ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39.

Niciunde în cadrul directivei legiuitorul nu a lăsat să transpară voința de a proteja alți subiecți decât cei pe care i-am indicat deja. Astfel, directiva are în principal, după cum am arătat, scopul de a proteja din punct de vedere „activ” utilizatorii produselor pentru examinarea și/sau tratarea pacienților (medici, infirmieri etc.) și, din punct de vedere pasiv, trei grupe distincte de subiecți: persoane bolnave (pacienți care fac obiectul terapiei), persoane care ar putea fi bolnave (pacienți care fac obiectul unor examene clinice) și, în sfârșit, persoane care s-ar putea îmbolnăvi sau care ar putea suferi consecințe serioase în cazul unor dispozitive defecte sau nefiabile (utilizatori ai dispozitivelor pentru controlul concepției).
76.

În această privință, Tribunalul și-ar contrazice propriile constatări. Pe de o parte, la punctul 137 din hotărârea atacată, acesta ar fi constatat că era imposibilă aplicarea sigiliului în litigiu în același loc cu cel în care era lipit anterior. Pe de altă parte, la punctul 149 din această hotărâre, Tribunalul a precizat în continuare că apariția mesajelor „VOID” arată că sigiliul în litigiu a fost rupt și autoadezivul a fost deplasat. În plus, Tribunalul ar contrazice expunerea Comisiei potrivit căreia fiecare repoziționare a sigiliului trebuie să conducă la o deteriorare a literelor, astfel încât caracterul intact al mesajelor „VOID” ar dovedi că o repoziționare a sigiliului după detașarea acestuia poate fi exclusă. În plus, recurenta susține că aceste mesaje pot apărea pe cadrul ușii, în lipsa detașării sigiliului, numai ca urmare a unei „reacții fals pozitive”. În consecință, în conformitate cu principiul in dubio pro reo, situația ar putea fi aceeași în ceea ce privește partea sigiliului aplicată pe panoul ușii.
10.

Articolul 9 alineatele (2) și (3) din regulamentul menționat privește informațiile pe care prelucrătorul trebuie să le furnizeze titularului soiului de plante dacă între titular și prestator nu a fost încheiat niciun contract referitor la aceste informații. „(2) […] prestatorul, fără să aducă atingere obligațiilor de informare aplicabile conform legislației comunitare sau legislației statelor membre, este obligat să prezinte titularului, la cererea acestuia, o declarație cu privire la informațiile utile. Este util să fie precizate următoarele puncte: (a) numele persoanei care efectuează prelucrarea, localitatea de domiciliu și numele și adresa la care este înregistrată activitatea sa profesională; (b) în cazul în care [a se citi «dacă»] persoana care efectuează prelucrarea a realizat operațiuni de prelucrare a produsului recoltei care aparține unuia sau mai multor soiuri ale titularului în vederea cultivării acestuia, atunci când soiul sau soiurile în cauză au fost declarate persoanei care efectuează prelucrarea sau erau cunoscute de aceasta; (c) în cazul în care persoana care efectuează prelucrarea a realizat operațiunile în cauză, cantitatea produsului recoltei care aparține soiului sau soiurilor în cauză pe care prestatorul a supus-o acestor operațiuni în vederea cultivării lor și cantitatea totală obținută ca urmare a respectivelor operațiuni; (d) datele și locurile operațiunilor de prelucrare menționate la litera (c); (e) numele și adresa persoanei sau ale persoanelor pentru care prestatorul a realizat operațiunile menționate la litera (c) și cantitățile în cauză; (3) Informațiile menționate la alineatul (2) literele (b), (c), (d) și (e) se referă la anul de comercializare în curs și la unul sau mai mulți [dintre cei trei][ ( 6 )] ani anteriori pentru care titularul nu a prezentat încă o cerere conform dispozițiilor de la alineatele (4) sau (5); cu toate acestea, primul an la care se raportează informațiile este cel pe durata căruia s-a prezentat prima cerere cu privire la soiul sau soiurile și la prelucrătorul în cauză. Prevederile articolului 8 alineatul (4) se aplică mutatis mutandis. […]”
25.

