ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9.

Sesizată cu un recurs împotriva acestei din urmă hotărâri, Korkein hallinto-oikeus (Curtea Administrativă Supremă), prin decizia din 22 noiembrie 2007, a adresat Curții următoarele întrebări preliminare: „1) a) Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 […] este aplicabil în ceea ce privește executarea, în toate elementele sale, a unei hotărâri judecătorești precum cea din speță, care dispune luarea în îngrijire imediată și plasamentul unui copil în afara familiei de origine, într-o familie substitutivă, atunci când această hotărâre are forma unei hotărâri unice adoptate conform normelor de drept public privind protecția copilului? b) În caz contrar, regulamentul se aplică, având în vedere articolul 1 alineatul (2) litera (d), numai părții din hotărâre care privește plasamentul în afara familiei de origine într-o familie substitutivă? 2) În ce mod trebuie interpretată, în dreptul comunitar, noțiunea «reședință obișnuită» avută în vedere la articolul 8 alineatul (1) din regulament, precum și la articolul 13 alineatul (1), care are legătură cu acesta, în special în ceea ce privește situația în care copilul are reședința permanentă într-un stat membru, dar locuiește într-un alt stat membru unde nu are o reședință stabilă? 3) a) Dacă se consideră că reședința obișnuită a copilului nu se află în acest alt stat membru, în ce condiții o măsură asigurătorie urgentă (o măsură de luare în îngrijire) poate fi totuși adoptată în temeiul articolului 20 alineatul (1) din regulament, în acel stat membru? b) Măsura asigurătorie prevăzută la articolul 20 alineatul (1) din regulament reprezintă numai o măsură care poate fi pusă în aplicare în conformitate cu dreptul național, iar prevederile dreptului național privind măsura respectivă au forță obligatorie la aplicarea articolului menționat? c) Ca urmare a aplicării măsurii asigurătorii, cauza trebuie trimisă din oficiu instanței din statul membru competent? 4) În cazul în care instanța statului membru nu are nicio competență, acțiunea trebuie respinsă ca inadmisibilă sau cauza trebuie trimisă instanței dintr-un alt stat membru?”
56.

După explicațiile anterioare, trebuie să se sublinieze că modul de redactare a articolului 86 din Directiva 2001/83 nu permite să se facă a priori diferența între anunțurile publicitare și cele care sunt pur informative doar pe baza criteriului autorului acestora, întrucât publicitatea unui medicament poate proveni de la producător, de la vânzător sau de la o persoană care nu are nicio legătură cu aceștia, care acționează în funcție de alte interese. Acestea fiind spuse, deși comunicarea de către un terț independent a datelor cu privire la un medicament poate fi eventual calificată drept publicitate în sensul directivei, aceasta nu poate fi catalogată cu precizie în acest mod înainte de aprecierea coroborată a mai multe elemente, precum existența unei legături între autorul divulgării și întreprinderea farmaceutică, aspect care, deși nu constituie un factor definitiv, operează ca un indice deosebit de important, deoarece nu se întâmplă des ca un terț să difuzeze informații cu privire la un medicament în scop promoțional. Împreună cu acest criteriu al persoanei, trebuie să se aprecieze indiciile oferite de alte două împrejurări: pe de o parte, astfel cum am indicat, dacă mesajul este promoțional și, pe de altă parte, dacă activitatea are natură comercială.
6.

