afaceri economice și planificare, că un rating al FT la un nivel inferior ar fi agravat criza gestiunii datoriei sale pe termen scurt [considerentul (39) al deciziei atacate], după cum urmează:

„Așadar, în iunie 2003, problemele financiare ale FT ar putea deveni cruciale sau chiar «inextricabile» […] Dacă, până atunci, [FT] nu va fi redobândit acces la piețe (din cauza unui rating dezavantajos), statul [francez] se va confrunta cu necesitatea găsirii unor instrumente care să ajute [FT] să se refinanțeze.”

43 Din considerentele (245) și (246) ale deciziei atacate reiese de asemenea că, printre altele, potrivit unui raport al JP Morgan din 2 decembrie 2002, fără susținerea statului, FT nu ar fi fost capabilă să obțină noi capitaluri de pe piață pentru a‑și refinanța datoria. În această privință, acest raport ar fi precizat următoarele:

„Continuăm să vedem profilul FT în termeni de risc/remunerare ca fiind neatractiv în așteptarea rezultatului unei modificări de strategie […] Deși considerăm că FT are o capacitate mare [de] reducere a costurilor și [de] producere a unui randament foarte important, și chiar dacă PDG‑ul are o reputație solidă, rolul guvernului [francez] este esențial pentru a da FT flexibilitatea de care are nevoie. Între timp, riscul de lichiditate rămâne și, în opinia noastră, o majorare de capital nu este decât o chestiune de timp […] Rolul guvernului [francez] va fi și mai important în refinanțarea și în reducerea datoriei. Cu toate acestea, în situația unor scadențe de refinanțare descurajatoare pentru anul 2003, FT și agențiile de rating s‑au concentrat pe termen scurt pe riscurile de lichiditate și de refinanțare ale [FT]. Acest lucru ar fi imposibil fără intervenția guvernului [francez] – chiar [FT] a recunoscut aceasta în cadrul conferinței sale telefonice din al treilea trimestru.”

44 În fața acestei situații, agențiile de rating ar fi menținut totuși ratingul FT la nivelul de investiție sigură ținând seama de declarațiile autorităților franceze [considerentul (39) al deciziei atacate]). În plus, din considerentul (222) al deciziei atacate reiese că, potrivit uneia dintre condițiile protocoalelor de acord semnate la 11 și la 12 septembrie 2002 între statul francez și grupul de bănci participant la operațiunea de recapitalizare, „[m]enținerea cel puțin a ratingurilor actuale ([nivel] de investiție [sigură]) al datoriei pe termen lung a [FT] de către agențiile de rating Moody’s și [S & P] […] va fi [preluată ca o condiție] în contractul de garanție și de plasament”. În sfârșit, una dintre băncile participante, Morgan Stanley, ar fi declarat, la 12 septembrie 2002, cu privire la angajarea sa în majorarea capitalului FT [nota de subsol nr. 147, corespunzătoare considerentului (222) al deciziei atacate], următoarele:

„Apreciem că operațiunea preconizată ar fi dificilă în condițiile actuale și că o reacție pozitivă a piețelor la declarațiile și la comunicatele care vor fi publicate la sfârșitul săptămânii va fi unul dintre elementele cheie pentru crearea condițiilor necesare acestei operațiuni.”

45 În al treilea rând, având în vedere situația financiară a FT în septembrie 2002 [considerentele (40)-(49) ale deciziei atacate] și, în special, comunicatele de presă ale autorităților franceze din 13 septembrie (a se vedea punctul 7 de mai sus) și din 2 octombrie 2002 (a se vedea punctul 8 de mai sus), agențiile de rating și‑ar fi modificat aprecierea referitoare la gestiunea datoriei FT și ar fi constatat o creștere a încrederii pieței.

46 Astfel, Moody’s ar fi modificat perspectiva datoriei FT de la negativ la stabil ca urmare a confirmării angajamentului statului francez în susținerea FT, într‑un comunicat de presă din 13 septembrie 2002 [considerentul (52) și nota de subsol nr. 45 din decizia atacată], cu următorul cuprins:

„Încrederea Moody’s a fost întărită de declarația guvernului [francez], care, încă o dată, a confirmat puternica sa susținere pentru [FT]. Chiar dacă preocuparea Moody’s referitoare la nivelul global al riscului financiar și, mai precis, referitoare la situația fragilă a lichidităților [FT] continuă să existe, Moody’s a devenit mai încrezătoare că guvernul francez [va susține FT] dacă [aceasta] ar întâmpina dificultăți în rambursarea datoriei sale.”

47 Totodată, la 17 decembrie 2002, S & P ar fi precizat, pe de o parte, că, începând din iulie 2002, susținerea autorităților franceze reprezentase un factor cheie pentru menținerea ratingului FT la nivelul de investiție sigură. Pe de altă parte, că anunțul autorităților franceze referitor la împrumutul din partea acționarilor și la angajamentul acestora de a subscrie, proporțional cu participarea lor în capitalul FT, la o operațiune de recapitalizare de 15 miliarde de euro ar fi constituit dovada acestei susțineri și a unei protecții semnificative a creditorilor FT [considerentul (58) și notele de subsol nr. 52 și 53 din decizia atacată].

48 Comisia a constatat în plus că, în urma majorării capitalului FT în februarie și în martie 2003, agențiile de rating ar fi încetat să considere susținerea statului francez ca un element cheie al ratingului FT, susținere care părea încă importantă pentru S & P la 17 decembrie 2002 și pentru Moody’s în februarie 2003. Astfel, Moody’s ar fi declarat [considerentul (61) și nota de subsol nr. 54 din decizia atacată]:

„Guvernul francez și‑a afirmat constant susținerea față de [FT] și intenția sa de a acorda un sprijin financiar în cazul în care ar fi necesar pentru a face față potențialelor probleme de lichiditate. Această susținere a fost evidențiată prin punerea la dispoziție […] a unei linii de credit de 9 miliarde de euro în favoarea [FT] pentru o perioadă de 18 luni, incluzând dobânzi, dar care este rambursabilă numai în acțiuni ale [FT]. Moody’s include susținerea statului [francez] în ratingul său Baa3 […] [R]iscul financiar legat de îndatorarea considerabilă a [FT] nu corespunde calității sale de investiție (care este compensată prin bune performanțe operaționale și prin susținerea implicită a guvernului francez).”

49 De altfel, ratingul acordat FT de S & P, la 14 mai 2003, cu alte cuvinte, după majorarea capitalului acesteia, s‑ar fi întemeiat în mod clar pe datele financiare ale FT [considerentul (61) și nota de subsol nr. 54 din decizia atacată].

50 Potrivit considerentului (247) al deciziei atacate, printre altele, un raport din 20 februarie 2003 al Global Equity Research ar fi confirmat faptul că numai în urma declarațiilor autorităților franceze, piața de capital ar fi permis FT să se refinanțeze în condiții corespunzătoare. Potrivit acestui raport, „[p]roblemele imediate de lichiditate sunt rezolvate: după anticiparea participării sale la majorarea de capital de 15 miliarde de euro sub forma unei linii de credit de 9 miliarde de euro, FT a putut din nou să aibă acces la piața de obligațiuni pentru a‑și reduce dificultățile imediate de lichiditate”.

