Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Nationale‑Nederlanden Levensverzekering Mij NV (denumită în continuare „Nationale‑Nederlanden” sau „asigurătorul”) și domnul Van Leeuwen au încheiat un contract de asigurare de viață (denumit în continuare „contractul de asigurare de viață”) care a fost semnat la 29 februarie 2000, dar a început să producă efecte la 1 mai 1999. Domnul Van Leeuwen este titularul poliței și persoana asigurată. Potrivit contractului de asigurare de viață, prima trebuie să fie folosită atât pentru asigurarea de viață, cât și pentru investiții. Partea din primă care este investită este determinată de celelalte utilizări ale primei pentru acoperirea costurilor și a riscului asigurat. Valoarea participațiilor la fondurile de investiții afectează, la rândul său, prestația care urmează să fie obținută pe baza contractului. A apărut un litigiu privind problema dacă, înainte de încheierea contractului de asigurare de viață, domnul Van Leeuwen a primit suficiente informații referitoare la celelalte utilizări ale primei și partea care urma să fie investită. În acest context, s‑a solicitat Curții să interpreteze articolul 31 din Directiva 92/96/CEE a Consiliului (denumită în continuare „A treia directivă privind asigurarea de viață”)(2), care era aplicabilă în momentul încheierii contractului de asigurare de viață.

Directivele Uniunii privind asigurarea de viață

A doua directivă privind asigurarea de viață

2. Directiva 90/619/CEE a Consiliului (denumită în continuare „A doua directivă privind asigurarea de viață”)(3) a modificat și a completat Directiva 79/267/CEE a Consiliului (denumită în continuare „Prima directivă privind asigurarea de viață”)(4), care reglementa „asigurarea de viață”, definită drept „acea categorie de asigurări care include, în special, asigurarea de supraviețuire, asigurarea de deces, asigurarea mixtă, asigurarea de viață cu restituirea primelor, asigurarea de căsătorie [și] asigurarea de naștere”(5) [traducere neoficială]. Articolul 1 litera (c) din Prima directivă privind asigurarea de viață definea „asigurările suplimentare efectuate de întreprinderile de asigurare de viață” ca „în special, asigurarea împotriva vătămărilor corporale, inclusiv incapacitate de muncă, asigurarea împotriva decesului rezultat în urma unui accident și asigurarea de invaliditate în caz de accident și boală, în cazul în care aceste diferite tipuri de asigurare sunt subscrise în plus față de asigurările de viață” [traducere neoficială].

3. Astfel cum a fost modificat prin articolul 30 din A treia directivă privind asigurarea de viață, articolul 15 alineatul (1) din A doua directivă privind asigurarea de viață prevedea următoarele:

„Fiecare stat membru prevede că un asigurat care încheie un contract individual de asigurare de viață dispune de o perioadă între 14 și 30 de zile de la data la care a fost informat de încheierea contractului în care poate anula contractul în cauză.

Înaintarea unui preaviz de anulare de către deținătorii de polițe de asigurare îi eliberează pe aceștia de orice obligație viitoare care rezultă din contract.

[…]” [traducere neoficială]

A treia directivă privind asigurarea de viață

4. A treia directivă privind asigurarea de viață a avut în principal drept scop, la fel ca A doua directivă privind asigurarea de viață(6), să instituie o piață internă a asigurărilor de viață, inclusiv libertatea de a presta astfel de servicii(7) .

5. Considerentul (9) al celei de A treia directive privind asigurarea de viață prevedea că „[…] anumite dispoziții din prezenta directivă definesc standarde minime […]” și că „[…] un stat membru de origine [ (8) ] poate stabili norme mai stricte pentru întreprinderile de asigurare autorizate de propriile autorități competente”. Potrivit considerentului (19), „[…] armonizarea dreptului contractual pentru asigurări nu este o condiție prealabilă pentru realizarea pieței interne în domeniul asigurărilor […]” [traducere neoficială].

6. Considerentul (23) privea informațiile care trebuie furnizate consumatorului(9) :

„[…] în cadrul unei piețe unice a asigurărilor, consumatorul are la dispoziție o gamă mai largă și mai variată de contracte; […] pentru ca consumatorul să poată profita la maximum de această diversitate și de concurența crescută, trebuie să i se ofere toate informațiile necesare care să îi permită să încheie contractul cel mai adecvat nevoilor sale; […] această cerință de informare este cu atât mai importantă, cu cât durata angajamentelor poate fi foarte lungă; […] norme minime ar trebui astfel coordonate încât consumatorul să primească informații clare și exacte cu privire la caracteristicile esențiale ale produselor care îi sunt propuse […]”. [traducere neoficială]

7. Articolul 1 litera (c) definea noțiunea „angajament” ca „un angajament reprezentat de unul dintre tipurile de asigurări sau operațiuni menționate la articolul 1 din [Prima directivă privind asigurarea de viață]”. Articolul 2 alineatul (1) sublinia faptul că A treia directivă privind asigurarea de viață se aplica angajamentelor și întreprinderilor menționate la articolul 1 din Prima directivă privind asigurarea de viață(10) .