Articolul 17 alineatul (2) prevede atât condițiile în care se acordă indemnizația, cât și metoda care trebuie utilizată la calcularea unei astfel de indemnizații, după cum urmează: „(a) Agentul comercial are dreptul la indemnizație în cazul și în măsura în care: — a adus comitentului noi clienți sau a contribuit substanțial la creșterea volumului de afaceri întreprinse cu clienții existenți, iar comitentul continuă să obțină beneficii substanțiale din afacerile cu acești clienți și — plata acestei indemnizații este echitabilă având în vedere toate împrejurările și, în special, comisionul pierdut de agentul comercial în afacerea cu clienții. Statele membre pot prevedea că astfel de împrejurări includ și aplicarea sau nu a unei clauze de interdicție comercială, în înțelesul articolului 20; (b) volumul compensației nu poate depăși echivalentul unei indemnizații pe un an de zile calculate din remunerația anuală medie a agentului comercial în ultimii cinci ani și, în cazul în care respectivul contract datează de mai puțin de cinci ani, indemnizația se calculează cu ajutorul mediei din perioada respectivă; (c) acordarea acestei indemnizații nu îl poate împiedica pe agentul comercial să obțină daune interese.”
3.

Mitsui & Co. are ca activitate cumpărarea și importul de vehicule marca Subaru pentru care vânzătorul japonez, care este în același timp producătorul acestora, acordă o garanție de trei ani. Vânzătorul-producător rambursa către Mitsui & Co. costurile în temeiul acestei garanții, respectiv costurile de reparație facturate de propriii cumpărători. În consecință, Mitsui & Co. a solicitat Hauptzollamt o rambursare a taxelor vamale.
2.

Acest aspect a fost invocat în cadrul unei acțiuni formulate de Incorporated Trustees of the National Council on Ageing (Age Concern England) împotriva Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform, în care Age Concern England contestă legalitatea acestei legislații.
37.

După cum am subliniat în Concluziile prezentate în cauza Koninklijke Ahold ( 14 ), rotunjirea determină întotdeauna o ușoară diferență și, cu cât nivelul la care intervine este mai scăzut (apreciind rotunjirea pe articol drept cel mai scăzut nivel, iar rotunjirea pe TVA drept cel mai înalt nivel), cu atât mai probabil ca diferența acumulată să fie mai semnificativă. Am remarcat de asemenea ( 15 ) că rotunjirea sistematică în plus sau în minus creează o diferență mai mare, în timp ce rotunjirea aritmetică tinde să o reducă (prin neutralizarea valorilor rotunjite în plus cu cele rotunjite în minus), și că există și alte mijloace pentru a atenua și mai mult diferența.
46.

Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, reiese din articolul 1 din SGB VII că sistemul de asigurări în cauză are drept scop, în primul rând, prevenirea prin toate mijloacele adecvate a accidentelor de muncă și a bolilor profesionale, precum și a tuturor pericolelor pentru sănătate legate de muncă și, în al doilea rând, după survenirea accidentelor de muncă sau a bolilor profesionale, restabilirea prin toate mijloacele adecvate a sănătății și a capacității de muncă a asiguraților și despăgubirea acestora din urmă sau a avânzilor cauză prin prestații în numerar. În plus, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, se pare că sistemul asigură o acoperire independent de orice eroare a victimei sau a angajatorului și independent de plata concretă a cotizațiilor de către angajator. În plus, reiese din ordonanța de trimitere că dreptul public reglementează casele de asigurări, iar acestea sunt organisme cu scop nelucrativ.
17.

În partea A, articolul 4 prevede procedura generală de autorizare pe care trebuie să o urmeze orice notificator. În particular, acesta prevede: „(1) […] OMG-urile pot fi diseminate în mod deliberat sau introduse pe piață numai în conformitate cu partea B sau C. (2) Înainte de a înainta o notificare conform părții B sau C, orice persoană efectuează o evaluare a riscului ecologic. Informațiile care pot fi necesare pentru efectuarea testării riscului ecologic sunt prevăzute la anexa III. […] […] (4) Statele membre desemnează autoritatea competentă sau autoritățile responsabile pentru respectarea cerințelor prezentei directive. Autoritatea competentă examinează notificările prezentate conform părților B și C cu privire la îndeplinirea prevederilor din prezenta directivă și dacă evaluarea prevăzută la alineatul (2) este adecvată. […]”
32.