Guvernul german consideră, în același sens, că din economia, din obiectul și din finalitatea Regulamentului nr. 44/2001 rezultă că hotărârile privind admisibilitatea referitoare la constatarea competenței sau la lipsa competenței internaționale trebuie considerate hotărâri care pot fi recunoscute, precizând totodată că efectul acestei recunoașteri nu poate depăși această constatare. În opinia acestui guvern, care face trimitere la Raportul referitor la Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială, elaborat de domnul Jenard ( 5 ), principiul extinderii efectelor, elaborat de Curte în privința hotărârilor pronunțate pe fond ( 6 ), trebuie transpus în ceea ce privește o hotărâre privind admisibilitatea prin care instanța de origine declară că are sau că nu are competență internațională. Făcând referire la considerentele (2) și (15), precum și la articolul 27 alineatul (2) din Regulamentul nr. 44/2001, acesta consideră, în plus, că un sistem întemeiat pe norme care pot fi interpretate cu aceeași autoritate de orice instanță din cadrul Uniunii Europene ( 7 ) se aplică competenței internaționale a instanțelor statelor membre și că constatările referitoare la competență făcute de instanțele unui stat membru trebuie admise de instanțele altor state membre.
38.

Regimul aplicabil zahărului A și B este descris în mod detaliat în regulamentul de bază. În ceea ce privește însă zahărul C, sunt stabilite doar principiile de bază. Zahărul C era produs peste cantitățile însumate ale cotelor A și B și nu putea fi comercializat liber în Comunitate. Sfecla de zahăr utilizată pentru a produce zahăr C nu beneficia de un preț minim garantat ( 27 ). Prețul acesteia era negociat liber între producători și cultivatori. Producătorii de zahăr aveau opțiunea de a reporta zahărul C în anul de comercializare următor, când putea fi calificat drept zahăr A. Acest zahăr trebuia stocat minimum 12 luni. Posibilitatea de reportare era limitată la un procent de 20 % din cota A a unui producător ( 28 ). Zahărul C care nu era reportat trebuia să fie exportat fără restituiri, iar exportul trebuia dovedit. Valoarea zahărului C era considerată echivalentă cu prețul pe care acest zahăr îl obținea pe piața mondială. Producătorul interesat suporta integral costurile aferente exportului cantităților de zahăr C produse de acesta ( 29 ).
52.

Mai întâi, astfel cum s-a precizat la punctul 47 din prezentele concluzii, instanța națională, în cazul în care are îndoieli cu privire la legalitatea deciziei, are posibilitatea de a formula o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare în aprecierea validității deciziei Comisiei. Pe de altă parte, în cazul în care decizia are un destinatar individualizat, este obligatoriu ca acesta să fi formulat la Tribunal o acțiune vizând contestarea validității deciziei ( 25 ). Într-o astfel de situație, cum este cazul în prezenta cauză, instanța națională ar avea posibilitatea de a suspenda procedura în așteptarea pronunțării unei hotărâri definitive de către instanța Uniunii. Astfel sugerează alineatul (1) al articolului 16 din Regulamentul 1/2003 menționat, care prevede că instanței naționale îi revine sarcina de a „evalua dacă este necesar să suspende procedura pe care a inițiat-o” atunci când ar putea adopta „decizii care pot intra în conflict cu o decizie preconizată de Comisie în cadrul procedurilor inițiate de aceasta”. Prin urmare, în cazul în care Rechtbank are îndoieli cu privire la validitatea deciziei și, în plus, observă că aceasta se află sub iudice în fața instanțelor Uniunii, suspendarea procedurii naționale ar evita orice risc de contradicție între hotărârile pronunțate de instanțele Uniunii și de instanța belgiană.
12.