8. Articolul 31 prevedea obligația de a comunica anumite informații titularului poliței:

„(1) Înainte de încheierea contractului de asigurare, titularului i se comunică cel puțin informațiile enumerate în anexa II punctul A.

(2) Titularul poliței de asigurare este informat pe întreaga durată a contractului privind informațiile enumerate în anexa II punctul B.

(3) Statul membru al angajamentului poate cere întreprinderii de asigurare să furnizeze informații suplimentare celor enumerate în anexa II numai în cazul în care sunt necesare pentru ca titularul să înțeleagă exact elementele esențiale ale angajamentului.

(4) Modalitățile de aplicare a prezentului articol și a anexei II sunt stabilite de statul membru al angajamentului.” [traducere neoficială]

9. Anexa II enumera „informațiile care trebuie comunicate asiguraților înainte de încheierea contractului (A) sau pe durata contractului (B)”. Informațiile menționate trebuiau „formulate în mod clar și exact, în scris, într‑o limbă oficială a statului membru al angajamentului”. Anexa II cuprindea un tabel (doar punctul A este reprodus aici):

>image>1

Dreptul olandez

10. În momentul încheierii contractului aflat în discuție(11) erau în vigoare Legea privind supravegherea sectorului de asigurări 1993 (Wet toezicht verzekeringsbedrijf 1993) și Regulamentul privind furnizarea de informații titularilor de polițe 1998 (Regeling Informatiestrekking aan verzekeringsnemers 1998) (denumit în continuare „RIAV 1998”). RIAV 1998 prevedea informațiile pe care asigurătorul trebuia să le furnizeze potențialilor asigurați înainte de încheierea contractului și care trebuiau să fie incluse în polița de asigurare. Aceste cerințe speciale de informare se aplicau împreună cu principiile generale ale dreptului contractelor. În special, potrivit RIAV 1998, informațiile care trebuiau să fie furnizate priveau „efectele costurilor și reținerilor suportate de asigurat asupra randamentului și prestației contractuale” [articolul 2 alineatul (2) litera (q)] și „eventualele costuri facturate în plus față de prima brută” [articolul 2 alineatul (2) litera (r)]. Din cererea de decizie preliminară rezultă că articolul 2 alineatul (2) litera (q) nu impunea asigurătorului obligația de a furniza o evidență sau informații distincte cu privire la costurile concrete și/sau totale sau cu privire la structura acestora – ceea ce reprezintă tocmai tipul de informații pe care domnul Van Leeuwen susține că ar fi trebuit să le primească(12) . În 2008, legislația relevantă a fost modificată în sensul impunerii unor cerințe mai stricte în această privință.

Situația de fapt, întrebările preliminare și procedura

11. Pentru stabilirea situației de fapt am avut în vedere dosarul național pentru a completa descrierea limitată a faptelor cuprinsă în cererea de decizie preliminară.

12. Înainte de încheierea contractului de asigurare de viață, Nationale‑Nederlanden i‑a comunicat domnului Van Leeuwen un document intitulat „Ofertă de investiție asigurată flexibil” („Voorstel voor flexibel verzekerd beleggen”), care poartă data de 11 iunie 1999. La acesta era anexată o notă explicativă.

13. Conform contractului, domnul Van Leeuwen trebuia să plătească o singură primă de 8 800 NLG la începutul contractului, iar apoi prime lunare de 200 NLG (potrivit domnului Van Leeuwen, aceasta corespunde unor plăți lunare de 90,76 EUR sau unor plăți anuale de 1 089,12 EUR). Din dosarul național rezultă că 1 decembrie 2033 este data la care este datorată ultima primă.

14. Pe durata contractului, domnul Van Leeuwen este liber să retragă o parte din valoarea investiției (investițiilor) sale în numerar în condițiile prevăzute de contract.

