Părţi

Motivele

Dizpozitiv



Părţi

În cauza T-154/09,

Manuli Rubber Industries SpA (MRI), cu sediul în Milano (Italia), reprezentată de L. Radicati di Brozolo, de M. Pappalardo și de E. Marasà, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de V. Di Bucci, de S. Noë și de L. Prete, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2009) 428 final a Comisiei din 28 ianuarie 2009 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39406 – Conducte marine), în măsura în care această decizie privește reclamanta, și, în subsidiar, o cerere de anulare sau de reducere substanțială a amenzii care i-a fost aplicată prin decizia menționată,

TRIBUNALUL (Camera întâi),

compus din domnii J. Azizi, președinte, M. Prek și S. Frimodt Nielsen (raportor), judecători,

grefier: doamna J. Weychert, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 26 aprilie 2012,

pronunță prezenta

Hotărâre

Motivele

Situația de fapt

A – Sectorul conductelor marine de petrol și de gaz

1. Conductele marine sunt utilizate pentru încărcarea țițeiului îndulcit sau prelucrat și a altor produse petroliere de la instalațiile din larg (de exemplu, balize – în mod normal ancorate în larg, care servesc drept puncte de amaraj pentru petroliere – sau sisteme de producție, de depozitare și de descărcare plutitoare – care sunt sisteme de cisterne plutitoare utilizate pentru extracția țițeiului sau a gazului de pe o platformă învecinată, pentru prelucrarea și depozitarea acestuia până la transbordarea pe un petrolier) pe nave cisternă și ulterior pentru descărcarea acestor produse de pe aceste nave în instalații din larg (spre exemplu balize) sau pe uscat.

2. Conductele marine sunt utilizate în larg – mai precis în apă sau în apropierea acesteia –, în timp ce conductele industriale sau terestre sunt utilizate pe uscat.

3. Fiecare instalație de conducte marine cuprinde, în funcție de nevoile specifice ale clienților, un anumit număr de conducte standard, de conducte speciale cu racorduri la ambele extremități și de dispozitive auxiliare, cum ar fi valvele, un angrenaj terminal sau un echipament plutitor. În prezenta cauză, expresia „conducte marine” include aceste dispozitive auxiliare.

4. Conductele marine sunt utilizate de companiile petroliere, de fabricanții de balize, de terminalele portuare, de industria petrolieră și de guverne și sunt cumpărate fie pentru noi proiecte, fie pentru înlocuire.

5. În ceea ce privește noile proiecte, terminalele petroliere sau ceilalți utilizatori finali contractează în general cu o societate de inginerie (denumită și „constructor de material”, „constructor OEM” sau „producător de echipamente”) pentru a construi sau pentru a monta noi instalații de distribuție petrolieră, cum ar fi sistemele de amaraj cu punct de amaraj unic sau sistemele de producție, de depozitare și de descărcare plutitoare. Pentru astfel de proiecte, producătorul de echipamente cumpără de la un producător o instalație completă de conducte marine.

6. După instalarea acestor conducte marine, piesele separate trebuie înlocuite într-un termen cuprins între unu și șapte ani. Achizițiile de conducte marine în vederea înlocuirii (cunoscute de asemenea sub denumirea „industria pieselor separate”) sunt efectuate adeseori direct de utilizatorii finali. În anumite cazuri, aceștia încheie totuși contracte de antrepriză și își centralizează achizițiile la filiale și întreprinderi externe. Vânzările în vederea înlocuirii reprezintă o cotă mai mare din piața mondială a conductelor marine decât vânzările de noi produse.

7. Cererea de conducte marine depinde în mare parte de evoluția sectorului petrolier și în special de exploatarea țițeiului în zonele îndepărtate de locul de consum. Cererea s-a extins cu timpul. Aceasta este ciclică și într-o anumită măsură este legată de evoluția prețului țițeiului. Cererea a început să fie importantă la sfârșitul anilor '60 și a crescut la începutul anilor '70, în special în regiunile producătoare de petrol din golful Persic, din Marea Nordului și din Africa de Nord. În anii '80, cererea din partea întreprinderilor petroliere naționale în curs de dezvoltare din America de Sud a crescut. La sfârșitul anilor '90, cererea s-a deplasat către Africa de Vest.

8. Conductele marine sunt fabricate de întreprinderi cunoscute pentru fabricarea pneurilor și a cauciucurilor sau de una dintre „spin-off” ale acestora. Sunt produse la cerere, în conformitate cu nevoile clienților. Întrucât cererea de conducte marine este foarte dispersată pe plan geografic, majoritatea producătorilor de conducte marine recurg la un număr semnificativ de agenți, care, pe piețe specifice, furnizează servicii generale de marketing și își propun produsele în cadrul licitațiilor publicate.

9. Conductele marine sunt comercializate în întreaga lume, iar principalii producători sunt activi la nivel internațional. Cerințele normative aplicabile conductelor marine nu sunt fundamental diferite de la o țară la alta și, deși cerințele tehnice diferă în funcție de mediu și de condițiile de utilizare, aceasta nu se consideră totuși a fi un obstacol în calea vânzării de conducte marine în întreaga lume.

10. În sfârșit, în perioada examinată, participanții la înțelegere au vândut conducte marine produse în Japonia, în Regatul Unit, în Italia și în Franța unor utilizatori finali și unor producători de echipamente stabiliți în diferite țări ale Uniunii Europene și ale Spațiului Economic European (SEE). Dacă majoritatea sistemelor de conducte marine au ca destinație finală regiuni din afara Europei, unii dintre principalii producători mondiali de echipamente se află în schimb în diferite țări ale Uniunii și ale SEE.

B – Prezentarea reclamantei

11. Reclamanta, Manuli Rubber Industries SpA (MRI), este o societate care își desfășoară activitatea în sectorul conceperii, al fabricării și al distribuției, în lumea întreagă, de mașini și de sisteme și componente din cauciuc/metal pentru transportul fluidelor, destinate aplicațiilor maritime/petroliere și sistemelor hidraulice de înaltă presiune.

12. Societatea care conduce grupul Manuli este reclamanta, care are sediul în Milano (Italia).

13. La 2 decembrie 1984, Manuli a înființat Uniroyal Manuli (USA) Inc., care avea sediul în Delaware (Statele Unite) și era deținută integral de MRI. Ulterior, această societate a fost denumită Uniroyal Manuli Rubber (USA) Inc., în anul 1986, Manuli Rubber Industries (USA) Inc., în anul 1990, și apoi Manuli Oil & Marine (USA) Inc. (denumită în continuare „MOM”), în anul 1997. Societatea a fost lichidată la 31 decembrie 2006.

14. După crearea MOM, vânzările și comercializarea conductelor marine ale MRI la scară internațională au fost conduse de MOM.

15. [ confidențial ](1) .

16. [ confidențial ].

17. [ confidențial ].

18. În ianuarie 2006, sectorul de conducte marine a fost plasat sub autoritatea grupului de întreprinderi Ingénierie, iar MOM raporta în fața șefului acestuia.

19. La 1 ianuarie 2007, după lichidarea MOM, activitatea operațională privind conductele marine a fost reluată de MRI.

C – Procedura administrativă

20. Atunci când Ministerul Justiției din Statele Unite și autoritățile de concurență din Japonia și din Regatul Unit au inițiat o investigație pentru fapte similare, [ confidențial ], invocând programul de clemență prevăzut de Comunicarea Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2006, C 298, p. 17, Ediție specială, 08/vol. 5, p. 3, denumită în continuare „comunicarea privind cooperarea”), a introdus o cerere de imunitate la Comisia Comunităților Europene, la 20 decembrie 2006, în care denunța existența unei înțelegeri pe piața conductelor marine.

21. În consecință, Comisia a inițiat o investigare pentru încălcarea articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE și, la 2 mai 2007, a efectuat o serie de inspecții la Parker ITR, la alți producători vizați, precum și la [ confidențial ] și la domnul W.

22. MRI, Parker ITR și Bridgestone au formulat câte o cerere de clemență la Comisie la 4 mai, la 17 iulie și, respectiv, la 7 decembrie 2007.

23. La 28 aprilie 2008, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile, pe care a notificat-o diverselor societăți în cauză între 29 aprilie și 1 mai 2008.

24. Toate societățile în cauză au răspuns la comunicarea privind obiecțiunile în termenele stabilite și au solicitat, cu excepția [ confidențial ]/DOM, a ContiTech AG și a Continental AG, să fie ascultate în cadrul unei audieri, care a avut loc la 23 iulie 2008.

D – Decizia atacată

25. La 28 ianuarie 2009, Comisia a adoptat Decizia C(2009) 428 final din 28 ianuarie 2009 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39406 – Conducte marine) (denumită în continuare „decizia atacată”). Din decizia atacată rezultă în esență că:

– aceasta a fost adresată către 11 societăți, printre care și reclamanta;

– societățile vizate de decizia atacată au participat, în modalități uneori diferite, la o încălcare unică și complexă, care a avut ca obiect:

– alocarea licitațiilor;

– stabilirea prețurilor;

– stabilirea cotelor;

– stabilirea condițiilor de vânzare;

– împărțirea piețelor geografice și

– schimbul de informații sensibile cu privire la prețuri, la volume de vânzări și la licitații.

– înțelegerea a început cel târziu la 1 aprilie 1986 (deși s-ar părea că datează de la începutul anilor '70) și s-a terminat la 2 mai 2007;

– între 13 mai 1997 și 11 iunie 1999 pentru anumite societăți, între 13 mai 1997 și 21 iunie 1999 pentru alte societăți și între 13 mai 1997 și 9 mai 2000 în ceea ce privește MRI, activitatea înțelegerii a fost limitată, iar între membrii acesteia au avut loc fricțiuni; totuși, potrivit Comisiei, aceasta nu ar fi determinat o adevărată întrerupere a încălcării; astfel, structura organizată a înțelegerii a fost restabilită complet începând din iunie 1999, potrivit acelorași modalități și cu aceiași participanți (cu excepția reclamantei, care a revenit pe deplin în cadrul înțelegerii la 9 iunie 2000); în consecință, ar trebui să se considere că producătorii au comis o încălcare unică și continuă cuprinsă între 1 aprilie 1986 și 2 mai 2007 sau, cel puțin, dacă s-ar considera totuși că a existat o întrerupere, o încălcare unică și repetată; totuși, la calculul amenzii nu se ține seama de perioada cuprinsă între 13 mai 1997 și, în ceea ce privește reclamanta, 9 iunie 2000, având în vedere numărul limitat de probe privind încălcarea pentru această perioadă;

– s-a reținut răspunderea reclamantei pentru perioadele cuprinse între 1 aprilie 1986 și 1 august 1992 și între 3 septembrie 1996 și 2 mai 2007;

– aplicându-se criteriile prevăzute de Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 (JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „orientările”), cuantumul de bază al amenzii care trebuie aplicată fiecăreia dintre societăți a fost stabilit după cum urmează:

– Comisia s-a întemeiat pe media vânzărilor anuale mondiale ale fiecăreia dintre societăți în perioada 2004-2006, cu excepția Yokohama Rubber, pentru care a reținut perioada 2003-2005; în această privință, Comisia a reținut vânzările facturate cumpărătorilor stabiliți în SEE;

– Comisia a stabilit vânzările relevante ale fiecăreia dintre ele prin aplicarea cotei lor de piață mondiale la vânzările totale în interiorul SEE, în conformitate cu punctul 18 din orientări;

– ea a reținut 25 % din această din urmă valoare (în loc de maximum 30 % prevăzut de orientări) în considerarea gravității încălcării;

– ea a înmulțit valoarea astfel obținută cu numărul de ani de participare a fiecărei societăți la încălcare;

– în conformitate cu punctul 25 din orientări, a reținut, în sfârșit, o sumă suplimentară egală cu 25 % din vânzările relevante în scop disuasiv;

– Comisia a reținut, în continuare, circumstanțe agravante împotriva Parker ITR și a Bridgestone și a respins toate circumstanțele atenuante în ceea ce privește celelalte societăți;

– în sfârșit, în temeiul comunicării privind cooperarea, Comisia a redus amenda [ confidențial ] (100 %) și a MRI (30 %), dar a respins cererile de reducere formulate de Bridgestone și de Parker ITR.