D – Obiectul deciziei atacate

51 În titlul 6, „Obiectul prezentei decizii”, din decizia atacată, Comisia a amintit mai întâi obiectul notificării efectuate de Republica Franceză, care privea un proiect de împrumut din partea acționarilor, destinat să fie pus în aplicare în cadrul planului Ambiție 2005. Aceasta a arătat în continuare că, „[p]entru a se pronunța cu privire la conformitatea măsurilor în cauză cu tratatul, [examinase] evenimentele legate de notificarea acestui proiect, printre care declarațiile guvernului din iulie-decembrie 2002”, și că „măsurile notificate nu [puteau] fi examinate fără a lua în considerare declarațiile [menționate]”. Astfel, prin aceste declarații, autoritățile franceze și‑ar fi manifestat voința de a lua măsurile adecvate pentru a rezolva problemele financiare ale FT. Proiectul de împrumut din partea acționarilor ar constitui materializarea intențiilor lor exprimate anterior. Din punct de vedere material, nu ar exista niciun motiv juridic pentru a limita examinarea faptelor relevante numai la faptele pe care statul francez a decis să le evoce în notificare. Noțiunea de ajutor ar fi o noțiune obiectivă, întemeiată pe realitatea economică. Ar rezulta din aceasta că, în cazul în care Comisia are cunoștință de fapte anterioare care sunt obiectiv relevante, aceasta trebuie să le includă în analiza sa [considerentul (185) al deciziei atacate]. Comisia a adăugat că a indicat, în considerentul (70) și în nota de subsol nr. 40 din decizia de deschidere, că declarațiile efectuate începând cu luna iulie 2002 puteau constitui elemente care să fie luate în considerare în cadrul cercetării sale (nota de subsol nr. 105 din decizia atacată).

52 În considerentul (186) și următoarele ale deciziei atacate, Comisia a rezumat abordarea sa după cum urmează:

„(186) În speță, Comisia constată că măsurile din decembrie 2002, care au făcut obiectul notificării, fuseseră precedate de mai multe declarații și măsuri ale autorităților franceze efectuate începând cu luna iulie [2002]. Pe de o parte, aceste declarații și măsuri permit o mai bună înțelegere a rațiunilor și a conținutului măsurilor din decembrie [2002]. Pe de altă parte, aceste declarații și măsuri prealabile avuseseră cu siguranță un impact asupra percepției pe care o aveau piețele și actorii economici cu privire la situația FT în luna decembrie [2002]. Comportamentul actorilor economici fiind el însuși influențat de comportamentul statului, acesta nu constituie un parametru obiectiv pentru a aprecia apoi comportamentul statului. Aceste intervenții prealabile trebuie, așadar, să fie luate în considerare cu ocazia analizei prezenței unor ajutoare în măsurile din decembrie.

(187) Astfel, declarațiile și măsurile succesive ale autorităților franceze începând cu luna iulie 2002 pot fi analizate ca un ansamblu al cărui moment de concretizare ar fi măsurile din decembrie [2002] (punerea la dispoziție a unui împrumut de către acționari), măsuri care erau cele ce fuseseră notificate […]

(188) Analiza prezentei cauze sugerează la prima vedere un decalaj temporar între avantajele întreprinderii, care ar fi fost deosebit de evidente în luna iulie [2002], și angajarea potențială de resurse de stat, care pare mai clar stabilită în luna decembrie [2002]. Astfel, declarațiile ministrului economiei […] ar putea fi calificate ca ajutor, în măsura în care astfel de declarații au avut în mod clar un efect asupra piețelor și au conferit un avantaj [FT]. Nu ar fi însă ușor de determinat fără urmă de îndoială dacă declarația [din 12] iulie 2002 e[ra] de natură să angajeze cel puțin potențial resurse de stat. În această privință, Comisia a analizat numeroase argumente juridice destinate să demonstreze, pe de o parte, că asemenea declarații publice erau echivalente cu o garanție de stat din punct de vedere juridic și, pe de altă parte, că acestea puneau în joc reputația statului, cu costuri economice în caz de nerespectare. În ansamblul [lor], aceste elemente ar putea fi concepute ca riscând efectiv să pună în pericol resurse de stat (fie prin angajarea răspunderii statului față de investitori, fie prin creșterea costurilor operațiunilor viitoare ale statului). Teza potrivit căreia declarația [din 12] iulie 2002 ar fi [un ajutor] este, așadar, o teză inovatoare, dar care probabil nu este lipsită de temei.

(189) Cu toate acestea, Comisia nu dispune în speță de elemente suficiente pentru a dovedi irefutabil prezența unui ajutor în temeiul acestei teze inovatoare. În schimb, aceasta apreciază că poate stabili prezența unor elemente de ajutor urmând o abordare mai tradițională, pornind de la măsurile din decembrie care făcuseră obiectul notificării.

(190) Astfel, pe de o parte, prezența unei angajări de resurse de stat este clară în luna decembrie [2002]. Pe de altă parte, prezența unui avantaj pentru [FT] în luna decembrie este de asemenea evidentă dacă se ține seama de impactul declarațiilor și al măsurilor prealabile asupra piețelor.

(191) În această privință, «principiul investitorului privat în economia de piață» nu poate fi utilizat pentru a justifica această intervenție din decembrie [2002], cum pretind autoritățile franceze, întrucât comportamentele actorilor economici în decembrie erau în mod clar influențate de acțiunile și de declarațiile prealabile ale guvernului efectuate începând cu luna iulie [2002]. Dacă pot exista îndoieli că declarațiile [efectuate începând] cu luna iulie [2002] erau suficient de concrete pentru a constitui ele însele ajutoare, nu există nicio îndoială că asemenea declarații erau mai mult decât suficiente pentru a «contamina» percepția piețelor și [a influența] comportamentul ulterior al actorilor economici. Dacă aceasta este situația, acest comportament al actorilor economici nu poate fi considerat un element de comparație neutru pentru a aprecia apoi comportamentul statului [francez]. Prezumția întemeiată pe «principiul investitorului privat în economia de piață» nu poate, așadar, să se sprijine pe situația pieței astfel cum se prezenta aceasta în decembrie [2002], ci ar trebui în mod logic să se întemeieze pe o situație a pieței necontaminată de impactul declarațiilor prealabile.”