15. Dacă domnul Van Leeuwen moare înainte de 1 decembrie 2033, contractul oferă două opțiuni în ceea ce privește prestația. Prestația A este o sumă garantată și fixă de 255 000 NLG (aproximativ 116 000 EUR). Prestația B este suma (variabilă) a valorii participațiilor sale la fondurile de investiții (bazată pe valoarea participațiilor respective) la data decesului său, plus 10 % din aceasta. Dacă, la momentul decesului său, prestația B este mai mare decât prestația A, atunci suma mai mare trebuie să fie plătită beneficiarilor asigurării de viață a domnului Van Leeuwen. Astfel, prestația A fixează un nivel minim al prestației care trebuie să fie plătită în caz de deces înainte de 1 Decembrie 2033.

16. Dacă domnul Van Leeuwen moare la 1 Decembrie 2033 sau după această dată, trebuie să fie plătită prestația B. În acest caz, prestația A nu mai servește drept prestație minimă garantată.

17. Domnul Van Leeuwen putea să aleagă fondurile în care să investească. Înainte de încheierea contractului, a primit exemple de randamente estimate (anuale) în funcție de diferite prognoze legate de modul în care ar evolua investiția și luând în considerare necesitatea de a plăti costuri de administrare de 0,3 %. În aceste exemple, care au fost incluse în Oferta de investiție asigurată flexibil, nivelurile de performanță erau exprimate atât procentual, cât și ca sumă capitală. Domnului Van Leeuwen i s‑a spus că sumele incluse în aceste exemple erau „nete”, adică țineau cont și de primele pentru riscurile asigurate, și de costurile care urmau să fie reținute de asigurător pe durata contractului. Oferta includea informații despre prestațiile medii anuale care era probabil să fie obținute pe baza primelor plătite în mod efectiv. În acest context, informațiile furnizate au subliniat că diferențele dintre randamentul probabil al investițiilor în general și randamentul calculat utilizând primele plătite în mod efectiv depindeau de riscurile asigurate, de costurile datorate, precum și de eventualele prestații accesorii.

18. Contractul de asigurare de viață și Oferta de investiție asigurată flexibil prevedeau că riscul de investiție era suportat de asigurat. Scrisoarea anexată la oferta adresată domnului Van Leeuwen arăta (la fel ca oferta însăși și nota explicativă la aceasta) că, în cazul investiției asigurate flexibil, o parte din prima plătită a fost folosită pentru a cumpăra participații la unul sau la mai multe fonduri de investiții.

19. Domnul Van Leeuwen afirmă că, în 2008, după primirea unui extras recapitulativ din partea Nationale‑Nederlanden, a descoperit că un procent de aproape 60 % din prima pe care a plătit‑o nu a fost utilizat pentru investiții: o mare parte din acesta a fost folosită pentru diverse tipuri de costuri (altele decât costurile de administrare de 0,3 %), iar restul pentru prima de risc. Domnul Van Leeuwen critică faptul că nimic din informațiile pe care le‑a primit nu a sugerat că Nationale‑Nederlanden poate să rețină (și deci să nu investească) o parte atât de mare din primă. În special, aceste informații nu au inclus o evidență sau informații distincte cu privire la costurile concrete și/sau totale ori cu privire la structura acestora.

20. Dosarul național conține documente care oferă informații despre asigurarea de viață a domnului Van Leeuwen pentru perioada 10 aprilie 2007-10 aprilie 2008 și, respectiv, pentru perioada 10 aprilie 2008-10 aprilie 2009. Dacă acesta este tipul de informații pe care domnul Van Leeuwen le‑a primit și în 2008, a fost aplicată următoarea metodă pentru a determina valoarea participațiilor la investițiile realizate. Astfel, pentru perioada 10 aprilie 2007-10 aprilie 2008, punctul de plecare a fost valoarea participațiilor la fonduri de investiții la data de 10 aprilie 2007. La această sumă au fost adăugate primele plătite în timpul respectivei perioade de 12 luni. Din această sumă s‑au scăzut apoi prima de risc, costurile inițiale și recurente ale societății de asigurări și ale consultantului sau agentului de asigurări, costurile de administrare și costurile de cumpărare și de vânzare (a participațiilor, presupunem). Valoarea participațiilor la data de 10 aprilie 2008 a rezultat din această sumă și din pierderile sau câștigurile realizate din participații în perioada 10 aprilie 2007-10 aprilie 2008. Această cifră a fost apoi punctul de plecare pentru determinarea valorii participațiilor la fonduri de investiții la data de 10 aprilie 2009 (aplicând aceeași metodă).