26. [ confidențial ].

27. Nu s-a reținut nicio circumstanță atenuantă în favoarea MRI.

28. Acesteia i s-a acordat totuși o reducere a amenzii de 30 %, în temeiul programului de clemență, cuantumul amenzii aplicate ajungând astfel la 4 900 000 de euro.

Procedura și concluziile părților

29. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 10 aprilie 2009, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

30. Întrucât un membru al Camerei întâi a fost împiedicat să facă parte din complet, președintele Tribunalului, în aplicarea articolului 32 alineatul (3) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, a desemnat un alt judecător pentru a completa camera.

31. Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera întâi) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a invitat părțile să prezinte anumite documente și le-a adresat întrebări în scris. Părțile au dat curs acestei cereri.

32. Prin scrisoarea din 25 aprilie 2012, reclamanta a formulat o cerere prin care a solicitat ca ședința să fie secretă.

33. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 26 aprilie 2012.

34. Cu această ocazie, reclamanta a renunțat la cererea de ședință secretă.

35. Reclamanta solicită Tribunalului:

– cu titlu principal:

– anularea articolului 1 din decizia atacată întrucât se declară că a participat la o încălcare unică și continuă pe piața conductelor marine între 1 aprilie 1986 și 1 august 1992 și între 3 septembrie 1996 și 2 mai 2007, în special în perioada cuprinsă între 3 septembrie 1996 și 9 mai 2000;

– anularea articolului 2 din decizia atacată în măsura în care îi aplică o amendă de 4 900 000 de euro;

– respingerea tuturor excepțiilor și concluziilor contrare;

– cu titlu subsidiar:

– reducerea, conform articolului 229 CE, a amenzii de 4 900 000 de euro care i-a fost aplicată prin articolul 2 din decizia atacată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

36. Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

A – Cu privire la concluziile în anulare

37. Reclamanta invocă trei motive în susținerea acțiunii sale în anulare.

38. Primul motiv este întemeiat pe o eroare de calificare a încălcării și pe încălcarea articolului 253 CE.

39. Al doilea motiv este întemeiat pe diverse erori de apreciere în stabilirea duratei încălcării, pe încălcarea articolelor 81 CE și 253 CE și a articolului 2 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167),

40. Al doilea motiv este împărțit în șase aspecte, întemeiate pe erori în aprecierea probelor reținute de Comisie (primul aspect), pe faptul că aceasta nu a făcut dovada care îi revenea (al doilea aspect), pe faptul că reclamanta a prezentat probe contrare și altă explicație plauzibilă (al treilea motiv), pe încălcarea principiului egalității de tratament și pe nemotivare, în considerarea unor erori de apreciere cu ocazia comparării conduitei MRI între luna septembrie 1996 și luna mai 1997 cu conduita acesteia între luna mai 1997 și luna mai 2000 (al patrulea aspect), pe faptul că încălcărilor individuale distincte comise eventual în perioada 1996-2000 ar fi trebuit să li se aplice prescripția (al cincilea aspect) și, respectiv, pe faptul că utilizarea documentelor furnizate de MRI în cadrul programului de clemență pentru a dovedi existența unei încălcări în perioada cuprinsă între 3 septembrie 1996 și 13 mai 1997 este contrară comunicării privind cooperarea și încalcă încrederea legitimă a acesteia (al șaselea aspect).

41. Al treilea motiv este împărțit în cinci aspecte, întemeiate pe o eroare de apreciere a gravității încălcării și pe încălcarea principiului egalității de tratament (primul aspect), pe o eroare în calculul amenzii în funcție de durata încălcării și pe o nerespectare a principiului încrederii legitime (al doilea aspect), pe o aplicare eronată a unei majorări în scop disuasiv și pe încălcarea obligației de motivare și a principiului egalității de tratament (al treilea aspect), pe respingerea eronată a circumstanțelor atenuante și pe încălcarea obligației de motivare (al patrulea aspect) și, respectiv, pe o reducere insuficientă a amenzii pentru cooperare în cadrul programului de clemență (al cincilea aspect).

42. Primul motiv și cele șase aspecte ale celui de al doilea motiv trebuie analizate împreună.

B – Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o eroare de calificare a încălcării și pe încălcarea articolului 253 CE, și cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe erori vădite de apreciere în stabilirea duratei încălcării, pe încălcarea articolelor 81 CE și 253 CE și a articolului 2 din Regulamentul nr. 1/2003

1. Decizia atacată

43. În ceea ce privește primul motiv, din considerentul (412) al deciziei atacate rezultă în esență că, în opinia Comisiei, MRI își întrerupsese participarea la înțelegere între 1 august 1992 și 3 septembrie 1996, că prescripția se putea aplica pentru perioada încălcării cuprinsă între 1 aprilie 1986 și 1 august 1992 și că, așadar, a decis să nu îi aplice o amendă pentru această perioadă. Rezultă, pe de altă parte, din articolul 1 din decizia atacată că, în opinia Comisiei, s-a comis o încălcare continuă între 1 aprilie 1986 și 2 mai 2007, la care MRI a luat parte între 1 aprilie 1986 și 1 august 1992 și între 3 septembrie 1996 și 2 mai 2007, iar din considerentele (187), (201)-(208) și (466)-(448) ale deciziei atacate, că perioada încălcării reținută de Comisie în vederea calculului amenzii este cuprinsă între 3 septembrie 1996 și 13 mai 1997 și între 9 mai 2000 și 2 mai 2007, considerându-se că, în ceea ce privește reclamanta, perioada cuprinsă între 13 mai 1997 și 9 mai 2000 a fost o perioadă de activitate redusă a înțelegerii, care nu justifică aplicarea unei amenzi.

44. În ceea ce privește al doilea motiv, din considerentele (141)-(147) ale deciziei atacate rezultă că, întemeindu-se pe diverse documente, printre care anumite note interne comunicate de MRI în cadrul cererii sale de clemență [considerentele (143)-(145) ale deciziei atacate], Comisia a considerat că aceasta revenise în mod activ în cadrul înțelegerii începând de la 3 septembrie 1996.

45. Considerentele (148)-(187) ale deciziei atacate expun, pe de altă parte, elementele de probă, printre care mai multe documente comunicate de MRI în cadrul cererii sale de clemență, pe care Comisia s-a întemeiat pentru a considera că, între 13 mai 1997 și luna mai 1999, înțelegerea a trecut printr-o perioadă de activități limitate, în care au avut loc contacte, în care a fost implicată și reclamanta, al căror obiect era în mod special relansarea înțelegerii și negocierea condițiilor de participare a diverșilor membri ai acesteia. Comisia a considerat însă că, având în vedere caracterul limitat al activității membrilor înțelegerii, nu trebuie să li se aplice nicio amendă pentru această perioadă, prelungită, în ceea ce privește MRI, până la 9 mai 2000 [considerentul (447) al deciziei atacate].

46. Considerentele (289)-(307) ale deciziei atacate expun în continuare motivele pentru care Comisia a considerat că încălcarea era continuă sau, în subsidiar, repetată, în pofida faptului că aprecia că înțelegerea avusese o activitate limitată între 13 mai 1997 și luna mai 1999 și că nu trebuia să se aplice o amendă pentru această perioadă.

47. Considerentele (480)-(488) ale deciziei atacate expun, în sfârșit, motivele pentru care Comisia acordă MRI o reducere a amenzii de 30 % în temeiul comunicării privind cooperarea, dar a respins argumentarea acesteia din urmă prin care urmărea ca, în temeiul punctului 26 din această comunicare, să nu fie utilizate împotriva ei elementele de probă pe care le-a furnizat Comisiei pentru perioada 1996-1997.

2. Argumentele părților

a) Cu privire la primul motiv

48. Reclamanta consideră în esență că, din moment ce Comisia a admis, în primul rând, că MRI se retrăsese din înțelegere între 1 august 1992 și 3 septembrie 1996, în al doilea rând, că era vorba despre o adevărată întrerupere, iar nu despre o suspendare a participării ei la înțelegere, în sensul în care jurisprudența face distincție între aceste două noțiuni [considerentele (129), (130) și (420) ale deciziei atacate], și, în al treilea rând, că, prin urmare, trebuia să beneficieze de dispozițiile referitoare la prescripție pentru perioada anterioară anului 1992 [considerentul (412) al deciziei atacate], această perioadă netrebuind deci să fie luată în considerare în vederea calculului amenzii, Comisia nu putea decide în același timp că MRI participase la o încălcare complexă și continuă între 1 aprilie 1986 și 2 mai 2007, ceea ce ar fi contrar dispozițiilor articolului 25 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Perioada ulterioară reluării participării sale la înțelegere nu poate fi considerată, așadar, o încălcare nouă și distinctă de precedenta.

49. În plus, reclamanta contestă în esență că prescripția i-a fost acordată „în mod discreționar” de către Comisie, astfel cum afirmă aceasta [considerentul (412) al deciziei atacate].

50. În opinia reclamantei, o astfel de motivare este, în plus, contradictorie și lacunară.

51. Reclamanta consideră, pe de altă parte, că, având în vedere această întrerupere a participării sale, situația sa nu se poate compara cu cea a celorlalți membri ai înțelegerii.

52. Comisia contestă aceste afirmații și susține că nu era obligată să constate că intervenise prescripția și că s-a limitat, așadar, să precizeze că era posibil să se aplice prescripția („may apply”).

b) Cu privire la al doilea motiv

Cu privire la primul aspect

53. Reclamanta susține că, pentru a reține participarea sa în perioada 1996-2000, Comisia se întemeiază pe anumite documente care ar revela contactele care au avut loc între ea și concurenții săi și care ar preciza că, „la sfârșitul anului 1996, MRI a reînceput să coordoneze anumite oferte privind conductele marine cu membri ai înțelegerii” [considerentul (141) al deciziei atacate] și că, în această perioadă, MRI „a profitat de informațiile exhaustive privind piața care au fost comunicate pentru a monitoriza acordurile de atribuire a piețelor printre membrii înțelegerii” [considerentul (147) al deciziei atacate].

54. Or, în esență, în opinia reclamantei, elementele de probă pe care se întemeiază Comisia [ confidențial ] nu permit să se ajungă la o astfel de concluzie, iar reclamanta contestă atât lectura, cât și interpretarea dată de aceasta din urmă cu privire la respectivele elemente de probă, presupunând că este posibilă întemeierea în mod valabil a Comisiei pe elementele pe care ea însăși i le-a furnizat în cadrul programului de clemență pentru a reține implicarea sa în înțelegere în ceea ce privește perioada cuprinsă între 3 septembrie 1996 și 13 mai 1997, perioadă luată în considerare pentru calculul amenzii aplicate reclamantei.

55. Comisia contestă această argumentație și precizează că reclamanta admite în repetate rânduri în înscrisurile sale că a avut numeroase contacte interzise cu concurenții săi între 1997 și 2000, deși încearcă să minimizeze amploarea și semnificația acestora.

Cu privire la al doilea aspect

56. Reclamanta arată în esență că probele prezentate de Comisie nu sunt suficiente pentru a demonstra că MRI ar fi participat ex novo la un plan comun în perioada vizată. Or, în opinia reclamantei, i-ar reveni Comisiei sarcina de a dovedi că MRI participase la o nouă încălcare, din moment ce ieșise complet din înțelegere în anul 1992, iar încălcarea se prescrisese pentru perioada anterioară anului 1992. Prin urmare, Comisia nu se putea limita la indicii pe baza cărora prezuma continuarea participării MRI. Or, este ceea ce ar fi făcut atunci când s-a întemeiat în mod greșit pe teza potrivit căreia încălcarea era continuă din 1986.