E – Aplicarea articolului 87 alineatul (1) CE și a principiului investitorului privat avizat în economia de piață

53 În titlul 7, „Aprecierea măsurii în cauză în raport cu articolul 87 alineatul (1) [CE]”, din decizia atacată, Comisia a arătat [considerentul (194) al deciziei atacate] printre altele următoarele:

„[Î]mprumutul din partea acționarilor (care constituie anticiparea participării statului [francez] la recapitalizarea [FT]) acordă un avantaj în favoarea FT, deoarece îi permite acesteia să își sporească mijloacele de finanțare și să liniștească piața în ceea ce privește capacitatea sa de a face față scadențelor sale. Deși [contractul] de împrumut [din partea acționarilor] nu a fost niciodată semnat, aparența dată pieței cu privire la existența acestui împrumut este de natură să confere un avantaj FT, întrucât piața a considerat că situația financiară a [FT] era mai solidă […] Aceasta ar fi putut [influența] condițiile de împrumutare a FT.”

54 Comisia a constatat în continuare [considerentul (195) al deciziei atacate] următoarele:

„[F]aptul că un avantaj rezultă din acordarea unui angajament de stat care antrenează un transfer de resurse potențial, dar nu imediat, nu exclude ca acest avantaj să fie acordat prin intermediul unor resurse de stat. «În această privință, trebuie arătat […] că, potrivit unei jurisprudențe constante, nu este necesar să se stabilească, în toate cazurile, că a avut loc un transfer de resurse de stat pentru ca avantajul acordat uneia sau mai multor întreprinderi să poată fi considerat un ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE» [nota de subsol nr. 113: Hotărârea Curții din 16 mai 2002, Franța/Comisia, C‑482/99, Rec., p. I‑4397, punctul 36; a se vedea de asemenea Hotărârea Curții din 15 martie 1994, Banco Exterior de España, C‑387/92, Rec., p. I‑877, punctul 14, și Hotărârea Curții din 19 mai 1999, Italia/Comisia, C‑6/97, Rec., p. I‑2981, punctul 16]. Astfel, chiar un avantaj acordat prin intermediul unei potențiale sarcini suplimentare pentru stat constituie un ajutor de stat dacă afectează concurența și schimburile comerciale dintre statele membre [nota de subsol nr. 114: Hotărârea Curții din 1 decembrie 1998, Ecotrade, C‑200/97, Rec., p. I‑7907, punctul 43, și Hotărârea Tribunalului din 13 iunie 2000, EPAC/Comisia, T‑204/97 și T‑270/97, Rec., p. II‑2267, punctul 80].”

55 O astfel de „potențială sarcină suplimentară” asupra resurselor de stat ar fi „fost creată prin anunțarea punerii la dispoziție a împrumutului din partea acționarilor, însoțită de realizarea condițiilor prealabile acestei puneri la dispoziție […], aparența dată pieței că acest împrumut fusese efectiv pus la dispoziție […] și, în cele din urmă, prin transmiterea contractului de împrumut parafat și semnat de ERAP către FT”. Chiar dacă acest contract nu a fost semnat niciodată de FT, aceasta nu ar însemna însă că nu a avut loc o angajare potențială de resurse de stat. Potrivit Comisiei, pe de o parte, „în măsura în care acest document constituia o ofertă contractuală și câtă vreme aceasta nu a fost revocată, FT ar fi putut semna în orice moment, acordându-și astfel dreptul de a obține imediat plata sumei de 9 miliarde de euro”, și, pe de altă parte, „[s]tatul [francez], care nu putea ignora acest lucru, trebuia, prin urmare, să țină la dispoziția FT, prin intermediul ERAP, cuantumul resurse[lor] corespunzătoare” [considerentul (196) al deciziei atacate]. Comisia trebuia, așadar, să examineze dacă avantajul astfel acordat FT respecta principiul investitorului privat avizat și dacă acesta afecta concurența și schimburile comerciale dintre statele membre [considerentul (197) al deciziei atacate].

56 După ce a constatat că avantajul acordat FT denatura sau amenința să denatureze concurența și era de natură să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre [considerentele (198)-(201) ale deciziei atacate], Comisia a examinat, în titlul 8, „Principiul investitorului privat avizat în economia de piață”, din decizia atacată, dacă principiul menționat fusese respectat, ținând seama de ansamblul declarațiilor efectuate de autoritățile franceze în lunile anterioare proiectului de împrumut din partea acționarilor [considerentul (202) și următoarele ale deciziei atacate].

57 Având în vedere declarația din 12 iulie 2002 (a se vedea punctul 4 de mai sus) și comunicatele de presă ale autorităților franceze din 13 septembrie, din 2 octombrie și din 4 decembrie 2002 (a se vedea punctele 7, 8 și 11 de mai sus), Comisia a concluzionat, în esență, că, „[î]n ansamblul lor, aceste declarații [puteau] fi considerate că au făcut publică intenția statului [francez] potrivit căreia, dacă [FT] ar avea probleme de finanțare sau dificultăți financiare, [acesta] va face ceea ce este necesar pentru a le depăși” și că reprezintă o manifestare a angajamentului său în această privință. Astfel, aceste declarații publice, repetate, concordante și imputabile statului francez ar fi suficient de clare, de precise și de ferme pentru a reflecta în mod credibil angajamentul necondiționat al acestuia, în special în privința comunității financiare și industriale, care le‑ar fi înțeles astfel [considerentele (206)-(213) și (217) ale deciziei atacate]. În plus, pe lângă aceste declarații publice, autoritățile franceze ar fi contactat de asemenea „principalii actori ai pieței”, precum S & P (a se vedea punctele 35 și 37 de mai sus), pentru a‑i informa cu privire la intențiile lor și pentru a reda rapid încredere pieței, prevenind astfel degradarea ratingului datoriei FT la nivelul „junk bond” [considerentul (212) al deciziei atacate].

58 Astfel de declarații ar fi pe deplin susceptibile de a fi considerate credibile de piață și ar crea, în consecință, o așteptare din partea acesteia din urmă, potrivit căreia statul francez „va face tot ce este necesar pentru a rezolva orice dificultate financiară a FT”. Potrivit Comisiei, „[d]acă statul [francez] nu ar fi onorat această așteptare, aceasta ar fi afectat direct reputația sa în calitate de proprietar, acționar sau gestionar de întreprinderi cotate sau necotate, precum și în calitate de emitent de obligațiuni pentru a finanța datoria publică”. Astfel, aceste declarații ar evidenția o strategie bazată pe reputația statului [considerentul (217) al deciziei atacate]. În consecință, aceste elemente ar putea „fi considerate că riscă efectiv să pună în pericol resurse de stat”, iar „[t]eza potrivit căreia declarațiile efectuate [începând cu] luna iulie 2002 ar fi ajutoare este […] o teză inovatoare, dar care probabil nu este lipsită de temei” [considerentul (218) al deciziei atacate].

59 În considerentul (219) al deciziei atacate, Comisia a ajuns însă la concluzia că „nu poate stabili în mod irefutabil prezența unor ajutoare pe această bază”. Aceasta a considerat „în schimb că poate demonstra existența unor elemente de ajutor într‑un mod mai tradițional începând cu măsurile din decembrie 2002, care făcuseră obiectul unei notificări”. În această privință, ar fi suficient „să se stabilească faptul că declarațiile prealabile au avut un impact real asupra percepției piețelor în decembrie, fără a fi necesară calificarea acestor declarații […] ca fiind ele însele ajutoare de stat”.