Din această perspectivă, suntem de opinie că interpretarea potrivit căreia articolul 15 litera (c) acoperă orice situație de violență generalizată nu ia în considerare această dublă condiție interpretativă, tot astfel cum interpretarea potrivit căreia noțiunea „amenințare individuală” corespunde unei amenințări care vizează o anumită persoană datorită unor circumstanțe care o caracterizează sau îi sunt specifice (ori un grup social căruia aceasta îi aparține) este în contradicție cu articolul 15 litera (c), care urmărește să se aplice tocmai – și expres – situațiilor în care este prezentă violența generalizată ( 12 ). Având în vedere aceste elemente, ar fi lipsit de coerență să considerăm, asemenea unor state membre, că articolul 15 litera (c) nu oferă o protecție suplimentară față de cea prevăzută la articolul 15 literele (a) și (b). Cum am putea oare fi de acord că articolul 15 litera (c) nu are ca scop decât să clarifice posibilitatea de a beneficia de protecția subsidiară definită în cadrul ipotezelor de la literele (a) și (b) în situațiile în care există deopotrivă o violență generalizată dacă literele (a) și (b) se aplică în mod general și independent de un astfel de context de violență generalizată? Ar fi pe deplin absurd să existe o normă specială care are ca scop să clarifice protecția conferită printr-o normă generală, specificând că aceasta din urmă se aplică totodată în ipotezele în care protecția se dovedește și mai necesară.
15.

Comisia trebuia să stabilească, „la 31 octombrie 2004 cel târziu”, pentru fiecare nou stat membru, cantitatea de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, de izoglucoză și de fructoză „care depășește cantitatea considerată un stoc reportat normal la și care trebuie eliminată de pe piață pe spezele noilor state membre. Pentru a stabili această cantitate excedentară, se ține cont, în special, de evoluția observată în timpul anului de dinaintea aderării față de anii precedenți în ceea ce privește: (a) cantitățile importate și exportate de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, cum sunt izoglucoza și fructoza; (b) producția, consumul și stocurile de zahăr și de izoglucoză; (c) circumstanțele în care s-au constituit stocurile” [articolul 6 alineatul (1) din regulament].
12.

Astfel cum arată hotărârile citate anterior, obligația de convocare la licitație se întemeiază pe dreptul comunitar primar și trebuie în mod evident respectată. Atribuirea contractelor fără cerere de oferte prealabilă poate să aducă atingere nu numai potențialilor ofertanți, dar și publicului care finanțează proiectele atribuite prin impozite, și poate să denatureze caracterul concurențial al sectorului achizițiilor publice, aducând atingere efectului util al normelor tratatului referitoare la libertățile comunitare fundamentale. De aceea, o dispoziție care permite unei autorități contractante să renunțe la cererea de oferte ar trebui să fie de strictă interpretare. Articolul 20 alineatul (2) din Directiva 93/38 este o dispoziție de acest tip. Acesta începe prin a prevedea că o autoritate contractantă poate atribui un contract fără o prealabilă convocare la licitație și continuă prin a enunța, în mod exhaustiv, situațiile în care acest fapt este posibil. Curtea s-a pronunțat deja cu privire la abordarea corectă pentru a interpreta această dispoziție în Hotărârea Comisia/Grecia care se referea la dispoziția menționată, literele (c) și (d), cu privire la contractele care nu pot fi executate decât de către un anumit contractant, din motive tehnice sau artistice, și, respectiv, cu privire la cazurile de extremă urgență: „trebuie să se amintească cu titlu preliminar că, întrucât constituie derogări de la normele privind procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice, dispozițiile articolului 20 alineatul (2) literele (c) și (d) din Directiva 93/38 trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte” ( 10 ). În prezenta cauză trebuie să se hotărască în lumina dispoziției menționate, litera (a) (cu privire la lipsa unei oferte sau a unei oferte „adecvate”), care trebuie interpretată într-un mod tot atât de strict ca și dispoziția menționată, literele (c) și (d), dat fiind că nimic, în spiritul sau în litera articolului 20 alineatul (2) ori în Hotărârea Comisia/Grecia, nu ar putea justifica o interpretare diferită.
82.