21. În cererea de decizie preliminară, Rechtbank Rotterdam (Țările de Jos) (denumită în continuare „instanța de trimitere”) afirmă că, deși Nationale‑Nederlanden a respectat articolul 2 alineatul (2) litera (q) din RIAV 1998, aceasta a încălcat așa‑numitele „norme deschise”, în special obligația generală și/sau specială de solicitudine în cadrul raportului contractual, buna‑credință în relația precontractuală și/sau cerințele de rațiune și de echitate, prin faptul că a omis să furnizeze informații privind efectele costurilor și ale primelor de risc asupra valorii investițiilor.

22. Instanța de trimitere a suspendat procedura și a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:

„1) Dreptul Uniunii Europene, în special articolul 31 alineatul (3) din A treia directivă privind asigurarea de viață, se opune faptului ca, în temeiul normelor «deschise» și/sau nescrise din dreptul olandez precum rațiunea și echitatea, care sunt aplicabile raportului (pre)contractual dintre o societate care furnizează asigurări de viață și un potențial asigurat, și/sau obligația generală și/sau specială de solicitudine, societățile care furnizează asigurări de viață să fie obligate să furnizeze asiguraților mai multe informații privind costurile și primele de risc ale asigurării decât cele prevăzute în legislația olandeză din anul 1999 prin care a fost transpusă A treia directivă privind asigurarea de viață [în special articolul 2 alineatul (2) literele (q) și (r) din RIAV 1998]?

2) Pentru răspunsul la întrebarea 1) sunt relevante efectele pe care, în conformitate cu dreptul olandez, le produce sau le‑ar putea produce nefurnizarea acestor informații?”

23. Nationale‑Nederlanden, domnul Van Leeuwen, guvernele austriac, ceh și olandez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Aceleași părți, cu excepția guvernelor austriac și ceh, au fost prezente la ședința din 19 martie 2014.

Analiză

Observații introductive

24. Prin intermediul întrebărilor preliminare se solicită Curții să interpreteze articolul 31 alineatul (3) din A treia directivă privind asigurarea de viață, care privea posibilitatea unui stat membru de a impune societăților de asigurare să furnizeze informații suplimentare pe lângă cele enumerate în anexa II. Totuși, dacă informațiile respective trebuiau oricum să fie furnizate conform articolului 31 alineatul (1) și anexei II punctul A, nu mai este necesară analizarea articolului 31 alineatul (3). Astfel, dacă informațiile aflate în discuție erau deja vizate de o rubrică din anexa II punctul A, întrebările preliminare sunt de natură ipotetică și, întrucât Curtea nu oferă avize consultative, aceasta poate refuza să se pronunțe asupra unei astfel de cereri(13) .

25. Dacă informațiile nefurnizate nu erau vizate de una dintre rubricile din anexa II punctul A, se solicită Curții să analizeze dacă articolul 31 alineatul (3) excludea utilizarea de către un stat membru a normelor „deschise” și/sau nescrise ale dreptului național pentru exercitarea opțiunii în temeiul dispoziției respective; întrebarea menționată nu ar mai fi în acest caz de natură ipotetică. A doua întrebare privește chestiunea dacă, pentru a răspunde la prima întrebare, trebuie să fie luate în considerare consecințele pe care le produce, potrivit dreptului național, omisiunea de a furniza informații; aceasta poate fi analizată în mod convenabil împreună cu prima întrebare.

26. Mărturisim că, chiar și după consultarea dosarului național, ne este dificil să înțelegem în mod exact modul în care a funcționat asigurarea în litigiu. Din fericire, considerăm că nu trebuie de fapt să ne străduim să înțelegem deplin acest mod de funcționare. În opinia noastră, aspectul esențial care trebuie avut în vedere pentru interpretarea articolului 31 alineatul (1) din A treia directivă privind asigurarea de viață în contextul prezentei cauze este că prestația care urmează să fie obținută pe baza contractului depinde (în parte) de prima plătită și de scopurile în care este utilizată această primă.

Articolul 31 alineatul (1) din A treia directivă privind asigurarea de viață

27. Chestiunea dacă informațiile nefurnizate ar fi trebuit să fie aduse la cunoștința domnului Van Leeuwen potrivit articolului 31 alineatul (1) din A treia directivă privind asigurarea de viață a fost discutată în special în cadrul ședinței. Cu excepția guvernului olandez, toate părțile care s‑au înfățișat au apreciat că informațiile respective nu erau vizate de articolul 31 alineatul (1) și în special de rubrica a(10) din anexa II punctul A(14) .