57. În plus, reclamanta consideră că, în orice caz, indiciile strânse de Comisie demonstrează refuzul explicit al acesteia de a răspunde în mod favorabil la propunerile de colaborare ale celorlalți participanți la înțelegere.

58. Comisia contestă această argumentație.

Cu privire la al treilea aspect

59. În primul rând, reclamanta, pe de o parte, neagă în esență că nu ar fi furnizat o altă explicație plauzibilă a elementelor de probă invocate de Comisie decât cea a participării la acordul coluzoriu [considerentul (142) al deciziei atacate] și, pe de altă parte, se opune tezei Comisiei potrivit căreia încălcarea poate fi dedusă din simple prezumții, din moment ce au fost demonstrate schimburi de informații și contacte ilicite cu concurenții, având drept consecință că revine apoi în sarcina întreprinderii să prezinte altă explicație plauzibilă [considerentul (262) al deciziei atacate].

60. Astfel, reclamanta apreciază că a furnizat altă explicație, nu numai plauzibilă, ci și susținută de diverse probe – prima depoziție orală a [ confidențial ] – care ar permite să se considere că nu a participat la înțelegere între 3 septembrie 1986 și 9 mai 2000 și că doar ar fi revenit în cadrul înțelegerii la această dată.

61. Reclamanta arată în această privință că documentele menționate de Comisie în decizia atacată demonstrează că contactele care au avut loc erau în realitate rezultatul eforturilor celorlalte întreprinderi pentru a încerca să o convingă să intre în înțelegere și fac dovada strategiei unuia dintre conducătorii săi care consta în „simularea unei disponibilități vagi de a colabora cu concurenții” pentru a nu-i instiga să pună în aplicare acțiuni concertate de boicot care ar fi putut fi periculoase pentru ea, precum cele puse în aplicare de Dunlop și de Bridgestone, continuând în același timp să opereze pe piață în mod autonom, chiar ofensiv, în raport cu concurența.

62. În al doilea rând, reclamanta susține în esență că în mod greșit Comisia a ignorat diverse documente care susțin această explicație și a negat valoarea lor probantă.

63. Reclamanta apreciază în această privință că, deși admite că documentele în discuție „confirmă […] că MRI nu făcea parte din structura oficială a clubului anterior acestei date [9 mai 2000]”, Comisia susține totuși că ele „nu contrazic concluzia […] potrivit căreia MRI a continuat să fie în contact ilicit cu ceilalți membri ai înțelegerii și era pusă la curent de aceștia cu privire cooperarea în curs de desfășurare” și că aceste contacte priveau „o cooperare pe piața conductelor marine”, ceea ce a determinat-o să considere că și MRI făcuse parte din înțelegere între 1997 și 9 mai 2000 [considerentele (146), (209) și (210) ale deciziei atacate].

64. Reclamanta apreciază că astfel Comisia pare că se întemeiază pe jurisprudența potrivit căreia faptul că fiecare dintre membrii înțelegerii a avut un rol propriu, adoptând o conduită care nu conține decât unele dintre elementele constitutive ale încălcării, nu exclude răspunderea fiecăreia dintre întreprinderi pentru întreaga încălcare, inclusiv actele comise de alți participanți [considerentele (284)-(288) ale deciziei atacate].

65. Or, reclamanta consideră că această jurisprudență nu se poate aplica în prezenta cauză, din moment ce privește demonstrarea participării la o înțelegere a întreprinderilor a căror prezență la reuniuni destinate încheierii de acorduri anticoncurențiale a fost dovedită și care nu și-au exprimat dezacordul față de înțelegerea în discuție.

66. Astfel, nu s-ar contesta că reclamanta ar fi ieșit din înțelegere în anul 1992 și că, în consecință, contactele care au avut loc între 1996 și 2000 ar trebui apreciate în funcție de capacitatea lor de a demonstra aderarea ex novo la un plan comun.

67. Comisia nu se poate limita, așadar, la simple prezumții.

68. În plus, reclamanta susține că, în conformitate cu jurisprudența, pentru a demonstra aderarea sa la planul comun urmat de ceilalți membri ai înțelegerii, nu este suficient ca Comisia să facă dovada că avea cunoștință de existența înțelegerii sau că urmărea obiectivul general de a restrânge concurența pe piața conductelor marine – ceea ce, în orice caz, neagă –, ci mai trebuie să dovedească și că atitudinea MRI era „strâns legată” de realizarea „tuturor efectelor anticoncurențiale avute în vedere de autorii lor, în cadrul unui plan global care avea un obiectiv unic”. Or, în opinia reclamantei, documentele pe care se întemeiază Comisia demonstrează în realitate că nu numai că reclamanta nu avea nicio intenție de a adera la planul comun urmat ceilalți producători, ci chiar prefera să acționeze în sensul opus, încercând însă, ceea ce este de înțeles, să evite represaliile din partea concurenților săi, dat fiind că aceștia din urmă puteau să acționeze în mod concertat pentru a o exclude de pe piață sau să îi cauzeze prejudicii grave.

69. Reclamanta consideră, pe de altă parte, în esență că, nerespectând jurisprudența Curții, Comisia nu a ținut seama de faptul că, pentru a aprecia participarea efectivă a unei întreprinderi la înțelegere, cunoașterea de către membrii înțelegerii a apartenenței sau neapartenenței întreprinderii în discuție la înțelegere este determinantă. Or, reclamanta apreciază că a demonstrat că, în cursul contactelor sale cu concurenții, datorate inițiativei acestora, refuzase întotdeauna în mod expres orice propunere de colaborare, chiar dacă nu în termeni ipotetici și pentru viitor, și că înșiși concurenții aveau impresia clară că, în fapt, MRI era străină de planul lor de ansamblu.

70. În sfârșit, reclamanta contestă că probele pe care le invocă au avut o valoare probatorie mai redusă decât cele ale Comisiei și consideră că distincția operată de Comisie între structura oficială a clubului și o participare în afara acestei structuri este eronată din moment ce această distincție nu exista pentru membrii clubului care nu cunoșteau decât structura oficială. Tocmai pentru acest motiv ceilalți membri ai clubului considerau, în opinia reclamantei, că ea se situa în afara acestuia.

71. Comisia contestă aceste afirmații.

Cu privire la al patrulea aspect

72. Reclamanta susține că Comisia a considerat că nu era necesar să o sancționeze pentru perioada dintre 13 mai 1997 și 9 mai 2000 având în vedere faptul că gravitatea și intensitatea înțelegerii au fost mai reduse. Așadar, Comisia nu a sancționat-o decât pentru perioada 1996-1997. Or, în opinia reclamantei, comportamentul său nu s-a schimbat între 1996 și 2000, ceea ce apreciază că rezultă din documentele pe care le-a menționat anterior în cadrul celui de al doilea motiv, probele pentru perioada septembrie 1996-mai 1997 nefiind mai concludente decât cele referitoare la perioada cuprinsă între luna mai 1997 și luna iunie 1999. Prin urmare, pentru perioada septembrie 1996-mai 1997 nu ar fi trebuit aplicată nicio sancțiune.

73. Reclamanta consideră în plus că incoerența raționamentului și a concluziilor Comisiei este demonstrată de faptul că, spre deosebire de celelalte întreprinderi, nu a fost sancționată pentru perioada cuprinsă între luna iunie 1999 și luna mai 2000, întrucât participarea sa la înțelegere nu a fost considerată gravă, în timp ce celelalte întreprinderi au fost sancționate pentru această perioadă.

74. Comisia contestă aceste afirmații.

Cu privire la al cincilea aspect

75. În primul rând, reclamanta susține că, indiferent de calificarea înțelegerii ca acord sau ca practică concertată, contactele și schimburile de informații limitate care au avut loc între ea și concurenții săi în perioada cuprinsă între 1996 și 2000 s-au desfășurat în afara mecanismului înțelegerii la care participau celelalte întreprinderi.

76. În opinia reclamantei, deși aceste comportamente puteau constitui o încălcare a articolului 81 CE, ar fi de natură și de gravitate diferite de participarea la înțelegere, din moment ce nu sunt legate de obiectivul unic al acesteia, Comisia nedemonstrând de altfel contrariul.

77. Prin urmare, aceste comportamente ar trebui considerate cel mult episoade separate și distincte de încălcările articolului 81 CE și apreciate în mod distinct atât de încălcarea comisă de reclamantă din 1986 până în 1992, cât și de noua sa aderare la înțelegere începând din anul 2000.

78. În opinia acesteia, rezultă că, din moment ce nu fac parte dintr-o încălcare unică și continuă sau repetată, aceste încălcări s-ar fi consumat chiar în momentul în care au fost comise. Întrucât, pentru fiecare dintre ele, au trecut mai mult de cinci ani între momentul în care în care ar fi fost comise și momentul cercetării lor de către Comisie, acestea s-ar fi prescris, în orice caz, în aplicarea articolului 25 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1/2003.

79. În al doilea rând, reclamanta arată că, ținând seama de faptul că întreruperea dintre faptele comise până în anul 1992 și faptele comise începând din anul 2000 a durat opt ani, nu se poate considera că aceste fapte sunt suficient de apropiate în timp pentru a demonstra că înțelegerea a fost întreruptă.

80. De altfel, același lucru ar fi valabil dacă durata întreruperii nu ar fi fost decât de patru ani (1992-1996).

81. În al treilea rând, reclamanta arată că, în orice caz, și-a încetat participarea la înțelegere în anul 1992 și că, prin urmare, este vorba despre o întrerupere, iar nu despre o suspendare a participării sale, ceea ce de altfel ar recunoaște și Comisia, care ar fi considerat că faptele anterioare anului 1992 s-ar fi prescris.

82. În al patrulea rând, rezultă de asemenea că, întrucât a recunoscut că întreruperea din 1992 putea determina prescrierea, Comisia nu putea să lase deschisă această problemă și să afirme că lipsa de sancțiune pentru perioada precedentă nu era decât fructul exercitării puterii sale discreționare. Rezultă de aici o lipsă de motivare de care depinde calificarea încălcării.

83. În sfârșit, în al cincilea rând, reclamanta susține că Comisia nu a invocat nici cel mai mic element de probă care să facă dovada că ea ar fi adoptat unul dintre comportamentele care, potrivit deciziei atacate [considerentul (300)] ar demonstra continuitatea înțelegerii între anii 1996-1997 și 2000.

84. Reclamanta arată că nu a participat la nicio reuniune cu ceilalți membri ai înțelegerii, că nu a furnizat nicio informație coordonatorului cu privire la alocările viitoare, că nu a participat la discuții cu privire la propuneri de desemnare a câștigătorilor în aplicarea unor pretinse acorduri globale și că nu i s-a aplicat nicio sancțiune pentru că nu a respectat pretinse acorduri prealabile.

85. Prin urmare, Comisia nu ar fi demonstrat că reclamanta ar revenit în cadrul înțelegerii, chiar și într-o măsură limitată, în perioada cuprinsă între anul 1996 și anul 2000.

86. Comisia contestă aceste afirmații.

Cu privire la al șaselea aspect

87. Reclamanta susține că toate elementele de probă – cu excepția unuia, și anume [ confidențial ] – utilizate de Comisie pentru a dovedi vinovăția acesteia în perioada cuprinsă între data de 3 septembrie 1996 și data de 13 mai 1997, apoi pentru a calcula amenda care i-a fost aplicată, au fost furnizate de ea însăși în cadrul programului de clemență.

88. Reclamanta precizează că, astfel, Comisia a prelungit în mod semnificativ durata încălcării, ceea ce s-a reflectat într-o majorare importantă a amenzii [considerentele (243) și (448) ale deciziei atacate].