Articolul 5 din regulamentul menționat are următorul cuprins: „(1) În cazul anulării unui zbor, pasagerilor în cauză trebuie: [...] (b) să li se ofere asistență de către operatorul [efectiv] de transport aerian în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) litera (a) și articolul 9 alineatul (2), precum și, în eventualitatea unei redirecționări, în cazul în care ora de plecare anticipată a unui nou zbor este de cel puțin o zi după plecarea programată pentru zborul anulat, asistența specificată la articolul 9 alineatul (1) litera (b) și litera (c); (c) să primească o compensație din partea operatorului de transport aerian, în conformitate cu articolul 7, [...] (3) Operatorul [efectiv] de transport aerian nu este obligat să plătească compensații în conformitate cu articolul 7 în cazul în care poate face dovada că anularea este cauzată de împrejurări excepționale care nu au putut fi evitate în pofida adoptării tuturor măsurilor posibile. [...]”
32.

Anexa II la Legea din 1996 privind refugiații arată că Refugee Appeals Tribunal este compus dintr-un președinte și membrii ordinari pe care Minister for Justice, Equality and Law Reform, cu acordul Minister for Finance, îi consideră necesari pentru soluționarea rapidă a cauzelor Refugee Appeals Tribunal, fiecare trebuind să aibă cel puțin cinci ani de experiență în profesia de barrister sau de solicitor anterior numirii. Membrii Refugee Appeals Tribunal sunt numiți de Minister for Justice, Equality and Law Reform. Fiecare membru ordinar este numit pentru un mandat de trei ani, potrivit modalităților stabilite de Minister for Justice, Equality and Law Reform cu ocazia numirii acestuia, sub rezerva dispozițiilor din această anexă. Președintele Refugee Appeals Tribunal își exercită atribuțiile în temeiul unui contract de muncă scris, în care se prevăd condițiile care pot fi modificate de la o perioadă la alta de Minister for Justice, Equality and Law Reform, cu acordul Minister for Finance. Fiecare membru ordinar primește o remunerație, indemnizații și rambursări ale cheltuielilor efectuate, care pot fi modificate de la o perioadă la alta de Minister for Justice, Equality and Law Reform cu acordul Minister for Finance.
9.

Articolul 15 din directivă are următorul cuprins: „(1) Statele membre asigură accesul oricărui emițător stabilit în spațiul Uniunii, în condiții corecte, rezonabile și nediscriminatorii, la evenimente de mare interes pentru public, transmise în exclusivitate de către un emițător aflat sub jurisdicția lor, în scopul realizării de reportaje scurte de știri. [...] (3) Statele membre iau măsuri pentru garantarea unui astfel de acces prin asigurarea liberei alegeri pentru stațiile de emisie a unor scurte extrase din semnalul stației de emisie care efectuează transmisia, cu identificarea cel puțin a sursei, cu excepția cazului în care acest lucru este imposibil din motive practice. (4) Ca alternativă la alineatul (3), statele membre pot stabili un sistem echivalent care să asigure accesul în condiții corecte, rezonabile și nediscriminatorii prin alte mijloace. (5) Extrasele scurte respective sunt folosite numai în programele de știri generale și pot fi folosite în cadrul serviciilor mass-media audiovizuale la cerere doar în cazul în care același program este oferit sub formă de înregistrare de către același furnizor de servicii mass-media. (6) Fără a aduce atingere alineatelor (1)-(5), statele membre asigură definirea, în conformitate cu sistemele și practicile juridice proprii, a modalităților și condițiilor privind furnizarea extraselor scurte respective, în special în legătură cu oricare acorduri de compensare, a lungimii maxime a extraselor scurte și a limitelor de timp pentru transmisia acestora. În cazul în care se prevăd compensări, acestea nu depășesc costurile suplimentare generate direct de oferirea accesului.”
20.