60 Sprijinindu‑se în special pe raportul din 28 aprilie 2004, care constata o creștere anormală și care nu poate fi neglijată a valorii acțiunilor (într‑un interval cuprins între 37,8 % și 43,8 %) și a obligațiunilor FT (într‑un interval cuprins între 3,2 % și 9,7 %) în urma declarației din 12 iulie 2002, pe comunicatul de presă al S & P din aceeași zi (a se vedea punctul 35 de mai sus), precum și pe raportul Deutsche Bank din 22 iulie 2002 (a se vedea punctul 37 de mai sus), Comisia a concluzionat că „piața consider[ase] aceste declarații ca fiind o strategie de angajare credibilă a statului [francez] în susținerea FT” [considerentele (220)-(222) ale deciziei atacate].

61 Astfel, declarațiile autorităților franceze ar fi fost determinante pentru menținerea ratingului FT la nivelul de investiție sigură, în condițiile în care un rating „junk bond” ar fi făcut împrumutul din partea acționarilor mai improbabil și cu siguranță mai oneros [considerentul (225) in fine al deciziei atacate]. În acest sens, decizia autorităților franceze de a anticipa recapitalizarea FT prin acordarea unei linii de credit ar constitui o materializare a declarațiilor lor [considerentul (226) al deciziei atacate].

62 Potrivit Comisiei, nu este determinant că operațiunea de recapitalizare a FT, realizată în aprilie 2003, a fost un succes și că împrumutul din partea acționarilor nu a fost niciodată executat. În cadrul aplicării criteriului investitorului privat avizat, trebuie să se aibă în vedere elementele de care dispune investitorul la momentul luării deciziei sale de a investi. Prin urmare, succesul acestei operațiuni în aprilie 2003 nu poate fi luat în considerare pentru a aprecia comportamentul statului francez în decembrie 2002. Pe de altă parte, în măsura în care declarațiile autorităților franceze au avut o influență asupra pieței și asupra comportamentului actorilor economici, Comisia nu ar fi „în măsură să se bazeze pe comportamentul celorlalți actori economici pentru a aprecia comportamentul statului și a aplica astfel criteriul concomitenței”. Potrivit Comisiei, „[a]stfel, declarațiile statului [francez] potrivit cărora acesta ar face ceea ce este necesar pentru a permite [FT] să depășească problemele sale de finanțare, intervenite în iulie și apoi repetate, denaturează criteriul concomitenței în măsura în care investitorii privați nu pot nici în acest caz să fie priviți ca fiind influențați numai de situația [FT], și aceasta indiferent dacă aceste declarații [constituie sau nu] un ajutor de stat”. Aplicarea principiului investitorului privat avizat nu s‑ar putea sprijini pe situația pieței în decembrie 2002, ci ar trebui în mod logic să se întemeieze „pe situația unei piețe necontaminate de declarațiile și de intervențiile prealabile” [considerentul (227) al deciziei atacate].

63 Or, „s‑ar părea” că, atunci când sunt examinate în contextul situației anterioare lunii iulie 2002, cu alte cuvinte, în raport cu criza financiară și de încredere care a lovit FT la acel moment și în absența oricărei măsuri și declarații a autorităților franceze, deciziile de investiții în cauză nu respectă principiul investitorului privat avizat [considerentul (228) al deciziei atacate]. În aceste condiții, ar fi „improbabil că un investitor privat ar fi făcut, începând din luna iulie 2002, declarații [asemănătoare] celor făcute de guvernul francez, susceptibile, din punct de vedere pur economic, să angajeze serios credibilitatea și reputația sa și, din punct de vedere juridic, chiar să îl oblige începând de la această dată să susțină financiar [FT] în orice situație”. Astfel, un asemenea investitor și‑ar fi asumat singur și fără nicio compensație un risc foarte mare în privința FT. Or, chiar și un acționar de referință, care deținea aceleași informații ca acelea pe care le dețineau autoritățile franceze la acea dată, nu ar fi făcut declarații de susținere în favoarea FT în iulie 2002 fără a efectua în prealabil un audit aprofundat al situației sale financiare și al măsurilor de redresare necesare pentru a putea aprecia dimensiunea riscului pe care l‑ar implica un asemenea demers. În orice caz, un asemenea acționar de referință ar fi avut nevoie de participarea piețelor financiare pentru a redresa situația FT. Or, piețele menționate „nu păreau, la acea dată, dispuse să investească sau să acorde mult credit FT” [considerentul (229) al deciziei atacate].

64 Din cele de mai sus ar rezulta că „[criteriul] investitorului privat avizat în economia de piață nu [era] îndeplinit” și că, „[p]rin urmare, avantajul conferit FT prin proiectul de acordare a împrumutului din partea acționarilor – examinat în lumina declarațiilor și a intervențiilor prealabile ale autorităților franceze – [era] un ajutor de stat, chiar dacă amploarea avantajului [era] dificil de calculat” [considerentul (230) al deciziei atacate].

F – Compatibilitatea ajutorului în cauză cu piața comună

65 În titlul 9, „Compatibilitatea ajutorului”, din decizia atacată, Comisia a arătat că, pe de o parte, FT trebuia considerată întreprindere în dificultate în sensul punctelor 4-6 din Comunicarea Comisiei referitoare la Liniile directoare privind ajutorul de stat pentru salvarea și restructurarea întreprinderilor aflate în dificultate (JO 1999, C 288, p. 2) și că, pe de altă parte, măsurile de ajutor în cauză nu puteau fi considerate ajutoare pentru salvarea și restructurarea unor întreprinderi aflate în dificultate, întrucât nu îndeplineau condițiile de autorizare prevăzute de aceste linii directoare [considerentele (231)-(255) ale deciziei atacate]. În temeiul articolului 87 alineatul (3) litera (c) CE și al liniilor directoare menționate anterior, aceasta a concluzionat, așadar, că măsurile respective erau incompatibile cu piața comună [considerentul (256) al deciziei atacate].

G – Recuperarea ajutorului în cauză

66 În titlul 10, „Recuperarea ajutorului”, din decizia atacată, Comisia a declarat că se află în imposibilitatea de a realiza, în acest stadiu, o cuantificare precisă a ajutoarelor în cauză în scopul recuperării lor conform articolului 14 din Regulamentul nr. 659/1999 [considerentele (257)-(259) ale deciziei atacate].

67 Potrivit Comisiei, „[î]n pofida tuturor eforturilor sale, [aceasta] nu [ar fi] fost în măsură să obțină o evaluare rezonabilă a impactului financiar «net» al măsurilor notificate, care ar trebui stabilit pe baza unui calcul teoretic care izolează efectele declarațiilor și ale actelor imputabile statului [francez] de orice alt eveniment care ar fi putut exercita o influență asupra situației FT sau asupra modului în care au perceput piețele această situație”. Aceasta a adăugat că „nu p[ărea] posibilă nici integrarea în decizia [atacată] a unor parametri de calcul suficient de preciși pentru a putea fi efectuat calculul definitiv în faza de executare a deciziei [atacate]”. Comisia a concluzionat că, „[î]n aceste împrejurări speciale, respectarea dreptului la apărare al statului membru ar putea constitui un obstacol în calea recuperării, conform articolului 14 alineatul (1) din Regulamentul […] nr. 659/1999, potrivit căruia «Comisia nu solicită recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept comunitar»” [considerentul (261) al deciziei atacate].