89. Reclamanta adaugă că a colaborat la investigația administrativă, considerând că este justificat din partea ei să aprecieze că această colaborare nu o va prejudicia. Or, în opinia sa, rezultatul acestei cooperări a fost utilizat de Comisie pentru a o sancționa, deși Comisia nu dispunea de nicio probă pentru perioada în litigiu înainte ca reclamanta să i le furnizeze. Astfel, Comisia i-ar fi încălcat încrederea legitimă.

90. Reclamanta contestă, pe de altă parte, interpretarea Comisiei potrivit căreia reducerea amenzii și imunitatea parțială nu ar fi cumulabile în cadrul aplicării comunicării privind cooperarea.

91. Potrivit Comisiei, argumentele reclamantei privesc în realitate calculul amenzii, iar nu constatarea încălcării.

92. În plus, Comisia arată că documentele furnizate în cadrul comunicării privind cooperarea pot fi de asemenea utilizate de ea pentru a constata o încălcare.

93. Comisia arată că reclamanta a fost recompensată pentru cooperarea sa printr-o reducere a amenzii cu 30 %, ceea ce, în termeni absoluți, este în mod clar mai mult decât reducerea care ar rezulta dintr-o eventuală imunitate parțială. Or, în sistemul comunicării privind cooperarea, cele două avantaje nu sunt cumulabile.

94. Mai mult, în opinia Comisiei, punctul 26 din comunicarea privind cooperarea prevede doar că, în cazul primei întreprinderi care poate beneficia de o reducere a amenzii, „probele concludente” (în sensul punctului 25 din această comunicare, mai precis probele care nu trebuie să fie coroborate în cazul în care sunt contestate) care servesc „pentru a stabili fapte suplimentare care sporesc gravitatea sau durata încălcării” nu sunt utilizate pentru a stabili cuantumul amenzilor care urmează să fie aplicate acestei întreprinderi.

95. Deși probele prezentate de reclamantă au fost, desigur, importante pentru a corobora probele obținute în cererea de imunitate formulată de [ confidențial ] și în urma controalelor la fața locului efectuate la 2 mai 2007, aceasta nu este totuși suficient, potrivit Comisiei, pentru a îndeplini condițiile menționate la punctul 26 din comunicarea privind cooperarea, care impune ca elementele de probă să permită „[să se] stabil[ească] fapte suplimentare care sporesc gravitatea sau durata încălcării” și, subliniază Comisia, a încălcării în ansamblu, iar nu numai în considerarea uneia sau a mai multe întreprinderi participante privite izolat.

96. Comisia apreciază că finalitatea acestei dispoziții este astfel de a-i da posibilitatea să acorde imunitate parțială întreprinderii care prezintă elemente noi, care permit să sporească gravitatea sau durata unei încălcări de care avea deja cunoștință și cu privire la care acordase deja imunitate totală altei întreprinderi participante. În schimb, o întreprindere care doar a ameliorat cunoștințele pe care le avea deja cu privire la o anumită perioadă sau cu privire la un anumit aspect al încălcării nu putea să beneficieze de aceasta, chiar atunci când colaborarea sa permite să se stabilească mai bine propria participare la înțelegere.

97. Or, elementele de probă prezentate de reclamantă nu au permis să se constate, potrivit Comisiei, nici gravitatea superioară, nici durata mai lungă a încălcării de care avea cunoștință Comisia.

98. În sfârșit, Comisia consideră că reclamanta nu a informat-o cu privire la unele fapte noi în ceea ce privește de asemenea participarea acesteia la înțelegere în perioada cuprinsă între 1996 și 1997. Astfel, [ confidențial ] – care confirmă că cele două întreprinderi sunt de acord ca reclamantei să i se atribuie un lot dintr-o licitație și care dovedește în mod clar colaborarea MRI la activitatea ilicită încă din acest moment – fusese descoperită cu ocazia controalelor din data de 2 mai 2007 și, prin urmare, Comisia o deținea deja atunci când MRI a formulat cererea de clemență din data de 4 mai 2007.

99. Comisia solicită, așadar, respingerea celui de al șaselea aspect al celui de al doilea motiv.

3. Aprecierea Tribunalului

a) Scurtă prezentare a principiilor referitoare la sarcina probei

100. Potrivit unei jurisprudențe constante în materia sarcinii probei, pe de o parte, partea sau autoritatea care invocă o încălcare a dreptului concurenței are obligația de a o dovedi, corespunzător cerințelor legale, prin stabilirea faptelor care constituie încălcarea, iar, pe de altă parte, revine întreprinderii care invocă un mijloc de apărare împotriva constatării unei încălcări sarcina de a dovedi îndeplinirea tuturor condițiilor de aplicare a acestui mijloc de apărare, astfel încât autoritatea menționată va trebui, așadar, să recurgă la alte elemente de probă (Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T-120/04, Rec., p. II-4441, punctul 50; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C-185/95 P, Rec., p. I-8417, punctul 58, și Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P și C-219/00 P, Rec., p. I-123, punctul 78). Durata încălcării este un element constitutiv al noțiunii de încălcare în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE, revenind în principal Comisiei sarcina probei acestuia (Hotărârea Tribunalului din 7 iulie 1994, Dunlop Slazenger/Comisia, T-43/92, Rec., p. II-441, punctul 79, și Hotărârea Peróxidos Orgánicos/Comisia, citată anterior, punctul 51).

101. Această repartizare a sarcinii probei poate însă varia în măsura în care elementele factuale invocate de o parte pot fi de natură să oblige cealaltă parte să ofere o explicație sau o justificare, în lipsa căreia este permis să se concluzioneze în sensul furnizării dovezii (a se vedea în acest sens Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 100 de mai sus, punctul 79, și Hotărârea Peróxidos Orgánicos/Comisia, punctul 100 de mai sus, punctul 53).

102. În ceea privește mijloacele de probă care pot fi reținute de Comisie, principiul care prevalează în dreptul concurenței este cel al administrării libere a probelor (Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C-407/04 P, Rep., p. I-829, punctul 63, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T-67/00, T-68/00, T-71/00 și T-78/00, Rec., p. II-2501, punctul 273). Întrucât interdicția de a participa la practici și la acorduri anticoncurențiale, precum și sancțiunile care pot fi aplicate autorilor încălcării sunt notorii, în mod obișnuit, activitățile pe care aceste practici și acorduri le presupun se desfășoară în mod clandestin, reuniunile se țin în secret, cel mai adesea într-o țară terță, iar documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Chiar în cazul în care Comisia descoperă înscrisuri care atestă explicit un contact nelegal între operatori, precum procesele-verbale ale unei reuniuni, în mod normal, acestea nu vor fi decât fragmentare și disparate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții. În majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă dintr-un anumit număr de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada încălcării dreptului concurenței (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 100 de mai sus, punctele 55-57). Asemenea indicii și coincidențe permit evidențierea nu numai a existenței unor comportamente sau a unor acorduri anticoncurențiale, ci și a duratei comportamentului anticoncurențial continuu și a perioadei de aplicare a unui acord încheiat cu încălcarea dreptului concurenței (Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, Technische Unie/Comisia, C-113/04 P, Rec., p. I-8831, punctul 166).

103. Este necesară prezentarea de către Comisie a unor dovezi precise și concordante pentru a crea convingerea fermă că încălcarea a fost săvârșită (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T-62/98, Rec., p. II-2707, punctele 43 și 72 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T-38/02, Rec., p. II-4407, punctul 217). Cu toate acestea, fiecare dintre probele prezentate de Comisie nu trebuie să corespundă în mod obligatoriu acestor criterii în legătură cu fiecare element al încălcării. Astfel, este suficient ca seria de indicii invocată de instituție (a se vedea punctul 102 de mai sus), apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctul 180, și Hotărârea Groupe Danone/Comisia, citată anterior, punctul 218; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, cunoscută sub numele „PVC II”, T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 și T-335/94, Rec., p. II-931, punctele 768-778 și în special punctul 777). În ceea ce privește durata încălcării, jurisprudența impune ca, în lipsa unor elemente de probă susceptibile de a stabili în mod direct durata unei încălcări, Comisia să se întemeieze cel puțin pe elemente de probă având legătură cu fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare s-a desfășurat fără întrerupere între două date precise (Hotărârea Technische Unie/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctul 169, și Hotărârile Dunlop Slazenger/Comisia, punctul 100 de mai sus, punctul 79, și Peróxidos Orgánicos/Comisia, punctul 100 de mai sus, punctul 51).

104. Cu privire la valoarea probatorie care trebuie atribuită diferitor elemente de probă, trebuie subliniat că singurul criteriu pertinent de apreciere a dovezilor furnizate în mod liber constă în credibilitatea acestora (Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctul 63, Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Mannesmannröhren-Werke/Comisia, T-44/00, Rec., p. II-2223, punctul 84 și jurisprudența citată, și Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctul 273). Potrivit normelor general aplicabile în materia probelor, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind de originea sa, de împrejurările întocmirii acestuia, de destinatarul său și de conținutul acestuia (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T-25/95, T-26/95, T-30/95-T-32/95, T-34/95-T-39/95, T-42/95-T-46/95, T-48/95, T-50/95-T-65/95, T-68/95-T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 și T-104/95, Rec., p. II-491, punctul 1053, Concluziile judecătorului Vesterdorf, îndeplinind funcția de avocat general, prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Tribunalului din 24 octombrie 1991, Rhône-Poulenc/Comisia, T-1/89, Rec., p. II-867, II-869, II-956). În special, se impune acordarea unei importanțe sporite împrejurării în care un înscris a fost întocmit în legătură imediată cu faptele (Hotărârea Tribunalului din 11 martie 1999, Ensidesa/Comisia, T-157/94, Rec., p. II-707, punctul 312) sau de un martor direct al acestor fapte (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctul 207). Înscrisurile din care rezultă că au avut loc contacte între mai multe întreprinderi și că acestea au urmărit tocmai obiectivul de a elimina de la început incertitudinea referitoare la comportamentul viitor al concurenților demonstrează, corespunzător cerințelor legale, existența unei practici concertate (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 16 decembrie 1975, Suiker Unie și alții/Comisia, 40-73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 și 114/73, Rec., p. 1663, punctele 175 și 179). În plus, declarațiile contrare intereselor declarantului trebuie considerate, în principiu, elemente de probă deosebit de fiabile (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alți/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctele 207, 211 și 212).

105. Pe de altă parte, s-a statuat în mod constant că faptul de a comunica informații concurenților în vederea pregătirii unui acord anticoncurențial este suficient pentru a dovedi existența unei practici concertate în sensul articolului 81 CE (Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Tréfilunion/Comisia, T-148/89, Rec., p. II-1063, punctul 82, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia, T-53/03, Rep., p. II-1333, punctul 178).

106. În sfârșit, trebuie amintit că rolul instanței sesizate cu o acțiune în anulare, introdusă în temeiul articolului 230 CE și îndreptată împotriva unei decizii a Comisiei prin care se constată existența unei încălcări a dreptului concurenței și prin care se aplică amenzi destinatarilor acesteia, constă în a aprecia dacă probele și alte elemente invocate de Comisie în decizia sa sunt suficiente pentru a demonstra existența încălcării (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctele 174 și 175; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea PVC II, punctul 103 de mai sus, punctul 891). Existența unui dubiu al instanței trebuie interpretată în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări, astfel încât instanța nu poate concluziona în sensul dovedirii de către Comisie a existenței încălcării în cauză la un standard juridic corespunzător dacă există încă un dubiu cu privire la acest aspect (Hotărârile JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctul 177, și Groupe Danone/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctul 215). Astfel, în această ultimă situație, este necesar să se țină cont de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din cuprinsul articolului 6 alineatul (2) din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, care se numără printre drepturile fundamentale care, potrivit jurisprudenței Curții, reafirmată de altfel în Preambulul Actului Unic European, la articolul 6 alineatul (2) UE, precum și la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1), sunt protejate în ordinea juridică a Uniunii. În considerarea naturii încălcărilor în discuție și a naturii și a gradului de severitate ale sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcările normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (Hotărârile Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C-199/92 P, Rec., p. I-4287, punctele 149 și 150, și Montecatini/Comisia, C-235/92 P, Rec., p. I-4539, punctele 175 și 176, și Hotărârea Groupe Danone/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctul 216).