28. Articolul 31 cuprindea patru alineate. Primele două stabileau obligații privind informațiile care trebuiau furnizate înainte de încheierea contractului [articolul 31 alineatul (1), care se referă la informațiile enumerate în anexa II punctul A] și pe durata contractului [articolul 31 alineatul (2), care se referă la informațiile enumerate în anexa II punctul B]. Articolul 31 alineatul (3) privea condițiile în care statele membre puteau alege să impună asigurătorilor obligația de a furniza informații suplimentare față de cele enumerate în anexa II. Articolul 31 alineatul (4) se referea la modalitățile de aplicare a articolului 31 alineatele (1)-(3) și a anexei II.

29. Contractele de asigurare în general sunt produse financiare complexe din punct de vedere juridic care pot să difere considerabil în funcție de asigurător și care implică angajamente financiare importante și, potențial, pe termen foarte lung. Este un raport contractual în care „titularul poliței este în dezavantaj față de asigurător”(15) .

30. Scopul cerințelor de informare cuprinse în articolul 31 a fost acela de a‑i permite unui potențial asigurat să aleagă contractul cel mai potrivit pentru nevoile sale: acesta trebuia să primească informații clare și exacte privind caracteristicile esențiale ale produselor care îi sunt oferite(16) . Titularul poliței trebuie să primească informații precise(17) . Considerăm că, pe baza informațiilor respective, acesta ar fi trebuit să poată înțelege beneficiile și riscurile aferente unui anumit produs oferit și să le compare cu cele ale altor produse.

31. În expunerea de motive a propunerii celei de A treia directive privind asigurarea de viață se afirmă că propunerea „[…] nu realizează armonizarea dreptului material aplicabil contractelor și a condițiilor polițelor”(18) . În ceea ce privește dispoziția privind transparența (articolul 27 din propunere), în expunerea de motive se arăta că, în cazul în care consumatorul trebuia „[…] să beneficieze pe deplin de creșterea concurenței între un număr tot mai mare de contracte, acestuia trebuie să i se ofere informații clare și exacte despre caracteristicile esențiale ale produselor care îi sunt oferite, atât în faza precontractuală pentru a‑l ghida în alegerea sa, cât și pe durata contractului în cazul oricărei schimbări sau modificări”(19) . Lista informațiilor din anexa II era o listă minimă, iar obligația de a furniza informații nu era destinată să limiteze alegerea dintre produsele disponibile(20) .

32. Astfel, legiuitorul a elaborat o listă cu rubrici de informații cu privire la societatea de asigurări și la angajament care trebuie oferite potențialului asigurat. Dacă articolul 31 alineatul (1) este coroborat cu considerentul (23) și cu articolul 31 alineatul (3), devine evident că această listă (din coloana din dreapta a tabelului din anexa II punctul A) vizează informații referitoare la elementele esențiale ale angajamentului. Textul articolului 31 alineatul (1) preciza că trebuie să fie furnizate „cel puțin” acele informații. Totuși, era posibil să existe și alte informații care erau „necesare” în sensul articolului 31 alineatul (3) pentru înțelegerea elementelor esențiale ale angajamentelor. Sub rezerva condițiilor prevăzute în dispoziția menționată, statele membre aveau posibilitatea de a impune ca și aceste informații să fie furnizate unui potențial asigurat.

33. În acest context, vom analiza categoriile de informații care erau enumerate în anexa II punctul A. În opinia noastră, sunt relevante două rubrici.

34. Potrivit rubricilor a(4) și a(10), informațiile despre angajament trebuiau să cuprindă „definiția fiecărei garanții și a fiecărei opțiuni” și „informații privind primele pentru fiecare garanție, atât pentru cele principale, cât și pentru cele suplimentare, după caz”.

35. În conformitate cu distincția făcută între asigurarea de viață și asigurările suplimentare subscrise în plus față de asigurarea de viață(21), ambele rubrici a(4) și a(10) menționau că un contract de asigurare de viață putea prevedea prestații multiple. Fiecare prestație trebuia să fie definită și, în raport cu fiecare, trebuiau să fie furnizate informații despre primă.

36. Totuși, A treia directivă privind asigurarea de viață nu a definit cuvintele „prestație” și „prime”. Nici textul rubricilor din anexa II punctul A nu a făcut referire la „costuri” sau la „prime de risc”.