Instanța de trimitere arată că O.P.A.P. și-a extins activitatea în străinătate. Astfel cum este prevăzut în Avizul motivat al Comisiei Comunităților Europene din 28 februarie 2008 adresat Republicii Elene, la 31 martie 2005, O.P.A.P. înființase deja 206 agenții în Cipru, pe baza unui acord între Grecia și Cipru. O.P.A.P. a înființat în 2003 o societate înregistrată sub denumirea O.P.A.P. Kiprou Ltd și, în 2004, o societate înregistrată sub denumirea O.P.A.P. International Ltd; din 2003 deține 90 % dintre acțiunile O.P.A.P. Glory Ltd și 20 % din societatea Glory Technology Ltd, iar în 2004 a înființat în Grecia o societate înregistrată sub denumirea O.P.A.P. Parokhis Ipiresion A.E..
40.

Este de asemenea clar că, în cazul în care produselor farmaceutice li se aplică o cotă redusă de TVA, aceasta le este aplicată indiferent de forma farmaceutică sau de dozajul lor. Neutralitatea fiscală impune ca bunurile similare aflate în concurență unul cu celălalt să fie supuse unei cote uniforme pentru a elimina denaturarea concurenței. Simpla diferență în ceea ce privește forma fizică sub care sunt vândute bunurile, de exemplu, sub formă de tablete sau sub formă lichidă, nu poate justifica în sine un tratament diferit privind TVA-ul.
55.

În consecință, așa cum s-a arătat în cadrul observațiilor scrise prezentate de Comisie, situația de fapt din prezenta cauză este în totalitate diferită de cea analizată de Curte în cauza A.T., care privea un schimb de acțiuni. În cauza menționată, obiectivul reglementării germane vizate era de a lipsi societățile cedente rezidente în Germania de posibilitatea de a realiza un schimb de acțiuni într-un mod neutru din punct de vedere fiscal. Aceasta era situația întrucât, potrivit reglementării germane în cauză, societatea cedentă nu dispunea de dreptul de a utiliza în continuare valoarea contabilă a acțiunilor cesionate decât dacă societatea achizitoare dintr-un alt stat membru a utilizat tot valoarea contabilă a participării primite. În cauza A.T., societatea (franceză) achizitoare nu a evaluat participarea la valoarea sa contabilă, ci la valoarea sa de piață. În aceste împrejurări, neutralitatea fiscală din Germania era supusă în mod clar unor „condiții suplimentare” ( 20 ) de reciprocitate, care nu erau prevăzute de Directiva 90/434. Pentru motivele prezentate mai sus, obligațiile contabile impuse de dreptul italian și de dreptul Uniunii nu sunt în niciun caz similare reglementării germane contestate în cauza A.T.
40.

În concluziile noastre prezentate în cauza Comisia/Germania ( 17 ), am atras atenția asupra aspectului că pragurile stabilite în directivele privind contractele de achiziții publice fac obiectul unor adaptări periodice. Având în vedere acest lucru, sunt necesare reglementări clare în vederea determinării pragurilor aplicabile. De aceea, în aceste concluzii am propus ca, în cazul în care nu există o cerere de ofertă, momentul relevant pentru determinarea pragului aplicabil și, în mod indirect, și pentru stabilirea aplicabilității în timp a unei directive privind contractele de achiziții publice să aibă în vedere momentul negocierii contractelor ( 18 ). Acest lucru pare a fi util, cu atât mai mult cu cât este important să se țină seama de un moment în care există o certitudine suficientă cu privire la volumul contractului, precum și la valoarea estimată a acestuia. Reglementările menționate mai sus, prevăzute la articolul 9 alineatul (2) din Directiva 2004/18, se întemeiază pe aceeași idee. Întrucât se poate pleca de la premisa că valoarea estimată a contractului poate fi stabilită cu certitudine cel mai târziu la momentul încheierii contractului, acesta ar trebui să fie momentul relevant în acțiunea principală. În consecință, în acțiunea principală se aplică versiunea anterioară a Directivei 2004/18. Având în vedere că valoarea serviciilor convenite contractual se situează sub pragul stabilit de directivă, după cum s-a arătat deja, compatibilitatea convenției în discuție cu dreptul Uniunii în materia contractelor de achiziții publice ar trebui verificată, în principiu, numai în raport cu dreptul primar.
32.