107. Existența unei încălcări trebuie apreciată doar în funcție de elementele de probă reunite de Comisie în decizia în care constată încălcarea respectivă, singura chestiune pertinentă fiind aceea dacă, pe fond, dovada încălcării a fost sau nu a fost făcută având în vedere aceste elemente de probă (Hotărârea Cimenteries CBR și alții/Comisia, punctul 104 de mai sus, punctul 726).

108. În sfârșit, motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar organului jurisdicțional competent să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul destinatarilor sau al altor persoane vizate în mod direct și individual de actul respectiv de a primi explicații. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care aspectul dacă motivarea unui act îndeplinește cerințele articolului 253 CE trebuie apreciat nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă (Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink's France, C-367/95 P, Rec., p. I-1719, punctul 63, Hotărârea Curții din 30 septembrie 2003, Germania/Comisia, C-301/96, Rec., p. I-9919, punctul 87, și Hotărârea Curții din 22 iunie 2004, Portugalia/Comisia, C-42/01, Rec., p. I-6079, punctul 66).

109. Jurisprudența citată anterior este aplicabilă prin analogie articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE și deciziilor Comisiei adoptate în temeiul acestui articol.

110. Trebuie să se verifice în raport cu normele expuse la punctele 100-109 de mai sus dacă, în decizia atacată, Comisia a menționat elemente suficient de credibile, precise și concordante pentru a întemeia, în cadrul unei aprecieri globale și după examinarea explicațiilor și a justificărilor alternative furnizate de reclamantă, convingerea fermă că reclamanta a revenit în cadrul înțelegerii începând de la 3 septembrie 1996 și în ce măsură a participat la încălcare între această dată și 9 mai 2000, în condițiile în care aceasta nu contestă participarea sa la încălcare nici în ceea ce privește perioada anterioară, cuprinsă între 1986 și 1992, nici în ceea ce privește perioada ulterioară, cuprinsă între 9 mai 2000 și 2 mai 2007.

b) Cu privire la participarea reclamantei la încălcare între 3 septembrie 1996 și 9 mai 2000

111. Argumentația reclamantei presupune să se distingă două perioade: pe de o parte, cea cuprinsă între 3 septembrie 1996 și 13 mai 1997, pentru care i s-a aplicat o amendă și pentru care contestă în esență că Comisia a invocat împotriva sa elementele de probă pe care i le furnizase și care i-au permis să considere că încălcarea continuase până la data de 13 mai 1997, și, pe de altă parte, cea cuprinsă între 13 mai 1997 și 9 mai 2000 (denumită în continuare „perioada intermediară”), pentru care Comisia nu îi aplicase nicio amendă și în privința căreia reclamanta susține în esență că elementele de probă reținute de Comisie împotriva sa nu demonstrează decât intenția sa de a crea celorlalți membri ai înțelegerii impresia unei anumite disponibilități pentru a discuta, însă pentru a-i induce în eroare și pentru a evita represaliile acestora, iar nu implicarea în înțelegere, chiar în această perioadă de activități reduse.

Cu privire la perioada cuprinsă între 3 septembrie 1996 și 13 mai 1997

112. În această privință, trebuie să se examineze mai întâi cel de al șaselea aspect al celui de al doilea motiv.

113. Astfel, trebuie să se aprecieze dacă reclamanta susține în mod întemeiat că, având în vedere textul ultimului paragraf al punctului 26 din comunicarea privind cooperarea, Comisia nu putea reține în privința sa, pentru perioada cuprinsă între 3 septembrie 1996 și 13 mai 1997, elementele de probă pe care ea însăși i le comunicase în cadrul cererii sale de clemență.

– Cu privire la domeniul de aplicare al punctului 26 din comunicarea privind cooperarea

114. Articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 prevede că, la stabilirea valorii amenzii, se iau în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării.

115. Pe de altă parte, dintr-o jurisprudență constantă rezultă că, în limitele prevăzute de Regulamentul nr. 1/2003, Comisia dispune de o largă putere de apreciere în exercitarea competenței sale de a aplica astfel de amenzi (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P-C-208/02 P și C-213/02 P, Rec., p. I-5425, punctul 172, și Hotărârea Curții din 24 septembrie 2009, Erste Group Bank și alții/Comisia, C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P și C-137/07 P, Rep., p. I-8681, punctul 123). Această competență este însă limitată; astfel, atunci când Comisia adoptă linii directoare care au rolul de a preciza, în conformitate cu tratatul, criteriile pe care înțelege să le aplice în cadrul exercitării puterii sale de apreciere, rezultă o autolimitare a acestei puteri în sensul că îi revine obligația de a se conforma normelor indicative pe care și le-a impus (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 17 iunie 2010, Lafarge/Comisia, C-413/08 P, Rep., p. I-5361, punctul 95, și Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Carbone-Lorraine/Comisia, T-73/04, Rep., p. II-2661, punctul 192 și jurisprudența citată). Comisia nu se poate îndepărta de acestea, într-un caz particular, fără a indica motive care să fie compatibile cu principiul egalității de tratament sau al protecției încrederii legitime (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, citată anterior, punctul 209).

116. Acesta este cadrul în care trebuie să se aibă în vedere punctele 23-26 din comunicarea privind cooperarea, care prevăd:

„23. Întreprinderile care își divulgă participarea la o presupusă înțelegere care afectează Comunitatea, dar care nu îndeplinesc condițiile prevăzute la secțiunea II de mai sus pot beneficia de o reducere a cuantumului oricărei amenzi care le-ar fi fost altfel impusă.

24. Pentru a putea îndeplini condițiile necesare pentru o astfel de reducere, o întreprindere trebuie să furnizeze Comisiei elemente de probă cu privire la presupusa încălcare care reprezintă o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele de probă aflate deja în posesia Comisiei și să îndeplinească condițiile cumulative stabilite la punctul 12 literele (a)-(c).

25. Noțiunea [de] valoare adăugată se referă la măsura în care probele furnizate întăresc, prin natura și/sau nivelul de detaliere al acestora, capacitatea Comisiei de a demonstra existența presupusei înțelegeri. În această evaluare, Comisia consideră în general că probele scrise care datează din perioada la care se raportează faptele au o valoare mai mare decât probele stabilite ulterior. Se consideră în general că probele incriminante care sunt în mod direct relevante pentru faptele în cauză au o valoare mai mare decât acelea care au doar o relevanță indirectă. În mod similar, gradul de coroborare a altor surse necesare pentru ca probele furnizate să poată fi utilizate împotriva altor întreprinderi implicate în caz va afecta valoarea probelor în cauză, astfel încât probelor concludente li se va atribui o valoare mai mare decât probelor precum declarațiile, care trebuie să fie coroborate în cazul în care sunt contestate.

26. Comisia determină, în cazul oricărei decizii finale adoptate la finalul procedurii administrative, nivelul de reducere de care o întreprindere beneficiază, în raport cu cuantumul amenzii care altfel ar fi impusă. Pentru:

– prima întreprindere care furnizează o valoare adăugată semnificativă: o reducere de 30-50 %,

[…]

Pentru a stabili nivelul reducerii în cadrul fiecăreia dintre aceste marje, Comisia ia în considerare data la care probele care îndeplinesc condițiile prevăzute la punctul 24 au fost prezentate și măsura în care acestea reprezintă valoare adăugată.

În cazul în care solicitantul de reducere a cuantumului unei amenzi este primul care prezintă elemente de probă concludente în sensul punctului 25, pe care Comisia le utilizează pentru a stabili fapte suplimentare care sporesc gravitatea sau durata încălcării, Comisia nu ia în considerare astfel de fapte atunci când stabilește cuantumul unei amenzi care urmează să fie impusă întreprinderii care a furnizat aceste elemente de probă.”

117. Cu alte cuvinte, pentru a putea beneficia de dispozițiile ultimului paragraf al punctului 26 din comunicarea privind cooperarea, trebuie îndeplinite mai multe condiții: întreprinderea trebuie să furnizeze probe concludente în sensul punctului 25 din comunicarea privind cooperarea, ceea ce înseamnă că trebuie să aibă o valoare adăugată semnificativă și nu trebuie să fie coroborate; aceste probe trebuie să permită să stabilească fapte suplimentare față de cele pe care le poate stabili Comisia, care sporesc fie gravitatea, fie durata încălcării.

118. Atunci când aceste condiții sunt îndeplinite, Comisia nu va ține seama de aceste fapte pentru a stabili cuantumul amenzii – care este în funcție de gravitatea și de durata încălcării, conform articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 – care se va aplica întreprinderii care a dat posibilitatea să se stabilească aceste fapte prin probele pe care le-a furnizat Comisiei, astfel cum precizează ultimul paragraf al punctului 26 din comunicarea privind cooperarea.

119. În consecință, din ultima parte a frazei din ultimul paragraf al punctului 26 din comunicarea privind cooperarea rezultă că Comisia nu se va întemeia pe aceste elemente de probă pentru a stabili gravitatea sau durata încălcării comise de autorul cererii de clemență, cu condiția ca acesta să îndeplinească condițiile prevăzute la punctul 26 din comunicarea respectivă, permițând însă solicitantului de clemență să beneficieze în plus de reducerea prevăzută de această comunicare pentru restul perioadei încălcării reținute în sarcina sa.

120. Trebuie subliniat că faptul că mecanismul de protecție a solicitantului de clemență a fost prevăzut la punctul 26, consacrat reducerii amenzii, confirmă că aceste două măsuri pot fi aplicate simultan de Comisie, contrar celor susținute de aceasta.

121. Reducerea procentuală a amenzii trebuie să fie, așadar, proporțională cu valoarea adăugată a probelor prezentate de solicitantul de clemență, ultimul paragraf al punctului 26 având ca obiect, în plus, să se evite sancționarea unei întreprinderi numai pe baza elementelor de probă pe care le-a furnizat ea însăși Comisiei.

122. Prin urmare, teza Comisiei trebuie înlăturată cu privire la acest aspect.

– Cu privire la stabilirea, în prezenta cauză, a unor fapte suplimentare care sporesc fie gravitatea, fie durata încălcării

123. Trebuie analizată în continuare obiecțiunea invocată de Comisie, în opinia căreia elementele de probă prezentate de reclamantă nu i-ar fi permis să stabilească fapte noi, deși aceasta este una dintre condițiile de aplicare a ultimului paragraf al punctului 26 din comunicarea privind cooperarea.

124. Este necesar să se observe că în comunicarea privind cooperarea se menționează „fapte suplimentare” care permit ca durata sau gravitatea încălcării să sporească.