37. În opinia noastră, în cea mai simplă formă a sa, asigurarea de viață este un contract prin care asigurătorul este obligat să plătească beneficiarului o sumă garantată (și eventual să acopere anumite cheltuieli) dacă asiguratul (care poate, dar nu este obligatoriu, să fie titularul poliței) moare pe durata contractului de asigurare. Prestația care se obține prin asigurarea de viață este asigurarea pentru perioada asigurării de viață, care include astfel plata respectivă în caz de deces. Spre deosebire de majoritatea celorlalte tipuri de contracte de asigurare, asigurarea de viață nu asigură împotriva unui risc nesigur: toata lumea moare. Incertitudinea privește aspectul dacă decesul survine în perioada contractului de asigurare. Asigurarea oferă un anumit nivel de compensație financiară pentru acoperirea prejudiciului financiar determinat de acest deces.

38. Prima este prețul convenit în schimbul asigurării, care trebuie să fie plătit imediat sau periodic. Dacă suma care reprezintă prestația garantată este fixă, este puțin probabil ca diversele utilizări ale unor părți din primă să fie esențiale pentru alegerea produsului de asigurare de viață care este cumpărat. Prima ar putea să acopere, de exemplu, profitul pe care asigurătorul dorește să îl obțină, costurile și suma necesară pentru plata creanțelor determinate de deces, potrivit provizioanelor tehnice ale asigurătorului(22) . Totuși, aceste aspecte afectează mai degrabă riscul suportat de asigurător decât cel suportat de titularul poliței. De exemplu, cu cât asiguratul trăiește mai mult, în principiu, riscul de deces iminent crește. În același timp, se acumulează mai mult capital pentru finanțarea plății prestației, iar costul financiar (pentru asigurător) asociat cu suportarea riscului respectiv se poate reduce. Astfel, este posibil ca prima de risc în sine să scadă. Totuși, în cazul în care contractul prevede plăți fixe și regulate ale primei, este puțin probabil ca informațiile privind evoluția utilizării unei părți din primă (în raport cu alte părți utilizate în alte scopuri) să afecteze alegerea produsului de asigurare de către titularul poliței, întrucât prima plătită și prestația primită rămân constante pe toată durata contractului. Potențialii asigurați nu au nevoie întotdeauna să cunoască modul în care evoluează utilizarea diferitelor părți din primă pentru a putea să compare produsele de asigurare de viață și să ia în cunoștință de cauză o decizie privind produsul pe care este mai bine să îl achiziționeze.

39. Pentru acest motiv, nu apreciem că rubricile a(4) și a(10) din anexa A punctul A pot fi interpretate în sensul că informațiile despre diferitele scopuri în care este utilizată prima constituie informații privind un element esențial al angajamentului, care trebuiau să fie furnizate titularului poliței în toate împrejurările și pentru toate tipurile de contract. Nu identificăm în text niciun temei al unei asemenea obligații general aplicabile. Aceasta nu rezultă nici din obiectivul general al cerințelor de informare prevăzute la articolul 31.

40. Totuși, faptul că această obligație nu se aplică în toate împrejurările nu înseamnă că nu se poate aplica în anumite împrejurări.

41. Această concluzie este valabilă în special în cazul de față, întrucât, prin pasajul „după caz”, textul rubricii a(10) a limitat întinderea cerinței de a furniza informații despre primă pentru fiecare prestație, care trebuia să fie definită potrivit rubricii a(4). În opinia noastră, aspectul dacă „era cazul” să fie furnizate informațiile referitoare la prima care urma să fie plătită pentru o prestație determinată depindea probabil de ceea ce era necesar în mod efectiv pentru a‑i permite potențialului asigurat să înțeleagă elementele esențiale ale produsului oferit și, astfel, să decidă dacă îl cumpără(23) . Astfel, trebuie să fie luate în considerare modelul și caracterul produsului propus pentru determinarea întinderii obligației prevăzute la rubrica a(10) coroborată cu rubrica a(4), în ceea ce privește produsul oferit.

42. Ce înseamnă acest lucru pentru un contract de asigurare de viață de tipul celui încheiat de domnul Van Leeuwen?

43. Modelul contractului de asigurare de viață încheiat de domnul Van Leeuwen este diferit de modelul simplu pe care l‑am descris. În esență, contractul său combină asigurarea de viață și investiția în același produs. (În prezenta cauză, asigurarea de viață în sine este totodată legată de o ipotecă contractată de domnul Van Leeuwen.) Curtea a statuat deja – aspect necontestat în cazul de față – că un contract în care asigurarea de viață este legată de o investiție se încadrează în categoria asigurărilor de viață(24) .