În plus, publicarea Comunicării de minimis în seria „C” a Jurnalului Oficial al Comunităților Europene arată că prin aceasta nu s-a dorit adoptarea de norme juridice obligatorii. Or, spre deosebire de seria „L” a acestuia, seria „C” nu are ca obiect publicarea actelor cu forță juridică obligatorie, ci doar a informațiilor, a recomandărilor și a avizelor privind Uniunea ( 24 ).
6.

Dispozițiile titlului II din Regulamentul nr. 1408/71 („Stabilirea legislației aplicabile”) constituie un sistem complet și uniform de norme privind conflictul de legi, care urmăresc să garanteze faptul că lucrătorii care se deplasează în interiorul Uniunii sunt supuși regimului de securitate socială al unui singur stat membru ( 9 ). Astfel, articolul 13 prevede: „(1) Sub rezerva articolului 14c, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se supun numai legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. (2) Sub rezerva dispozițiilor articolelor 14-17: (a) persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru; [...]”
16.

Instanța de trimitere, considerând că se menține o problemă de interpretare a regulamentului, a adresat Curții următoarele opt întrebări preliminare: „1) Articolul 7 din Regulamentul (CE) nr. 1896/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată trebuie interpretat în sensul că: a) reglementează în mod exhaustiv toate condițiile pe care trebuie să le îndeplinească o cerere de somație europeană de plată sau în sensul că b) stabilește doar cerințele minime pentru o astfel de cerere, iar în ceea ce privește aspectele nereglementate prin această dispoziție se vor aplica normele de drept național? 2) În cazul în care răspunsul la prima întrebare litera b) este afirmativ, dacă cererea nu îndeplinește condițiile de formă prevăzute de dreptul statului membru (de exemplu, nu s-a anexat o copie a cererii pentru partea adversă sau nu s-a indicat valoarea obiectului litigiului), reclamantul trebuie să fie chemat să își completeze cererea conform dreptului național, în temeiul articolului 26 din Regulamentul nr. 1896/2006 sau în temeiul articolului 9 din același regulament? 3) Articolul 4 din Regulamentul nr. 1896/2006 trebuie interpretat în sensul în care caracteristicile unei creanțe pecuniare, menționate în această normă, respectiv caracterul «lichid» și exigibil al creanței la data introducerii cererii de somație europeană de plată, se referă exclusiv la creanța principală sau și la dobânzile de întârziere? 4) Articolul 7 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 1896/2006 trebuie interpretat în sensul că, în procedura europeană de somație de plată, în cazul în care legislația statului membru de origine nu prevede aplicarea automată a dobânzilor, se pot solicita, alături de creanța principală: a) toate dobânzile, inclusiv așa-numitele dobânzi deschise (calculate începând cu o dată fixă a exigibilității și până la ziua plății, nedeterminată printr-o dată, de exemplu «începând din 20 martie 2011 și până în ziua plății»); b) doar dobânzile calculate începând cu o dată fixă a exigibilității până la introducerea cererii sau până la emiterea somației de plată; c) exclusiv dobânzile calculate începând cu o dată a exigibilității determinată cu precizie și până la introducerea cererii? 5) În cazul unui răspuns afirmativ la a patra întrebare litera a), cum trebuie formulată decizia instanței cu privire la dobânzi în somația de plată în temeiul Regulamentului nr. 1896/2006? 6) În cazul unui răspuns afirmativ la a patra întrebare litera b), cine trebuie să indice valoarea dobânzilor, reclamantul sau instanța din oficiu? 7) În cazul unui răspuns afirmativ la a patra întrebare litera c), reclamantul este obligat să indice în cerere valoarea dobânzilor calculate? 8) În cazul în care reclamantul nu calculează dobânzile solicitate până la introducerea cererii, instanța este obligată să le calculeze din oficiu sau trebuie să îl invite pe reclamant să completeze cererea în temeiul articolului 9 din Regulamentul nr. 1896/2006?”
49.