125. În prezenta cauză, pentru a justifica activitatea înțelegerii între luna septembrie 1996 și luna mai 1997, Comisia s-a întemeiat în esență pe:

– [ confidențial ] [considerentul (142) al deciziei atacate];

– [ confidențial ] [considerentele (143)-(145) ale deciziei atacate];

– „patru exemple de comunicare cu alți membri ai înțelegerii între luna mai 1995 și luna martie 1996 și între luna septembrie 1996 și luna ianuarie 1997, salvate pe dischete descoperite în birourile domnului W. […]” [considerentul (139) al deciziei atacate]; Comisia precizează însă, în nota de subsol nr. 216 din decizia atacată, că, „deși cuprinsul acestor dischete evidențiază numeroase alte dosare pentru această perioadă, cu denumiri similare, ceea ce sugerează că reprezintă alte faxuri adresate între membrii înțelegerii, Comisia nu va utiliza conținutul acestor dosare ca elemente de probă, în măsura în care nu făceau parte din dosarul accesibil al Comisiei”;

– răspunsul Bridgestone la comunicarea privind obiecțiunile („Bridgestone a susținut că înțelegerea instituită în 1986 încetase în primăvara anului 1997”) [considerentul (291) al deciziei atacate];

– răspunsurile DOM la aceeași comunicare privind obiecțiunile („DOM a susținut că s-a demonstrat în mod clar că înțelegerea încetase să funcționeze în perioada cuprinsă între luna martie 1997 și anul 1999”) [considerentul (292) al deciziei atacate];

– istoricul activității întocmit de domnul W. („3/97: încetarea oricărei cooperări”) [considerentul (157) al deciziei atacate];

– declarațiile lui [ confidențial ] („clubul conductelor marine aproape că a dispărut în anul 1998”) [considerentul (151) al deciziei atacate];

– răspunsuri la solicitarea de informații ale P., din 29 iunie 2007, și ale Trelleborg din 15 iunie 2007, precum și documente descoperite la Trelleborg și la Dunlop (punctul 163 din memoriul în apărare)

– și, în sfârșit, tabelele domnului W. privind perioada cuprinsă între luna noiembrie 1996 și luna decembrie 1997, precum și anii 1998 și 1999 [considerentul (165) al deciziei atacate].

126. Comisia dispunea, prin urmare, desigur, de o serie de indicii, dar nu avea în posesie decât un singur mijloc de probă scris din acea perioadă, și anume [ confidențial ], precum și tabelele domnului W. – pe care recunoaște că nu le poate data cu precizie –, precum și declarațiile diferiților membri ai înțelegerii, dacă facem abstracție de elementele de probă furnizate de MRI în cadrul cererii sale de clemență.

127. În consecință, trebuie să se examineze dacă elementele din seria de indicii reținute de Comisie în decizia atacată pentru a concluziona în sensul continuării activității depline a înțelegerii între 3 septembrie 1996 și 13 mai 1997, altele decât elementele de probă furnizate de MRI în cadrul cererii sale de clemență, sunt suficiente în sine pentru a se ajunge la o astfel de concluzie.

128. Mai întâi, trebuie să se țină seama de [ confidențial ] adresată DOM [considerentul (142) al deciziei atacate].

129. Textul [ confidențial ] în litigiu este redactat în modul următor:

„Consider că avem o șansă unică de a restabili un nivel de prețuri mai bun în acest an; din câte am înțeles, Sumed ar trebui să fie pregătită în prezent pentru o majorare semnificativă a prețurilor.

Sunt de acord cu sugestia dumneavoastră de a lăsa C o cotă substanțială din această piață și propun următoarele cifre, al doilea după câștigător situându-se la PL x 0,65; trebuie să încercăm aceasta.

Vă mulțumesc pentru confirmarea faptului dacă toți membri sunt de acord; în caz contrar, vă rog să îmi trimiteți sugestii cât mai curând posibil.”

130. Acest text este urmat de un tabel în care sunt repartizate diversele loturi (sau părți) din piața „Sumed” între diferiți „câștigători” desemnați printre cele șase întreprinderi membri ai înțelegerii:

>lt>1

131. Referințele A 1, A 2, B 1, B 2, B 3 și C sunt numele de cod obișnuite ale diferiților membri ai înțelegerii [considerentul (114) al deciziei atacate]. Potrivit acestor nume de cod, Bridgestone este A 1, Yokohama Rubber, A 2, DOM, B 1, Trelleborg, B 2, Parker ITR, B 3 și MRI, C.

132. Acest tabel arată nu numai că, pentru fiecare lot sau pentru fiecare parte de piață fusese desemnat un „câștigător”, ci și că prețul oferit de „al doilea”, care apare în tabel în caractere bold, italice și subliniat, precum și prețurile oferite de ceilalți participanți, au fost de asemenea prevăzute.

133. Importanța rolului avut de „al doilea” în manipularea ofertei poate fi dedusă de asemenea din textul faxului, care precizează astfel că „propun următoarele cifre, al doilea după câștigător situându-se la PL x 0,65”.

134. Se poate constata în plus că prețul indicat pentru fiecare lot în ceea ce îl privește pe cel de al doilea urmează întotdeauna acest calcul: preț PL x 0,65. Există o singură excepție, în ceea ce privește „item 5”, în cazul căruia, potrivit acestui calcul, prețul celui de al doilea ar trebui să fie 29 360 (coloana C, adică MRI), iar nu 29 860. Totuși, din câte s-ar părea, este vorba despre o eroare materială, autorul tabelului introducând 29 860 în caractere bolduite și subliniat din greșeală.

135. Importanța rolului „celui de al doilea” este confirmată și de reclamantă în răspunsurile sale la întrebările scrise care i-au fost adresate de Tribunal. Aceasta precizează astfel că „regula cunoscută a înțelegerii consta tocmai în stabilirea prețului «celui de al doilea ofertant ca prețul cel mai mic», în timp ce detaliile ofertei prezentate de câștigător erau […] lăsate la latitudinea acestuia”.

136. Din tabel rezultă astfel că reclamanta este câștigătorul desemnat pentru o ofertă – ceea ce nu s-ar fi putut aranja fără să participe la discuții și fără ca măcar să fie la curent cu acestea, după cum susține –, dar și că este desemnată pentru a ieși a doua în două rânduri, chiar trei, dacă ținem seama de eroarea cu privire la „item 5”.

137. Pentru ca manipularea ofertei prevăzută în acest tabel să funcționeze, trebuia în mod necesar ca fiecare societate să își asume rolul care îi fusese încredințat, în special al doilea ofertant, întrucât, în caz contrar, câștigătorul nu ar fi fost sigur niciodată de adjudecarea licitației.

138. Rezultă că nu este plauzibil ca aranjarea minuțioasă și detaliată a licitației „Sumed” care figurează în acest tabel să fi funcționat fără participarea activă și voluntară a reclamantei și ca rolul „celui de al doilea” prevăzut pentru ea să îi fi fost atribuit de ceilalți membri ai înțelegerii fără să fie implicată pe deplin în activitățile înțelegerii încă din luna septembrie 1996.

139. În consecință, deși acest document provine de la terți, el dovedește la un stan dard juridic corespunzător participarea MRI la discuțiile privind licitația „Sumed”.

140. În consecință, argumentația reclamantei potrivit căreia, în esență, nu știa nimic despre acest document și despre discuția pe care el o relatează trebuie înlăturată.

141. Rezultă, pe de altă parte, din tabelul întocmit de domnul W. (anexa 10 la cererea introductivă, rândul 87), privind piețele împărțite efectiv între membrii înțelegerii, că trei întreprinderi și-au repartizat o licitație „Sumed” alocată în noiembrie 1996, mai precis la puțin mai mult de două luni după propunerea de coordonare adresată de [ confidențial ]. Este vorba în speță despre Yokohama Rubber (desemnată ca fiind Japan C0.2), despre Trelleborg (desemnată ca fiind European C0.2) și despre MRI (desemnată ca fiind European C0.4).

142. Or, este vorba despre cele trei întreprinderi între care se împărțiseră loturile din licitația „Sumed” în tabelul care figurează în anexa la faxul Trelleborg.

143. Desigur, trebuie să se constate, după cum arată reclamanta, că tabelul domnului W. cuprinde mențiunea „estimări” (estimates) în ceea ce privește licitația „Sumed”, însă cele trei adjudecatare ale loturilor corespund împărțirii propuse în faxul Trelleborg, iar, pentru două dintre adjudecatare, cuantumurile corespund valorii loturilor înmulțită cu prețul unitar al câștigătorului, astfel cum rezultă acestea din același fax.

144. Tribunalul consideră că, în aceste condiții, nu poate fi vorba despre pure coincidențe sau prezumții privind MRI, astfel cum susține aceasta.

145. În plus, Tribunalul consideră că, din moment ce tabelul domnului W. reflectă astfel rezultatele coordonării licitației „Sumed”, după cum rezultă din faxul Trelleborg, valoarea probantă a acestui element de probă este astfel consolidată.

146. Or, tabelele domnului W. prezintă pe mai multe pagini rezultatele diferitor coordonări de licitații realizate între diverșii membri ai înțelegerii între anul 1996 și sfârșitul anului 1997.

147. În consecință, Comisia era îndreptățită să se întemeieze pe acest tabel, nu numai pentru a reține revenirea MRI în înțelegere începând de la 3 septembrie 1996 și participarea sa deplină și completă până la 13 mai 1997, ci și pentru a corobora, într-un mod mai general, elementele – și în special diversele declarații pe care le luase (a se vedea punctul 125 de mai sus) – de care dispunea cu privire la continuarea înțelegerii de către ceilalți membri ai înțelegerii până la această dată.

148. Documentele furnizate de MRI nu îi erau, așadar, necesare pentru a ajunge la o astfel de concluzie.

149. În consecință, elementele de probă furnizate de MRI Comisiei cu privire la perioada cuprinsă între 3 septembrie 1996 și 13 mai 1997 nu i-au permis Comisiei să constate o durată mai lungă sau o gravitate sporită a încălcării.

150. Reclamanta nu este, așadar, îndreptățită să invoce beneficiul ultimului paragraf al punctului 26 din comunicarea privind cooperarea.

151. Rezultă de asemenea că aceste elemente de probă puteau fi utilizate de Comisie împotriva sa.

152. Prin urmare, al șaselea aspect al celui de al doilea motiv trebuie înlăturat.

153. În plus, unele dintre aceste elemente de probă confirmă în mod indubitabil implicarea MRI în coordonarea anumitor oferte.

154. Astfel, în [ confidențial ], domnul F. precizează:

„[Eu] am respins această ofertă în măsura în care modifica aranjamentul inițial care mi-a fost dat de Dunlop și de asemenea în considerarea faptului că, în cadrul primei licitații, am primit numai 18 lungimi în locul celor 36 prevăzute, din cauza limitărilor bugetare ale Sumed. Suntem siguri că Kléber are probleme cu 24" în Sumed și, pentru acest motiv, au primit numai 4 lungimi, în locul celor 12 indicate într-o licitație anterioară.”

155. Or, în tabelul care figurează în anexa la faxul Trelleborg (a se vedea punctul 130 de mai sus), MRI este desemnată drept câștigător pentru un lot de 36 de lungimi de FF 20" și „Kléber” – adică Trelleborg –, pentru cinci loturi, printre care un lot de 12 lungimi de FF 24".

156. Trimiterile făcute de domnul F. la o licitație anterioară „Sumed” corespund, prin urmare, perfect cu tabelul care figurează în anexa la [ confidențial ] (a se vedea punctul 130 de mai sus), ceea ce nu poate fi o simplă coincidență.

157. În plus, precizările care figurează în această comunicare permit să se înțeleagă mențiunea „estimări”, adăugată de domnul W. în tabelul său privind licitația „Sumed” care face obiectul [ confidențial ], care precizează că, în final, MRI a obținut un lot mai redus decât se prevăzuse inițial.

158. Prin urmare, trebuie să se respingă în rest argumentația reclamantei potrivit căreia, în esență, nu mai poate determina în prezent dacă oferta „Sumed” despre care este vorba în această [ confidențial ] coincide cu cea menționată în [ confidențial ].

159. Atât cât este necesar (a se vedea punctul 147 de mai sus), participarea reclamantei la încălcare între 3 septembrie 1996 și 13 mai 1997 este astfel confirmată.

Cu privire la perioada intermediară

160. Potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea de practică concertată se referă la o formă de coordonare între întreprinderi, care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu-zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între acestea (Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C-49/92 P, Rec., p. I-4125, punctul 115, și Hotărârea Hüls/Comisia, punctul 106 de mai sus, punctul 158).

161. În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune oricărui contact, direct sau indirect, între operatorii economici, de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care operatorul economic respectiv a decis să îl adopte sau pe care intenționează să îl adopte el însuși pe piață, în cazul în care aceste contacte au ca obiect sau ca efect restrângerea concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 160 de mai sus, punctele 116 și 117).