În plus, împrejurarea că un farmacist poate, în temeiul articolului 1 alineatul (2) din ApoG, să administreze până la trei sucursale ale farmaciei sale nu ni se pare nici ea de natură să pună în discuție coerența acestei norme. Astfel, titularul autorizației de administrare a farmaciei principale are în continuare obligația, conform articolului 7 din ApoG, să conducă personal și sub propria responsabilitate farmacia, precum și sucursalele sale. Acesta păstrează astfel un control integral asupra ansamblului unităților sale care sunt, în plus, autorizate în număr limitat.
Guvernul austriac pare să considere, dimpotrivă, că articolul 233 dă naștere într-adevăr unei discriminări nejustificate între situația prevăzută la articolul 202 și cea vizată la articolul 203: concret, efectul discriminatoriu ar putea fi depășit dacă s-ar recunoaște că, potrivit unei aplicări prin analogie, datoria vamală se stinge și în cazul punerii sub sechestru a mărfurilor sustrase de sub supravegherea vamală în temeiul articolului 203. Pe de altă parte, întrebarea nu ar fi mai puțin lipsită de pertinență dat fiind că situația care face obiectul cauzei principale este reglementată la articolul 202 din Codul vamal ( 36 ). Guvernul austriac observă, în plus, că în noul Cod vamal nu se va mai pune această problemă, întrucât stingerea datoriei vamale este prevăzută, în caz de punere sub sechestru și de confiscare, indiferent de momentul și de situația în care au loc punerea sub sechestru și/sau confiscarea ( 37 ).
56.

Comisia consideră că proba esențială a lipsei transpunerii este reprezentată de a doua hotărâre Friends of the Curragh Environment Ltd v An Bord Pleanála pronunțată de High Court (Irlanda) ( 19 ), în care aceasta explică, referitor la examinarea „interesului substanțial”, că Directiva 2003/35 nu a fost transpusă în dreptul irlandez. Irlanda contestă acest argument invocând hotărârea Sweetman v An Bord Pleanála ( 20 ), pe care aceeași instanță a pronunțat-o ulterior și în care a revenit asupra declarației sale anterioare.
132.

În plus, la punctul 158 din hotărârea atacată, Tribunalul a răspuns argumentului recurentei care repune în discuție afirmația cuprinsă în decizia în litigiu și în temeiul căreia reiese din hotărârea Kammergericht Berlin că funcția esențială a logoului Der Grüne Punkt este îndeplinită dacă acesta îi semnalează consumatorului că are posibilitatea de a elimina ambalajul prin intermediul DSD. Tribunalul consideră că acest argument nu este relevant, deoarece „[el] se limitează la a arăta contextul particular în care intervine hotărârea […], fără să repună însă în discuție concluzia la care ajunge Comisia, și anume că mai multe indicații ce informează consumatorul cu privire la conduita necesară în ceea ce privește diferitele sisteme susceptibile să preia și să recupereze pot figura pe același ambalaj”.
58.

Pentru toate motivele de mai sus, propunem Curții să răspundă la prima întrebare preliminară după cum urmează: „Articolul 19 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în interiorul Comunității trebuie interpretat în sensul că un lucrător salariat sau care desfășoară o activitate independentă, care are reședința pe teritoriul unui alt stat membru decât statul competent, nu are dreptul la prestații în natură acordate în numele instituției competente de instituția de la locul de reședință atunci când legislația statului de reședință nu prevede acordarea de prestații în natură pentru acoperirea riscului în virtutea căruia sunt invocate prestațiile menționate. Articolul 19 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71 nu se opune posibilității ca lucrătorul în cauză sau un membru de familie al acestuia să obțină prestațiile menționate, sub forma unei rambursări a cheltuielilor, de către instituția competentă, în temeiul legislației pe care această instituție o aplică.”
35.