Pentru a determina dacă este aplicabilă în mod concret, instanța națională trebuie să stabilească dacă locul executării obligației în cauză intră sub incidența competenței sale teritoriale ( 32 ). Niciuna dintre normele speciale din cadrul articolului 5 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001 nu are vocația să fie aplicată în speță, întrucât contractul în cauză nu privește vânzarea unor mărfuri sau prestarea unor servicii. Prin urmare, locul plății este determinant. Ordonanța de trimitere menționează că locul plății stipulat pe biletul la ordin este Praga și precizează în plus că domnul Feichter nu a contestat acest aspect. Am menționa în plus că o convenție în temeiul căreia rambursarea sumelor împrumutate trebuie să fie efectuată în locul în care este stabilit împrumutătorul trebuie, în orice caz, să fie considerată ca respectând uzanța în materie de convenții de împrumut comercial.
63.

În plus, am subliniat deja în contextul examinării admisibilității din cadrul primei întrebări preliminare că obiectul litigiului din acțiunea principală se extinde, potrivit indicațiilor instanței de trimitere, asupra unei eventuale ineficacități a procedurii de executare. Se are în vedere faptul că și aprecierea juridică a clauzelor amintite în a doua întrebare preliminară, care trebuie de asemenea examinate din oficiu de instanța de trimitere, poate avea consecințe asupra eficacității procedurii de executare. Prin urmare, a doua întrebare preliminară este admisibilă în totalitate.
4.

Directiva 85/611/CEE de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind anumite organisme de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM), în versiunea în vigoare între anii 1999 și 2002, definește organismele menționate la articolul 1 alineatele (2) și (3) după cum urmează: „(2) În sensul prezentei directive și sub rezerva articolului 2, prin «OPCVM» se înțelege organismele: — al căror obiect de activitate unic îl reprezintă plasamentul colectiv în valori mobiliare al capitalului colectat de la public și care funcționează pe principiul repartizării riscurilor și — ale căror unități sunt, la cererea deținătorilor de unități, răscumpărate sau rambursate, direct sau indirect, din activele acestor organisme. Activitatea OPCVM-ului de a se asigura că valoarea la bursă a unităților sale nu variază semnificativ în raport cu valoarea de inventar netă este considerată echivalentă unor astfel de răscumpărări sau rambursări. (3) Aceste organisme pot fi constituite, în temeiul legii, sub formă contractuală (fonduri deschise de investiții administrate de o societate de administrare) ori sub forma de trust (unit trust) sau sub formă statutară (societate de investiții).”
47.

În Hotărârea Marks & Spencer, în ceea ce privește caracterul necesar și măsurile mai puțin coercitive, Curtea a reținut în mod excepțional o încălcare a libertății de stabilire în situația în care filiala nerezidentă și-a epuizat toate posibilitățile de deducere a pierderilor prevăzute de legislația statului în care are sediul și când aceasta nu mai are la îndemână în acest stat în viitor nicio altă posibilitate de deducere a pierderilor sale ( 20 ). De aceea, societății-mamă rezidente trebuie să i se acorde dreptul de a deduce pierderile unei filiale a acesteia înregistrate în străinătate „în cazul în care […] filiala nerezidentă și-a epuizat în statul în care are sediul toate posibilitățile de luare în considerare a pierderilor pentru perioadele fiscale menționate în cererea de deducere, precum și pentru perioadele fiscale anterioare, după caz, prin transferul acestor pierderi către un terț sau scăderea acestor pierderi din profitul obținut de filială în alte perioade anterioare, precum și […] nu mai există nicio posibilitate de a lua în considerare în perioade viitoare pierderile filialei străine în statul în care își are sediul, de către ea însăși sau de către un terț, în special în cazul cesiunii filialei acestui terț” ( 21 ).