68 Potrivit Comisiei, această concluzie este justificată și în raport cu principiul protecției încrederii legitime a beneficiarilor ajutorului [considerentul (262) al deciziei atacate]. În această privință, în considerentele (263) și (264) ale deciziei atacate, aceasta a precizat următoarele:

„(263) Comisia a luat în considerare declarațiile guvernului [francez] în aprecierea sa cu privire la conformitatea măsurii în cauză cu normele privind ajutoarele de stat. Analizat izolat, proiectul de împrumut din partea acționarilor ar fi fost probabil considerat ca neconstituind un ajutor în sensul tratatului. Cu toate acestea, Comisia a ajuns la concluzia că declarațiile avuseseră ca efect readucerea încrederii pe piață în ceea ce privește [FT], excluzând astfel aplicarea principiului investitorului privat avizat și făcând din proiectul de împrumut din partea acționarilor materializarea ajutorului acordat FT. Comisia recunoaște că este pentru prima dată când trebuie să analizeze dacă acest tip de comportament constituie un ajutor. În măsura în care ajutorul depinde, în consecință, de comportamente care au precedat notificarea proiectului de împrumut [din partea acționarilor], un operator diligent ar fi putut avea încredere în legitimitatea comportamentului statului membru în cauză, care, la rândul său, notificase în mod corespunzător proiectul de împrumut. Astfel cum a arătat avocatul general [M.] Darmon în Concluziile sale [prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Curții din 20 septembrie 1990, Comisia/Germania (C‑5/89, Rec., p. I‑3437)], «nu pot fi ignorate ezitările pe care le pot avea anumite întreprinderi, confruntate cu forme „atipice” de ajutoare, cu privire la necesitatea sau la lipsa necesității de a le notifica».

(264) În concluzie, Comisia constată că FT a putut avea în mod legitim încrederea că comportamentele [Republicii Franceze] nu constituiau un ajutor de stat. În lumina celor de mai sus, Comisia consideră că, în speță, dispunerea recuperării ajutorului ar fi contrară principiilor generale ale dreptului comunitar.”

Procedura și concluziile părților

I – Cauzele T‑425/04 și T‑444/04

69 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 13 octombrie 2004, Republica Franceză a introdus acțiunea înregistrată cu numărul T‑425/04.

70 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 5 noiembrie 2004, FT a introdus acțiunea înregistrată cu numărul T‑444/04.

71 Republica Franceză și FT solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

72 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunilor ca inadmisibile;

– în subsidiar, respingerea acțiunilor ca nefondate;

– obligarea Republicii Franceze și a FT la plata cheltuielilor de judecată.

73 Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 25 octombrie 2007, societățile Bouygues au solicitat să intervină în cauza T‑444/04 în susținerea concluziilor Comisiei.

74 Printr‑un act depus la grefa Tribunalului la 20 noiembrie 2007, Comisia a indicat că nu avea obiecțiuni împotriva admiterii intervenției societăților Bouygues în susținerea concluziilor sale. Aceasta a precizat totuși că se va pronunța ulterior cu privire la coerența argumentelor prezentate de societățile Bouygues în cadrul acestei intervenții în raport cu cele pe care acestea le‑au prezentat în susținerea acțiunii lor în cauza T‑450/04 (a se vedea punctul 78 și următoarele de mai jos).

75 Printr‑un act depus la grefa Tribunalului la 21 noiembrie 2007, FT a solicitat Tribunalului să declare inadmisibilă această cerere de intervenție și să oblige societățile Bouygues la plata cheltuielilor de judecată și, în subsidiar, să limiteze această intervenție la procedura orală.

76 Printr‑un act depus la grefa Tribunalului la 4 decembrie 2007, FT a solicitat aplicarea unui tratament confidențial în privința societăților Bouygues cu privire la anumite elemente cuprinse în cererea introductivă și în replica depusă în cadrul cauzei T‑444/04.

77 Prin Ordonanța din 30 ianuarie 2008, președintele Camerei a treia a Tribunalului a admis intervenția societăților Bouygues în cadrul procedurii orale a cauzei T‑444/04 în susținerea concluziilor Comisiei și a dispus comunicarea către interveniente a unei versiuni provizorii neconfidențiale a raportului de ședință, amânând decizia cu privire la temeinicia cererii de tratament confidențial a FT. Niciuna dintre părți nu a ridicat obiecții cu privire la conținutul acestei versiuni neconfidențiale a raportului de ședință.

II – Cauza T‑450/04

78 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 9 noiembrie 2004, societățile Bouygues au introdus acțiunea înregistrată cu numărul T‑450/04.

79 Societățile Bouygues solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

80 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea cererii de anulare a articolului 1 din decizia atacată ca inadmisibilă și, în subsidiar, ca nefondată;

– respingerea cererii de anulare a articolului 2 din decizia atacată ca nefondată;

– obligarea societăților Bouygues la plata cheltuielilor de judecată.

81 Prin acte depuse la grefa Tribunalului la 25 și la 29 martie 2005, FT și Republica Franceză au solicitat să intervină în cauza T‑450/04 în susținerea concluziilor Comisiei. Prin Ordonanța din 25 mai 2005, președintele Camerei a treia a Tribunalului a admis aceste intervenții. Intervenientele au depus memorii în intervenție, iar societățile Bouygues și Comisia au depus observații cu privire la aceste memorii în termenele acordate.

82 Republica Franceză solicită Tribunalului:

– respingerea cererii de anulare a articolului 2 din decizia atacată ca nefondată;

– obligarea societăților Bouygues la plata cheltuielilor de judecată.

83 FT solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii ca nefondată;

– obligarea societăților Bouygues la plata cheltuielilor de judecată.

III – Cauza T‑456/04

84 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 noiembrie 2004, AFORS a introdus acțiunea înregistrată cu numărul T‑456/04.

85 AFORS solicită Tribunalului:

– anularea articolului 2 din decizia atacată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

86 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea cererii de anulare a articolului 1 din decizia atacată ca inadmisibilă;

– respingerea cererii de anulare a articolului 2 din decizia atacată ca nefondată;

– obligarea AFORS la plata cheltuielilor de judecată.

87 Prin acte depuse la grefa Tribunalului la 25 și la 29 martie 2005, FT și Republica Franceză au solicitat să intervină în cauza T‑456/04 în susținerea concluziilor Comisiei. Prin Ordonanțele din 12 și din 15 mai 2005, președintele Camerei a treia a Tribunalului a admis aceste intervenții. Intervenientele au depus memorii în intervenție, iar AFORS a depus observații cu privire la aceste memorii în termenele acordate.