162. Faptul de a comunica informații concurenților în vederea pregătirii unui acord anticoncurențial este suficient pentru a dovedi existența unei practici concertate în sensul articolului 81 CE (Hotărârea Tréfilunion/Comisia, punctul 105 de mai sus, punctul 82, și Hotărârea BPB/Comisia, punctul 105 de mai sus, punctul 178).

163. Potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunile de acord și de practică concertată, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, cuprind forme de coluziune care au aceeași natură și nu se disting decât prin intensitatea lor și prin formele în care se manifestă (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 160 de mai sus, punctele 131 și 132, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T-9/99, Rec., p. II-1487, punctul 190).

164. În cadrul unei încălcări complexe, care a implicat timp de mai mulți ani mai mulți producători care urmăreau un obiectiv de control în comun al pieței, nu se poate cere Comisiei să încadreze cu precizie încălcarea ca fiind acord sau practică concertată, în condițiile în care, în orice caz, ambele forme de încălcare sunt prevăzute la articolul 81 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 160 de mai sus, punctele 111-114, și Hotărârea PVC II, punctul 103 de mai sus, punctul 696).

165. Dubla calificare a încălcării drept acord „și/sau” practică concertată trebuie interpretată în sensul că desemnează un ansamblu complex de elemente de fapt, dintre care unele au fost calificate drept acord, iar altele, drept practică concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, care nu prevede o calificare specifică pentru acest tip de încălcare complexă (Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, T-7/89, Rec., p. II-1711, punctul 264, și Hotărârea HFB și alții/Comisia, punctul 163 de mai sus, punctul 187).

166. Trebuie să se observe că, în prezenta cauză, Comisia a decis să sancționeze reclamanta și concurenții acesteia pentru că au participat la „un ansamblu de acorduri și de practici concertate în sectorul conductelor marine” în perioada examinată.

167. Comisia a indicat, în considerentele (263)-(272) ale deciziei atacate, modul în care intenționa să califice faptele ilicite de care avea cunoștință și a precizat, în special în considerentele (271) și (272) ale deciziei atacate, că schimburile de informații constituie practici concertate.

168. Ea a reproșat reclamantei că a schimbat informații cu anumiți membri ai înțelegerii în perioada intermediară în special pentru a relansa cartelul.

169. Or, faptul de a comunica informații concurenților în vederea pregătirii unui acord anticoncurențial este suficient pentru a dovedi existența unei practici concertate în sensul articolului 81 CE (a se vedea Hotărârea Curții din 4 iunie 2009, T-Mobile Netherlands și alții, C-8/08, Rep., p. I-4529, punctele 51 și 52, și Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza în care s-a pronunțat această hotărâre, Rep., p. I-4523, punctele 90 și 91 și jurisprudența citată).

170. Aspectul dacă acest comportament a avut loc în cadrul „structurii clubului” sau în afara acesteia este, așadar, irelevant, iar argumentația prezentată de reclamantă în această privință în cadrul celui de al treilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie să fie înlăturată.

171. Din decizia atacată rezultă, pe de altă parte, că reclamanta s-a retras din înțelegere în anul 1992.

172. Pe de altă parte, este stabilit de asemenea că reclamanta a revenit în cadrul înțelegerii în anul 1996, cu ocazia manipulării licitației „Sumed”, ceea ce s-a reflectat într-o alocare a cotelor și o stabilire a prețurilor pe piața conductelor marine în urma unei concertări în acest scop la care trebuie să se considere că reclamanta a luat parte (a se vedea punctele 128-159 de mai sus).

173. În ceea ce privește perioada intermediară, cuprinsă, în ceea ce privește reclamanta, între luna mai 1997 și luna mai 2000, trebuie să se precizeze că reclamanta a confirmat în ședință, drept răspuns la o întrebare adresată de Tribunal, că motivul său se limita numai la elementele de probă referitoare la perioada cuprinsă între 3 septembrie 1996 și 13 mai 1997.

174. Aceste elemente de probă puteau fi, așadar, utilizate de Comisie pentru a stabili că reclamanta luase parte la anumite contacte și la anumite discuții în perioada intermediară.

175. Reclamanta contestă însă amploarea acestor contacte, precum și interpretarea dată de Comisie documentelor care le relatează.

176. În consecință, trebuie să se examineze documentele respective pentru a stabili dacă Comisia a reținut în mod întemeiat că reclamanta participase la o încălcare continuă în perioada intermediară, în pofida lipsei oricărei amenzi aplicate acesteia din urmă și celorlalți membri ai înțelegerii pentru această perioadă.

177. Trebuie constatat, în lumina documentelor reclamantei [ confidențial ] [considerentele (174) și (176) ale deciziei atacate], că acestea permit să se stabilească cel puțin, pe de o parte, că domnul W. l-a contactat pe domnul F., de la MRI, în legătură cu trei licitații (CPC Taiwan, Ancap Uruguay și Petrobras Brazil), în această tentativă de coordonare fiind implicate de asemenea Bridgestone, DOM, Yokohama Rubber și Parker ITR, și, pe de altă parte, că, deși domnul F. a respins oferta care i-a fost făcută, înțelegerea măcar încerca să funcționeze în această perioadă. Astfel, nu există nicio îndoială că diferitele întreprinderi erau în contact între ele și cu reclamanta pentru a coordona anumite licitații. Faptul că aceste documente ar putea da de înțeles că lucrurile nu mergeau perfect în cadrul înțelegerii și că existau disensiuni este de altfel conform cu analiza efectuată de Comisie cu privire la această perioadă în decizia atacată. În ceea ce privește documentul domnului F. datat 4 februarie 1999, în care acesta realizează un istoric al înțelegerii, dar prezintă de asemenea situația din perioada respectivă, document destinat unuia dintre agenții comerciali ai reclamantei, trebuie să se constate că, deși domnul F. pretinde în cuprinsul său că reclamanta nu face parte din înțelegere, acest document atestă cel puțin contactele cu alți membri ai înțelegerii la care a participat domnul F.. Aceste documente demonstrează, prin urmare, în mod clar că între diferitele întreprinderi în cauză au existat contacte, cel puțin pentru a încerca să coordoneze ofertele.

178. [ confidențial ] [considerentul (177) al deciziei atacate] stabilește existența contactelor între diverși protagoniști ai înțelegerii (domnul W., domnul F. și domnul. P.), cu ocazia cărora au făcut schimb de informații comerciale. Faptul că înțelegerea trecea la acel moment printr-o perioadă de criză, astfel cum dovedește și acest document, nu exonerează aceste contacte de caracterul lor ilicit. În plus, înțelegerea a reînceput la puțin timp după ce au avut loc aceste contacte, ceea ce tinde să coroboreze ideea că au contribuit la relansarea înțelegerii, și aceasta chiar dacă reclamanta însăși nu a redevenit pe deplin parte la înțelegere decât la un an după ceilalți protagoniști.

179. [ confidențial ] [considerentul (201) al deciziei atacate] dovedește un contact între domnul C. și domnul F. într-un moment în care înțelegerea nu fusese încă relansată pe deplin – cel puțin în ceea ce privește reclamanta. Ea demonstrează însă că domnul C. și domnul F. au schimbat informații sensibile din punct de vedere comercial, dar și că domnul F. căuta un nou mod de operare a înțelegerii din acest moment, în special în ceea ce privește coordonarea înțelegerii, încercând de asemenea să stabilească deja cota de piață a reclamantei la 12 %. Astfel cum precizează în plus Comisia, acest element de probă trebuie privit în perspectiva reuniunilor care au reînceput să aibă loc din luna iunie 1999. Deși este adevărat că implicarea deplină și completă a reclamantei nu va începe decât mai târziu, ea își pregătea totuși încă din acest moment întoarcerea în cadrul înțelegerii și colabora, cel puțin marginal, cu unii dintre concurenții săi.

180. În sfârșit, documentul intitulat [ confidențial ] [considerentul (190) al deciziei atacate] stabilește în mod clar contextul cooperării reluate. Reclamanta susține că nu a participat la reuniune – ceea ce Comisia nu contestă – și că faptul că în acest document figurează cota de piață care îi este atribuită nu înseamnă că făcea parte din înțelegere. Este adevărat, desigur, că Comisia a considerat că nu revenise în cadrul înțelegerii decât de la 9 mai 2000 [a se vedea considerentul (202) al deciziei atacate, în care Comisia arată că dispune de probe privind alocarea din nou a unor cote MRI începând din acest moment]. Există totuși, în primul rând, o probă directă că reclamanta a avut contacte ilicite pentru a reveni în cadrul înțelegerii în iunie 1999 (comunicarea internă a reclamantei din 30 iunie 1999), în al doilea rând, un document distribuit în decembrie 1999, în cadrul unei reuniuni care s-a desfășurat după reluarea înțelegerii de către ceilalți membri ai înțelegerii, în care se stabilește cota de piață care îi va reveni reclamantei, și, în al treilea rând, probe că reclamanta a revenit efectiv în cadrul înțelegerii în luna mai 2000, ceea ce de altfel aceasta nu contestă. În consecință, trebuie să se considere că, din moment ce ceilalți membri ai înțelegerii își reluaseră activitățile ilicite, cota de piață pe care intenționau să o rezerve reclamantei nu putea rezulta decât dintr-o coordonare avansată cu aceasta. Or, s-a stabilit că MRI negocia condițiile întoarcerii sale în cadrul înțelegerii în iunie 1999, mai precis cu șase luni înainte de întocmirea tabelelor distribuite în decembrie 1999. Aceste tabele constituie, prin urmare, un indiciu deosebit de serios al participării reclamantei, în decembrie 1999, la discuțiile referitoare la împărțirea și la coordonarea cotelor de piață respective ale membrilor înțelegerii.

181. În concluzie, este necesar să se considere că Comisia a prezentat probe suficiente care stabilesc, pentru perioada intermediară, existența unui comportament ilicit din partea reclamantei, redus, desigur, în raport cu perioadele anterioare și ulterioare, ceea ce a determinat Comisia, în cele din urmă, să nu îi aplice o amendă pentru această perioadă.

182. Afirmațiile reclamantei potrivit cărora ea intenționa ca astfel să dea impresia celorlalți membri ai înțelegerii că av ea un anumit interes în relansarea înțelegerii, protejându-se în același timp, prin acest artificiu, de eventualele represalii comerciale ale acestora, trebuie respinse în rest.

183. Astfel, nu numai că pretinsele intenții ale reclamantei sunt în această privință irelevante, ci, în plus, trebuie să se constate că în acest mod recunoaște că, prin întreținerea unor contacte cu ceilalți membri ai înțelegerii, a încercat să se protejeze de concurența acestora, ceea ce este suficient pentru a se stabili existența unei încălcări.

184. Mai mult, documentele sus-menționate dovedesc că aceste contacte au avut ca obiect în esență relansarea înțelegerii și că reclamanta a luat parte la ele în special pentru a negocia locul care îi revenea în cadrul acesteia.

185. Prin urmare, argumentația reclamantei potrivit căreia nu ar fi luat parte la aceste discuții decât cu scopul de a-și induce în eroare foștii – și viitorii – parteneri de înțelegere și că ar avea o explicație alternativă plauzibilă pentru diversele documente reținute de Comisie pentru a stabili participarea sa la încălcare în perioada intermediară trebuie respinsă.

186. Această concluzie nu este de altfel nicidecum repusă în discuție prin diferitele elemente de probă – [ confidențial ] – pe care reclamanta le invocă în susținerea tezei sale.

187. Aceste diferite documente dovedesc astfel în mod indubitabil că MRI a revenit pe deplin în cadrul înțelegerii în mai 2000, dar nu neagă existența manevrelor sale pentru această revenire în cursul anilor care au precedat-o.