S.P.C.M. obiectează în sensul că la articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul REACH se face referire la substanțe monomere, iar nu la unități monomere. Totodată, litera (a) a acestei dispoziții prevede că substanțele monomere sunt înțelese sub formă de unități monomerice. În plus, această dispoziție include de asemenea pentru înregistrare alte substanțe decât elementele constitutive ale polimerilor, nu sub forma corespunzătoare definiției acestora, și anume, nereacționată, ci – în mod expres – sub formă reacționată.
47.

Subliniem în primul rând că Directiva 69/335 nu prevede că scutirea de impozitul pe capital poate fi supusă unei condiții, chiar dacă aceasta are un caracter pur formal. În plus, dispoziția spaniolă în discuție este mai mult decât o simplă formalitate. Aceasta rezultă, pe de o parte, din faptul că prevede un termen în care opțiunea în favoarea regimului fiscal special trebuie să fie comunicată autorităților și din faptul că regimul fiscal prevede în plus și condiții de formă. Pe de altă parte, astfel cum arată Comisia, opțiunea pentru regimul fiscal special influențează de asemenea colectarea impozitului pe profit și a impozitului pe venit.
32.

În plus, statele membre sunt ținute, în temeiul articolului 10 CE, să faciliteze îndeplinirea de către Comisie a misiunii sale de supraveghere ( 24 ). În ceea ce privește în special executarea unei decizii prin care se impune recuperarea unor ajutoare ilegale, Curtea a avut deja ocazia să afirme că, „atunci când un stat membru prevede recuperarea ajutoarelor menționate printr-un alt mijloc decât plata în numerar, îi revine obligația de a furniza Comisiei toate informațiile prin care se poate verifica faptul că mijlocul ales constituie o executare adecvată a acestei decizii”. Astfel, potrivit Curții, „[s]pre deosebire de recuperarea prin plata în numerar, care prin natura sa poate fi supusă verificării de către Comisie în ceea ce privește executarea unei asemenea decizii, alte metode propuse de un stat membru pentru îndeplinirea obligației de a asigura recuperarea unor ajutoare ilegale ar putea necesita evaluarea unor elemente complexe”. Or, „pentru a putea proceda la o asemenea verificare, Comisia are nevoie de informații pe care nu le poate obține în lipsa unei cooperări strânse din partea statului membru în cauză” ( 25 ).
18.

Această dispoziție trebuie să excludă riscul de pierdere a unor venituri fiscale prin utilizarea facturii în scopul deducerii taxei ( 9 ). Astfel, prin menționarea TVA-ului într-o factură, emitentul dă impresia că a efectuat o operațiune impozabilă și că a achitat ori a dorit să achite TVA-ul. Prin urmare, potrivit articolului 21 alineatul (1) litera (c), TVA-ul este datorat de emitentul facturii. Într-adevăr, în vederea exercitării dreptului de deducere, potrivit articolului 18 alineatul (1) litera (b) din A șasea directivă, este suficient ca destinatarul care are calitatea de persoană impozabilă să dispună de o factură în care se menționează TVA-ul în conformitate cu cerințele prevăzute la articolul 22 alineatul (3) din directivă. Articolul 21 alineatul (1) litera (c) asigură că nu se deduce nicio taxă care nu a fost achitată în mod efectiv.
17.