44. Se pare că toate părțile sunt de asemenea de acord cu privire la faptul că respectivul contract de asigurare de viață al domnului Van Leeuwen acoperă un risc și garantează o prestație și că valoarea acesteia din urmă poate varia în funcție de momentul decesului său. Astfel, aceasta nu este o situație în care există garanții principale și suplimentare în sensul rubricii a(10). Există o singură prestație legată de un singur risc. Totuși, există două metode alternative de determinare a nivelului prestației: prestația A este o sumă fixă și garantată (model simplu de asigurare de viață), în timp ce prestația B este variabilă.

45. În opinia noastră, definirea întinderii obligației prevăzute la rubrica a(10) coroborată cu rubrica a(4) din anexa II punctul A, în cazul unei asigurări de viață de tipul celei semnate de domnul Van Leeuwen, nu depinde de o înțelegere detaliată a metodei exacte utilizate pentru determinarea prestației B.

46. Pe baza cererii de decizie preliminară și a observațiilor prezentate în cadrul ședinței, am înțeles inițial că metoda constă în deducerea lunară a mai multor tipuri de costuri și a primei de risc din prima plătită și în plata soldului în fondurile de investiții alese. Totuși, după ce am analizat informațiile pentru perioada 2007-2009 din dosarul național, am constatat că a fost aplicată o altă metodă: aceste deduceri erau efectuate din valoarea participațiilor la fonduri de investiții, la care se adaugă primele plătite în cursul unui an; apoi, pierderile sau câștigurile din investiții din anul respectiv erau adăugate pentru a determina noua valoare a participațiilor.

47. Indiferent de metoda precisă utilizată, considerăm că este clar – și acesta este aspectul esențial – că diferitele utilizări ale primei pot afecta nivelul prestației B.

48. Dacă exceptăm riscurile generale pe care le presupune orice investiție, este evident că nivelul sumei investite (capitalul) afectează valoarea investițiilor realizate și, în cele din urmă, a posibilelor câștiguri (sau pierderi). Atunci când acest capital depinde de celelalte utilizări ale primei plătite, iar valoarea acestor investiții determină valoarea prestației asigurării de viață, articolul 31 alineatul (1) din A treia directivă privind asigurarea de viață coroborat cu rubricile a(4) și a(10) din anexa II punctul A impuneau ca informațiile despre primă și definirea prestației să fie suficient de detaliate pentru a permite potențialilor asigurați să înțeleagă legătura dintre primă și prestație, diferitele utilizări ale primei și criteriile care afectează valoarea primei care a fost utilizată pentru investiții și, respectiv, în alte scopuri.

49. În opinia noastră, fără aceste informații clare și exacte, un potențial asigurat nu ar fi putut să aleagă în cunoștință de cauză contractul cel mai adecvat nevoilor sale, nu ar fi putut să evalueze riscul de investiție care, la rândul său, a afectat prestația pe care el (sau beneficiarii asigurării de viață) s‑ar fi așteptat să o primească în temeiul asigurării de viață și nu ar fi putut, dacă este cazul, să compare aceste riscuri și prestații cu alte produse similare disponibile.

50. Prin urmare, potențialul asigurat trebuia să fie informat despre modul în care asigurătorul putea, potrivit contractului, să utilizeze prima și să decidă care parte era investită. Date fiind modelul și caracterul contractului, riscul utilizărilor menționate era suportat de potențialul asigurat , iar nu doar de asigurător.

51. Concluzionăm că, atunci când utilizările primei nu pot fi definite prin referire la sume absolute sau la procente, criteriile folosite pentru stabilirea cuantumului din primă care este utilizat într‑un scop sau altul trebuie să fie clar și precis indicate în informațiile furnizate înainte de încheierea contractului de asigurare de viață, după cum impun articolul 31 alineatul (1) din A treia directivă privind asigurarea de viață și rubricile a(4) și a(10) din anexa II punctul A. Dreptul național trebuie să fie interpretat în lumina acestor considerații.

52. În cazul în care Curtea nu împărtășește această concluzie, vom analiza în continuare articolul 31 alineatul (3) (care face obiectul întrebărilor specifice adresate).

Articolul 31 alineatul (3) din A treia directivă privind asigurarea de viață

53. Prin intermediul întrebărilor sale, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 31 alineatul (3) din A treia directivă privind asigurarea de viață exclude aplicarea normele „deschise” și/sau nescrise din dreptul național care obligă asigurătorul să furnizeze și alte informații decât cele care sunt enumerate în anexa II punctul A(25) .