88 Republica Franceză solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea AFORS la plata cheltuielilor de judecată.

89 FT solicită Tribunalului:

– respingerea cererii de anulare a articolului 1 din decizia atacată ca inadmisibilă;

– respingerea cererii de anulare a articolului 2 din decizia atacată ca nefondată;

– obligarea AFORS la plata cheltuielilor de judecată.

IV – Măsuri de organizare a procedurii, trimiterea la un complet extins și reunire

90 Prin scrisoarea din 11 decembrie 2007, în temeiul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului referitoare la cauzele T‑425/04, T‑444/04 și T‑450/04, Tribunalul, pe de o parte, a solicitat Comisiei să depună anumite documente și, pe de altă parte, a adresat în scris întrebări Republicii Franceze, FT și Comisiei, invitându‑le să răspundă în scris. Aceste părți au dat curs acestor măsuri de organizare a procedurii în termenele acordate.

91 La 13 februarie 2008, în temeiul articolului 14 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, la propunerea Camerei a treia, Tribunalul a decis, după ascultarea părților potrivit articolului 51 din regulamentul amintit, să trimită cele patru cauze în fața unui complet de judecată extins.

92 Printr‑un act depus la grefa Tribunalului la 15 aprilie 2008, în cauza T‑450/04, societățile Bouygues au solicitat reunirea cauzelor T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 și T‑456/04 în temeiul articolului 50 alineatul (1) din Regulamentul de procedură. Celelalte părți în aceste cauze au prezentat observații cu privire la această cerere în termenele acordate.

93 Printr‑un act depus la grefa Tribunalului la 14 mai 2008, FT a solicitat, în temeiul articolului 50 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, tratamentul confidențial în privința celorlalte părți din cauzele T‑425/04, T‑450/04 și T‑456/04 pentru anumite elemente cuprinse în cererea introductivă și în replică, precum și pentru anumite anexe la cererea introductivă depuse în cauza T‑444/04 și a prezentat o versiune neconfidențială a acestor acte de procedură.

94 Prin Ordonanța președintelui Camerei a treia extinse a Tribunalului din 17 februarie 2009, cauzele T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 și T‑456/04 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii orale și în vederea pronunțării hotărârii, conform articolului 50 din Regulamentul de procedură. În plus, președintele Camerei a treia extinse a dispus ca, pe de o parte, consultarea actelor de procedură în cauzele conexate să fie limitată la versiunile neconfidențiale ale înscrisurilor și, pe de altă parte, ca o versiune provizorie neconfidențială a rapoartelor de ședință să fie comunicată părților, amânând totodată decizia cu privire la cererea de tratament confidențial a FT. Niciuna dintre părți nu a formulat obiecții în această privință.

V – Procedura orală

95 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia extinsă) a decis deschiderea procedurii orale.

96 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate oral de Tribunal au fost ascultate în ședința din 21 aprilie 2009.

97 Cu ocazia ședinței, Comisia a renunțat la primul capăt de cerere din cauza T‑456/04, prin care solicita Tribunalului respingerea ca inadmisibilă a cererii AFORS de anulare a articolului 1 din decizia atacată, luându‑se act despre aceasta în procesul‑verbal al ședinței.

În drept

I – Cu privire la cererea de anulare a articolului 1 din decizia atacată

A – Cu privire la cauzele de inadmisibilitate invocate în cauzele T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 și T‑456/04

1. Argumentele părților

98 Comisia susține că acțiunile în cauzele T‑425/04 și T‑444/04, precum și cererea de anulare a articolului 1 din decizia atacată în cauza T‑450/04 sunt inadmisibile din cauza lipsei interesului de a exercita acțiunea.

99 În ceea ce privește acțiunile Republicii Franceze și FT, Comisia susține că acestor reclamante li s‑a dat satisfacție și că nu ar avea interes ca decizia atacată să fie anulată în ansamblul său, în condițiile în care, chiar dacă această decizie declara ajutorul în cauză incompatibil cu piața comună, aceasta nu ar dispune recuperarea acestuia.

100 Deși un stat membru este un reclamant privilegiat în sensul tratatului și nu este obligat să demonstreze că actul în litigiu produce efecte în privința sa, acesta ar trebui totuși să aibă un interes născut și actual ca acest act să fie anulat. În consecință, un stat membru nu poate introduce o acțiune decât împotriva actelor care sunt prejudiciabile pentru el, respectiv împotriva celor care sunt de natură să modifice în mod grav situația sa juridică. În plus, pentru a stabili dacă un act produce efecte juridice, ar trebui să se examineze conținutul acestuia. Aceste condiții s‑ar aplica de asemenea, cu atât mai mult, oricărui al reclamant, precum FT și societățile Bouygues.

101 În ceea ce privește acțiunea societăților Bouygues, Comisia arată că, în cadrul primului lor motiv de anulare, acestea se alătură raționamentului prezentat, printre altele, până la considerentul (219) din decizia atacată. În realitate, acestea nu ar ataca decizia menționată în măsura în care această decizie califică măsurile notificate ca fiind ajutor de stat, această calificare fiind în interesul lor și corespunzând dorințelor lor. Acestea ar contesta‑o numai în măsura în care Comisia nu a constatat că declarațiile efectuate începând cu luna iulie 2002 constituiau în ansamblul lor sau separat ajutoare de stat. Articolul 1 din decizia atacată ar da astfel satisfacție societăților Bouygues, iar acestea nu ar putea justifica un interes născut și actual ca decizia să fie anulată.

102 Potrivit Comisiei, numai dispozitivul unui act este susceptibil să producă efecte juridice și, în consecință, să cauzeze un prejudiciu. Aprecierile cuprinse în motivele deciziei atacate nu ar fi susceptibile, prin ele însele, să facă obiectul unei acțiuni în anulare și nu ar putea fi supuse controlului de legalitate al instanței comunitare decât dacă, în calitatea lor de motive ale unui act cauzator de prejudiciu, constituie baza necesară pentru dispozitivul acestui act. S‑ar admite astfel că o decizie care dă satisfacție reclamantului nu este de natură să îi cauzeze un prejudiciu, și aceasta fără a aduce atingere drepturilor terților interesați de a introduce o acțiune în anulare împotriva acestei decizii.