Prin urmare, Generics a introdus o acțiune împotriva deciziei de respingere a Licensing Authority la High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court), care a adresat Curții următoarele întrebări preliminare: „1) În cazul în care un medicament care nu intră în domeniul de aplicare al anexei la Regulamentul nr. 2309/93 a fost introdus pe piața unui stat membru (Republica Austria) conform procedurii sale naționale de autorizare, înainte de aderarea acelui stat membru la Spațiul Economic European sau la Comunitatea Europeană, iar: a) acest stat membru a aderat ulterior la SEE și la Comunitatea Europeană, iar în cadrul condițiilor de aderare a transpus în dreptul intern dispozițiile cuprinse în Directiva 65/65 (în prezent Directiva 2001/83) privind autorizarea, fără să fie aplicată nicio dispoziție tranzitorie în acest sens; b) produsul respectiv a rămas pe piață în acest stat membru timp de câțiva ani după aderarea sa la SEE și la Comunitatea Europeană; c) după aderarea acestui stat membru la SEE și la Comunitatea Europeană, autorizația de introducere pe piață pentru produsul respectiv a fost modificată prin adăugarea unei noi mențiuni, iar autoritățile acelui stat membru au apreciat că modificarea respectă cerințele dreptului comunitar; d) dosarul produsului respectiv nu a fost actualizat în conformitate cu Directiva 65/65 (în prezent Directiva 2001/83) după aderarea acestui stat membru la SEE și la Comunitatea Europeană și e) un produs ce conține același ingredient activ a fost ulterior autorizat în temeiul articolului 6 din Directiva 2001/83 și introdus pe piață în Comunitatea Europeană, este necesar ca medicamentul să fie considerat «un medicament de referință care este sau a fost autorizat în temeiul articolului 6 […] într-un stat membru» în sensul articolului 10 alineatul (1) din Directiva 2001/83, iar, în caz afirmativ, care dintre condițiile de mai sus sunt concludente în această privință? 2) În cazul în care autoritatea competentă a unui stat membru de referință respinge în mod eronat o cerere de autorizare a introducerii pe piață, formulată în temeiul articolului 10 alineatul (1) din Directiva 2001/83 în contextul procedurii descentralizate prevăzute de această directivă, pentru faptul că medicamentul la care se referă prima întrebare de mai sus nu reprezintă un «medicament de referință» în sensul articolului 10 alineatul (1), ce îndrumări consideră Curtea că este adecvat să ofere, dacă este cazul, cu privire la împrejurările pe care instanța națională ar trebui să le ia în considerare atunci când trebuie să stabilească dacă încălcarea dreptului comunitar este o încălcare suficient de serioasă în sensul Hotărârii Brasserie du pêcheur și Factortame[ ( 7 )]?”
5.

Conform articolului 2 din Directiva 90/435, în sensul prezentei directive, o „societate dintr-un stat membru” este fiecare societate care îndeplinește trei condiții cumulative. În primul rând, o societate are una dintre formele de organizare prezentate în anexa la Directiva 90/435. În al doilea rând, o societate este considerată, în conformitate cu legislația fiscală a statului membru, ca avându-și reședința fiscală în statul membru și nu se consideră, în temeiul unui acord privind dubla impozitare încheiat cu un stat terț, că are sediul fiscal în afara Comunității Europene. În al treilea rând, o societate plătește, fără posibilitatea unei opțiuni sau exceptări, unul dintre impozitele menționate la articolul 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 90/435 sau un alt impozit care substituie unul din impozitele menționate.
19.

Astfel cum am arătat, articolul 5 alineatul (2) din directivă și articolul 9 alineatul (1) litera (c) din regulament sunt dispoziții paralele, iar Curtea, în principiu, interpretează uniform dispozițiile paralele ale celor două instrumente ( 17 ). Prin urmare, susținem opinia părților conform căreia Hotărârea General Motors, citată anterior, ar trebui aplicată prin analogie. Rezultă că nu este necesar ca titularul unei mărci să demonstreze că marca sa se bucură de renume în întreaga Comunitate pentru a putea beneficia de protecția asigurată de articolul 9 alineatul (1) litera (c) din regulament. O „parte substanțială” a teritoriului este suficientă. Dar un stat membru reprezintă o „parte substanțială”? Este într-adevăr aceasta abordarea corectă a întrebării?