188. Prin urmare, trebuie să se respingă în rest argumentația reclamantei.

c) Cu privire la existența unei încălcări continue

189. Reclamanta contestă, în esență, pe de o parte, că încălcarea este continuă între 3 septembrie 1996 și 13 mai 1997, apreciind că, în cazul în care s-ar reține încălcări împotriva sa în această perioadă, ar fi încălcări izolate, care nu sunt legate de perioadele anterioare și ulterioare, și, pe de altă parte, că încălcarea este continuă între 13 mai 1997 și 9 mai 2000, din moment ce nu a luat parte la discuții cu un scop anticoncurențial, ci, dimpotrivă, pentru a se apăra de eventualele represalii din partea celorlalți membri ai înțelegerii și că, în orice caz, Comisia nu poate reține concomitent existența unei încălcări continue, constatând în același timp existența unei activități reduse în considerarea unei situații de criză între membrii înțelegerii, ceea ce a determinat-o în plus să nu aplice o amendă pentru această perioadă.

Cu privire la noțiunea de încălcare continuă și de încălcare repetată

190. Potrivit articolului 25 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, prescripția curge din ziua în care se comite încălcarea. Totuși, în cazul unor încălcări continue sau repetate, timpul se calculează din ziua încetării încălcării.

191. Jurisprudența a precizat în această privință că, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă dintr-un anumit număr de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada încălcării normelor de concurență. Atunci când sunt evaluate în mod global, asemenea indicii și coincidențe permit evidențierea nu numai a existenței unor comportamente sau a unor acorduri anticoncurențiale, ci și a duratei comportamentului anticoncurențial continuu și a perioadei de aplicare a unui acord încheiat cu încălcarea normelor de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 100 de mai sus, punctul 57, și Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, C-105/04 P, Rec., p. I-8725, punctele 94-96 și jurisprudența citată).

192. Pe de altă parte, o astfel de încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE poate rezulta nu numai dintr-un act izolat, ci și dintr-o serie de acte sau dintr-un comportament continuu. Această interpretare nu poate fi repusă în discuție pentru motivul că unul sau mai multe elemente ale acestei serii de acte sau ale comportamentului continuu ar putea constitui ele însele și privite izolat o încălcare a dispoziției respective. În ipoteza în care diferitele acțiuni se înscriu într-un „plan de ansamblu”, din cauza obiectului identic al acestora constând în denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, Comisia are dreptul să stabilească răspunderea pentru aceste acțiuni în funcție de participarea la încălcare, privită în ansamblul său (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 100 de mai sus, punctul 258, și Hotărârea Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, punctul 191 de mai sus, punctul 110).

193. În ceea ce privește lipsa dovezii referitoare la existența unui acord în anumite perioade sau, cel puțin, referitoare la punerea sa în aplicare de către o întreprindere într-o anumită perioadă, trebuie amintit că faptul că nu s-a făcut dovada încălcării pentru anumite perioade nu se opune ca încălcarea să fie considerată ca fiind constituită dintr-o perioadă totală mai mare decât acestea, din moment ce o astfel de constatare se bazează pe dovezi obiective și concordante. În cadrul unei încălcări care se întinde pe mai mulți ani, faptul că manifestările înțelegerii intervin în perioade diferite, care pot fi separate prin intervale de timp mai mult sau mai puțin lungi, nu are nici o influență asupra existenței acestei înțelegeri, cu condiția ca diferitele acțiuni care fac parte din această încălcare să urmărească un singur scop și să se înscrie în cadrul unei încălcări cu caracter unic și continuu (Hotărârea Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia, punctul 191 de mai sus, punctele 97 și 98; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 100 de mai sus, punctul 260).

194. În această privință, în jurisprudență au fost identificate mai multe criterii pertinente pentru aprecierea caracterului unic al unei încălcări, și anume identitatea obiectivelor practicilor în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Technische Unie/Comisia, punctul 102 de mai sus, punctele 170 și 171, Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, Dansk Rørindustri/Comisia, T-21/99, Rec., p. II-1681, punctul 67, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T-43/02, Rec., p. II-3435, punctul 312), identitatea serviciilor și a produselor în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Tokai Carbon și alții/Comisia, T-71/03, T-74/03, T-87/03 și T-91/03, nepublicată în Recueil, punctele 118, 119 și 124, și Hotărârea Jungbunzlauer/Comisia, citată anterior, punctul 312), identitatea întreprinderilor care au participat la încălcare (Hotărârea Jungbunzlauer/Comisia, citată anterior, punctul 312) și identitatea modalităților de punere în aplicare a acesteia (Hotărârea Dansk Rørindustri/Comisia, citată anterior, punctul 68). În plus, identitatea persoanelor fizice implicate pe seama întreprinderilor și identitatea domeniului de aplicare geografic al practicilor în cauză sunt de asemenea elemente susceptibile să fie luate în considerare în cadrul acestei examinări.

195. Jurisprudența permite astfel Comisiei să prezume că încălcarea – sau că participarea unei întreprinderi la încălcare – nu s-a întrerupt, deși Comisia nu deține probe privind încălcarea pentru anumite perioade determinate, dacă acțiunile diferite care fac parte din această încălcare urmăresc o singură finalitate și sunt susceptibile să se înscrie în cadrul unei încălcări cu caracter unic și continuu, o astfel de constatare trebuind să fie întemeiată pe indicii obiective și concordante care demonstrează existența unui plan de ansamblu.

196. Atunci când aceste condiții sunt îndeplinite, noțiunea de încălcare continuă permite Comisiei să aplice o amendă pentru întreaga perioadă a încălcării luată în considerare și determină data la care începe să curgă termenul de prescripție, și anume data la care încălcarea continuă a încetat.

197. Cu toate acestea, întreprinderile acuzate de coluziune pot să răstoarne această prezumție, invocând indicii sau elemente de probă care demonstrează că, dimpotrivă, încălcarea – sau participarea lor la aceasta – nu a continuat în perioadele respective.

198. Pe de altă parte, trebuie să se distingă noțiunea de încălcare repetată de cea de încălcare continuă (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 19 mai 2010, IMI și alții/Comisia, T-18/05, Rep., p. II-1769, punctele 96 și 97), această distincție fiind de altfel confirmată de utilizarea conjuncției „sau” la articolul 25 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

199. Atunci când se poate stabili că participarea unei întreprinderi la încălcare a fost întreruptă și că încălcarea comisă de întreprindere înainte și după această perioadă prezintă aceleași caracteristici, care trebuie apreciate tocmai în raport cu identitatea obiectivelor practicilor în cauză, a produselor în cauză, a întreprinderilor care au participat la coluziune, a principalelor modalități de punere în aplicare a acesteia, a persoanelor fizice implicate pe seama întreprinderilor, și în sfârșit, a domeniului de aplicare geografic al practicilor respective, încălcarea în cauză trebuie calificată ca fiind unică și repetată.

200. În acest caz, Comisia nu poate aplica o amendă pentru perioada în care încălcarea a fost întreruptă.

201. În plus, în conformitate cu dispozițiile articolului 25 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 1/2003, durata întreruperii nu poate depăși cinci ani, situație în care aplicarea unei amenzi pentru perioada încălcării anterioară acestei întreruperi ar fi astfel prescrisă.

Cu privire la existența unei încălcări continue în prezenta cauză

202. În consecință, trebuie să se determine dacă, în aceste condiții, Comisia era îndreptățită să rețină existența unei încălcări continue împotriva reclamantei între 1 aprilie 1986 și 1 august 1992 și între 3 septembrie 1996 și 2 mai 2007.

203. Trebuie amintit că, în prezenta cauză, reiese din decizia atacată că întreprinderile vizate de aceasta au participat, în modalități uneori diferite, la o încălcare care s-a concretizat prin alocarea licitațiilor, stabilirea prețurilor, stabilirea cotelor, stabilirea condițiilor de vânzare, împărțirea piețelor geografice și schimbul de informații sensibile cu privire la prețuri, la volume de vânzări și la licitații, pe piața mondială a conductelor marine.

204. Este necesar să se arate, în această privință, că existența unui plan de ansamblu este stabilită în mod clar în decizia atacată. Acesta rezultă din identitatea, înainte și după perioada intermediară, a obiectivelor practicilor în cauză, a produselor în cauză, a întreprinderilor care au participat la coluziune, a principalelor modalități de punere în aplicare a acesteia, a persoanelor fizice implicate pe seama întreprinderilor, și în sfârșit, a domeniului de aplicare geografic al practicilor respective.

205. În plus, comportamentele care au avut ca scop să aplaneze divergențele dintre membrii înțelegerii și să relanseze înțelegerea în perioada intermediară, astfel cum rezultă din documentele furnizate de reclamantă și care sunt analizate la punctele 177-180 de mai sus, trebuie considerate, în consecință, ca făcând parte din planul de ansamblu urmat de membrii înțelegerii.

206. Pe de altă parte, ascultată cu privire la acest aspect în ședință, reclamanta nu contestă că a luat parte la încălcare între 1 aprilie 1986 și 1 august 1992 și apoi între 9 mai 2000 și 2 mai 2007.

207. Reclamanta susține, desigur, că este vorba despre încălcări distincte și că nu pot fi calificate ca fiind încălcare continuă sau repetată, ceea ce a confirmat în ședință, dar trebuie să se considere că existența unui plan de ansamblu rezultă în mod clar din decizia atacată, având în vedere identitatea, între 1986 și 2007, a obiectivelor practicilor în cauză, a produselor în cauză, a întreprinderilor care au participat la coluziune, a principalelor modalități de punere în aplicare a acesteia, a persoanelor fizice implicate pe seama întreprinderilor și, în sfârșit, a domeniului de aplicare geografic al practicilor respective.

208. În plus, s-a stabilit că reclamanta a revenit în cadrul înțelegerii începând din 3 septembrie 1996 și a participat la încălcare până la 13 mai 1997 (a se vedea punctul 147 și următoarele de mai sus) și că a luat parte în mod activ la discuțiile care au avut loc în perioada intermediară pentru relansarea înțelegerii și pentru a reveni în cadrul acesteia (a se vedea punctul 181 și următoarele de mai sus).

209. Explicațiile alternative invocate de reclamantă în legătură cu comportamentul său în această perioadă au fost de altfel înlăturate de Tribunal (a se vedea punctul 181 și următoarele de mai sus).

210. În plus, Comisia recunoaște și rezultă din articolul 1 din decizia atacată că reclamanta și-a întrerupt participarea la înțelegere între 1 august 1992 și 3 septembrie 1996.

211. Comisia a constatat, desigur, existența unei încălcări continue în sarcina MRI, constatând simultan și că participarea acesteia la înțelegere a fost întreruptă între 1 august 1992 și 3 septembrie 1996.

212. Comisia a constatat însă, fără să săvârșească o eroare, că reclamanta participase la înțelegere în două perioade ale încălcării distincte, cuprinse între 1 aprilie 1986 și 1 august 1992 și între 3 septembrie 1996 și 2 mai 2007.

213. Eroarea de apreciere a Comisiei menționată la punctul 211 de mai sus este, în consecință, irelevantă pentru legalitatea deciziei atacate, din moment ce Comisia ar fi putut constata că încălcarea comisă de reclamantă era o încălcare repetată în sensul articolului 25 din Regulamentul nr. 1/2003 – cele două perioade ale încălcării caracterizându-se astfel prin existența unui plan de ansamblu (a se vedea punctele 203 și 204 de mai sus) – și că întreruperea participării MRI la încălcare între 1 august 1992 și 3 septembrie 1996 era mai mică de cinci ani (a se vedea punctul 201 de mai sus).

214. În concluzie, pe de o parte, din moment ce este necesar să se considere că încălcarea comisă între 1 aprilie 1986 și 1 august 1992 nu se prescrisese, trebuie să se respingă primul motiv, întemeiat în esență pe faptul că Comisia nu putea constata o încălcare prescrisă. Trebuie de asemenea respinsă critica întemeiată pe nemotivare, întrucât reiese din decizia atacată că reclamanta participase la înțelegere în două perioade ale încălcării distincte, cuprinse între 1 aprilie