103 În această privință, Comisia amintește Ordonanța Curții din 28 ianuarie 2004, Țările de Jos/Comisia (C‑164/02, Rec., p. I‑1177, punctele 18-25), potrivit căreia este inadmisibilă, din cauza lipsei interesului de a exercita acțiunea, acțiunea unui stat membru destinatar al unei decizii în materia ajutoarelor de stat care îi este favorabilă în măsura în care declară anumite măsuri de ajutor ca fiind compatibile cu piața comună. Potrivit Curții, dispozitivul acelei decizii nu producea efecte juridice obligatorii susceptibile să afecteze interesele reclamantului, întrucât nu modifica în mod grav și vădit situația sa juridică. Desigur, situația care a condus la pronunțarea acelei ordonanțe era ușor diferită față de cea aflată la originea prezentului litigiu prin faptul că măsurile în favoarea FT au fost calificate ca fiind ajutoare incompatibile cu piața comună. Cu toate acestea, nu ar fi mai puțin adevărat că, pe de o parte, prin constatarea imposibilității de a cere recuperarea acestor ajutoare, decizia atacată ar da satisfacție Republicii Franceze și FT și, prin natura sa, nu ar fi susceptibilă nici să modifice situația juridică a acestora, nici să le creeze un prejudiciu. Pe de altă parte, în măsura în care articolul 1 din decizia atacată califică măsurile în favoarea FT ca fiind ajutoare incompatibile, acesta ar da satisfacție societăților Bouygues și nu ar fi susceptibil nici să le modifice situația juridică sau să le creeze un prejudiciu. Astfel, societățile Bouygues nu ar contesta acest dispozitiv, ci s‑ar limita să solicite anularea aprecierii potrivit căreia numai împrumutul din partea acționarilor, plasat în contextul declarațiilor efectuate începând cu luna iulie 2002, constituie un ajutor de stat. În orice caz, aceste patru reclamante nu ar avea un interes născut și actual în soluționarea prezentului litigiu, situația juridică a acestora rămânând neschimbată în urma anulării articolului 1, independent de motivele care ar justifica o asemenea anulare.

104 Comisia, susținută de Republica Franceză, adaugă că, deși nu contestă interesul societăților Bouygues de a exercita acțiunea în vederea anulării articolului 2 din decizia atacată, consideră totuși că poziția acestora este contradictorie. Astfel, în ipoteza temeiniciei cererii societăților Bouygues de anulare a articolului 1 din decizia atacată, Tribunalul nu ar putea să se pronunțe asupra cererii acestora de anulare a articolului 2 din decizia menționată. Într‑o astfel de situație, împrumutul din partea acționarilor nu ar mai fi ajutorul vizat la articolul 1 care trebuie luat în considerare în vederea aplicării articolului 2 din decizia atacată. Această contradicție nu ar face decât să întărească teza Comisiei potrivit căreia contestarea de către societățile Bouygues a articolului 1 din decizia menționată este inadmisibilă.

105 Pe de altă parte, eventuala obligare a Republicii Franceze, întemeiată pe decizia atacată, de a notifica în viitor orice măsură de ajutor asemănătoare celei calificate ca fiind ajutor în speță nu ar determina, chiar dacă ar presupune o anumită sarcină procedurală, o modificare a situației sale juridice sau a celei a FT care să fie suficientă pentru recunoașterea interesului lor născut și actual de a exercita acțiunea. Această soluție ar fi confirmată prin Ordonanța Țările de Jos/Comisia, punctul 103 de mai sus, în care Curtea nu ar fi reținut un interes născut și actual al statului reclamant, chiar dacă acesta invocase acest argument. Astfel, dacă interesul pe care îl invocă un reclamant privește o situație juridică viitoare, acesta trebuie să demonstreze că atingerea adusă acestei situații se dovedește certă încă din momentul respectiv. De asemenea, în ipoteza în care o instanță națională ar fi în situația de a lua în considerare decizia atacată și ar avea îndoieli cu privire la conținutul acesteia, această instanță are posibilitatea de a sesiza Curtea cu o întrebare preliminară în temeiul articolului 234 CE, astfel încât, în orice caz, reclamanții nu ar fi în niciun fel privați, în cazul unui eventual litigiu, de posibilitatea de a‑și valorifica drepturile în fața instanței naționale.

106 Comisia respinge argumentul FT potrivit căruia, din cauza deciziei atacate, ar risca să ramburseze ajutorul în litigiu, având în vedere, în special, acțiunile introduse în cauzele T‑450/04 și T‑456/04. În speță, simpla referire la acțiunile unor terți nu ar putea să justifice, prin ea însăși, interesul acestei reclamante de a exercita acțiunea. Potrivit Comisiei, pe de o parte, eventuale acțiuni la nivel național sunt pur ipotetice. Deși punerea în aplicare a măsurilor de ajutor a fost ilegală înainte de adoptarea deciziei atacate, care include decizia de a nu dispune recuperarea ajutorului în cauză, iar instanțele naționale ar fi obligate să protejeze drepturile justițiabililor, ar fi totuși cert că, în speță, astfel de acțiuni nu au fost introduse anterior deciziei menționate. Pe de altă parte, în ceea ce privește acțiunile introduse în cauzele T‑450/04 și T‑456/04, Comisia precizează că, presupunând că acestea sunt întemeiate, numai o nouă decizie a Comisiei, adoptată în executarea hotărârii, conform articolului 233 CE, ar fi cauzatoare de prejudiciu pentru FT. Or, câtă vreme o asemenea decizie nu există, această reclamantă nu ar fi obligată să restituie un eventual ajutor incompatibil.

107 Comisia deduce din aceasta că acțiunile în anulare ale Republicii Franceze și FT introduse împotriva deciziei atacate în cauzele T‑425/04 și T‑444/04 sunt inadmisibile. În cauza T‑450/04, aceasta solicită declararea ca inadmisibilă a cererii societăților Bouygues de anulare a articolului 1 din decizia menționată.

108 Republica Franceză, FT și societățile Bouygues solicită respingerea cauzelor de inadmisibilitate invocate de Comisie.

109 Societățile Bouygues apreciază că cererea lor de anulare a articolului 1 din decizia atacată este admisibilă în măsura în care acest articol, coroborat cu motivele care formează suportul său necesar, include în mod implicit, dar necesar, refuzul obligatoriu din punct de vedere juridic al Comisiei de a admite teza societăților Bouygues potrivit căreia declarațiile efectuate începând cu luna iulie 2002 constituiau ele însele ajutoare de stat.

110 În sfârșit, în ceea ce privește acțiunea introdusă de AFORS în cauza T‑456/04, FT solicită declararea ca inadmisibilă a unei eventuale cereri de anulare a articolului 1 din decizia atacată. În această privință, AFORS precizează că acțiunea sa nu vizează decât articolul 2 din decizia menționată.

2. Aprecierea Tribunalului

a) Observații introductive

111 Trebuie să se constate, mai întâi, că, în cauzele T‑425/04 și T‑444/04, Comisia contestă interesul Republicii Franceze și al FT de a exercita acțiunea împotriva deciziei atacate în ansamblul său, fără a distinge, în această privință, între articolul 1 și articolul 2 ale acestei decizii. În cauza T‑450/04, în schimb, Comisia face o asemenea distincție în măsura în care contestă numai interesul societăților Bouygues de a exercita acțiunea împotriva articolului 1 din decizia atacată, însă nu și interesul de a exercita acțiunea împotriva articolului 2 din această decizie.

112 Astfel, potrivit Comisiei, articolele 1 și 2 din decizia atacată constituie elemente detașabile în vederea unei anulări în parte.

113 Tribunalul consideră că, într‑adevăr, aceasta este situația în speță.

114 Articolul 2 din decizia atacată, care constată că ajutorul declarat incompatibil cu piața comună la articolul 1 nu trebuie să facă obiectul unei recuperări, este susceptibil de o anulare separată, fără ca aceasta să implice o modificare a conținutului articolului 1 sau a motivelor care constituie suportul său esențial (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 27 iunie 2006, Parlamentul European/Consiliul, C‑540/03, Rec., p. I‑5769, punctele 27 și 28 și jurisprudența citată).

115 În plus, faptul că o eventuală anulare totală a articolului 1 din decizia atacată, în temeiul motivelor invocate de Republica Franceză și de FT, ar face în mod necesar caduc articolul 2 nu pune în discuție caracterul separabil al acestui din urmă articol, această caducitate neavând influență asupra conținutului său și fiind independentă de faptul dacă acesta dispune sau nu dispune recuperarea. În plus, astfel cum societățile Bouygues au arătat cu ocazia ședinței, în ipoteza unei anulări în parte a articolului 1 din decizia atacată, în temeiul motivelor invocate de societățile Bouygues în cauza T‑450/04, care ar lăsa să subziste constatarea unui ajutor incompatibil cu piața comună, articolul 2 ar fi în continuare susceptibil de o anulare separată.

116 În continuare, în ceea ce privește interesul de a exercita acțiunea, trebuie amintită jurisprudența constantă potrivit căreia o acțiune în anulare nu este admisibilă decât în măsura în care reclamantul, persoană fizică sau juridică, dovedește că are un interes născut și actual să obțină anularea actului atacat. Un astfel de interes presupune ca însăși anularea acestui act să poată avea consecințe juridice sau, potrivit unei alte formulări, ca acțiunea să fie susceptibilă, prin rezultatul său, să aducă un beneficiu persoanei care a formulat‑o. Prin urmare, un act care dă în întregime satisfacție acestei persoane nu poate, prin definiție, să îi creeze un prejudiciu, iar această persoană nu are interes să solicite anularea acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 11 martie 2009, TF1/Comisia, T‑354/05, Rep., p. II‑471, punctele 84 și 85 și jurisprudența citată).

117 Acestea sunt principiile în raport cu care este necesar să se examineze dacă Republica Franceză, FT și societățile Bouygues au un interes de a obține anularea articolului 1 din decizia atacată.

b) Cu privire la interesul Republicii Franceze și al FT de a exercita acțiunea împotriva articolului 1 din decizia atacată

118 În primul rând, în ceea ce privește interesul Republicii Franceze de a exercita acțiunea, este necesar să se amintească faptul că tratatul face o distincție netă între dreptul de a formula o acțiune în anulare al instituțiilor și al statelor membre, pe de o parte, și cel al persoanelor fizice și juridice, pe de altă parte, dreptul de a contesta printr‑o acțiune în anulare legalitatea deciziilor Comisiei fiind conferit oricărui stat membru, fără ca exercitarea acestui drept să fie condiționată de justificarea unui interes de a exercita acțiunea. Prin urmare, pentru ca acțiunea pe care o introduce să fie admisibilă, un stat membru nu este obligat să demonstreze că un act al Comisiei pe care îl atacă produce efecte juridice în ceea ce îl privește (Ordonanța Curții din 27 noiembrie 2001, Portugalia/Comisia, C‑208/99, Rec., p. I‑9183, punctele 22 și 23, Hotărârea Tribunalului din 10 aprilie 2008, Țările de Jos/Comisia, T‑233/04, Rep., p. II‑591, punctul 37, și Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 2008, TV 2/Danmark și alții/Comisia, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 și T‑336/04, Rep., p. II‑2935, punctul 63). Această constatare rezultă și din definiția dată de jurisprudență interesului de a exercita acțiunea (a se vedea punctul 116 de mai sus), care nu vizează decât acțiunile introduse de persoane fizice sau juridice, iar nu și pe cele ale instituțiilor sau ale statelor membre.

119 În plus, contrar a ceea ce pare să considere Comisia, noțiunea de interes de a exercita acțiunea nu poate fi confundată cu conceptul de act atacabil, în temeiul căruia, pentru a putea face obiectul unei acțiuni în anulare, un act trebuie să fie destinat să producă efecte juridice susceptibile să cauzeze un prejudiciu, ceea ce trebuie determinat prin analizarea conținutului său (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 22 iunie 2000, Țările de Jos/Comisia, C‑147/96, Rec., p. I‑4723, punctele 25 și 27, Ordonanța Portugalia/Comisia, punctul 118 de mai sus, punctul 24, Ordonanța Țările de Jos/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctele 18 și 19, și Hotărârea TV 2/Danmark și alții/Comisia, punctul 118 de mai sus, punctul 63). În această privință, trebuie să se constate că, având în vedere conținutul său, decizia atacată constituie un astfel de act atacabil care produce efecte juridice obligatorii.

120 În speță, având în vedere dispozițiile tratatului și în lumina jurisprudenței amintite la punctele 118 și 119 de mai sus, Republica Franceză, în simpla sa calitate de stat membru, poate introduce o acțiune în anulare împotriva articolului 1 din decizia atacată fără a trebui să justifice că are un interes în această privință.

121 În al doilea rând, în ceea ce privește interesul FT de a exercita acțiunea împotriva articolului 1 din decizia atacată, trebuie să se constate, mai întâi, că acest articol este de asemenea destinat să producă efecte juridice obligatorii în privința FT în măsura în care aceasta este unicul beneficiar al măsurii de ajutor de stat care este declarată în cuprinsul său incompatibilă cu piața comună.

122 În această privință, Comisia face în mod greșit trimitere la jurisprudența potrivit căreia numai dispozitivul unui act este susceptibil să producă efecte juridice și, în consecință, să cauzeze un prejudiciu (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 19 martie 2003, CMA CGM și alții/Comisia, T‑213/00, Rec., p. II‑913, punctul 186 și jurisprudența citată). Astfel, din articolul 1 din decizia atacată rezultă că Comisia califică împrumutul din partea acționarilor, astfel cum a fost plasat în contextul declarațiilor efectuate începând din luna iulie 2002, ca fiind un ajutor de stat incompatibil cu piața comună în sensul articolului 87 CE. Or, tocmai această constatare, împreună cu motivarea din respectiva decizie care constituie suportul său necesar, este contestată de FT prin acțiunea sa pentru motivul că aceasta afectează situația sa juridică și că îi cauzează un prejudiciu. Totodată, trebuie respins argumentul Comisiei potrivit căruia decizia atacată dă satisfacție FT, întrucât acest argument confundă efectele juridice ale articolului 1 din decizia menționată cu cele ale articolului 2 din aceasta, care stabilește că nu este necesar să se dispună recuperarea ajutorului în cauză.

123 De altfel, Comisia nu poate invoca în mod valabil că FT nu are un interes în soluționarea prezentului litigiu pentru motivul că situația sa juridică ar rămâne neschimbată chiar dacă s‑ar presupune că acțiunea acesteia ar fi întemeiată.