54. Instanța de trimitere nu a definit sau distins în mod clar normele „deschise” și/sau „nescrise” potrivit dreptului olandez. Aceasta a identificat, cu titlu de exemplu, „rațiunea și echitatea, care sunt aplicabile raportului (pre)contractual dintre o societate care furnizează asigurări de viață și un potențial asigurat și/sau obligația generală și/sau specială de solicitudine”. În cadrul prezentei cauze, vom considera aceste norme ca fiind norme juridice, altele decât legislația, ținând cont și de faptul că aceste norme pot avea diferite funcții și o valoare juridică distinctă în sistemul juridic al diferitor state membre.

55. Anumite părți au înțeles prima întrebare în sensul că se referă la chestiunea dacă principiile generale sunt o formă de implementare susceptibilă să pună în aplicare în mod complet conținutul obligației cuprinse la articolul 31 alineatul (3) din A treia directivă privind asigurarea de viață.

56. Interpretăm această chestiune în mod diferit.

57. Articolul 31 alineatul (3) nu a impus o implementare ca atare. Statele membre nu aveau obligația de a transpune articolul 31 alineatul (3) în dreptul național; dar, dacă profitau de opțiunea care le era oferită, acestea trebuiau să respecte totodată limitele stabilite în această dispoziție. Prin urmare, problema este, în cazul de față, dacă această opțiune putea fi exercitată prin aplicarea unor norme juridice care nu fac parte din legislație.

58. În Hotărârea Axa Royale Belge, Curtea a statuat că, ținând cont de intenția legiuitorului de a nu limita în mod nejustificat alegerea produselor de asigurare disponibile pe piața internă, „informațiile suplimentare pe care statele membre le pot impune în conformitate cu [articolul 31 alineatul (3)] trebuie să fie clare, exacte și necesare pentru o bună înțelegere a caracteristicilor esențiale ale produselor de asigurare propuse titularului poliței”(26) .

59. Astfel, dreptul unui titular de poliță de a primi (și obligația corespunzătoare a asigurătorului de a furniza) alte informații decât cele indicate la articolul 31 alineatul (1) și enumerate în anexa II punctul A depindea de decizia unui stat membru de a exercita opțiunea prevăzută la articolul 31 alineatul (3) în conformitate cu condițiile cuprinse în acesta.

60. Mai precis, dreptul unui stat membru de a impune furnizarea acestor informații suplimentare depindea de (i) scopul informării (dacă informațiile impuse erau „necesare” pentru o bună înțelegere a caracteristicilor esențiale ale produselor de asigurare oferite potențialilor asigurați) și de (ii) conținutul informațiilor (dacă informațiile pe care le impune sunt „clare” și „exacte”). Cele două condiții sunt legate între ele. Dacă informațiile sunt generale și vagi, acestea nu reprezintă o informare necesară în scopul indicat la articolul 31 alineatul (3). Acest aspect a fost precizat chiar în Hotărârea Axa Royale Belge(27) .

61. În opinia noastră, textul articolului 31 alineatul (3) nu a limitat și nici nu a reglementat forma măsurii prin care putea fi exercitată opțiunea prevăzută de această dispoziție.

62. Izvorul de drept național utilizat pentru exercitarea opțiunii prevăzute la articolul 31 alineatul (3) trebuia astfel să fie de așa natură încât să facă posibilă stabilirea obiectivului și a conținutului informațiilor. În caz contrar, ar fi imposibil să se verifice respectarea de către statele membre a condițiilor stabilite la articolul 31 alineatul (3) și să se garanteze un nivel suficient de securitate juridică. Astfel, dreptul național trebuia să identifice cu claritate și cu certitudine informațiile pe care asigurătorul trebuia să le furnizeze, iar titularul poliței se putea aștepta să le primească. Sub rezerva îndeplinirii acestor condiții, textul articolului 31 alineatul (3) din A treia directivă privind asigurarea de viață nu limita alegerea statelor membre în sensul unei excluderi a normelor juridice care nu fac parte din legislație.

63. Această concluzie nu este afectată de consecințele pe care le are, potrivit dreptului național, omisiunea de a furniza informații titularului poliței. O interpretare în prezenta cauză a articolului 31 din A treia directivă privind asigurarea de viață va „[lămuri] și [va preciza] semnificația și domeniul de aplicare ale acestuia, astfel cum ar fi trebuit să fie înțeles și aplicat de la intrarea sa în vigoare”(28) . Această interpretare a dreptului Uniunii trebuie să fie distinsă de efectele pe care trebuie să le aibă această interpretare potrivit dreptului Uniunii și dreptului național(29) . Directivele Uniunii trebuie să primească o interpretare uniformă și autonomă pe întreg teritoriul Uniunii Europene(30) . Cu excepția cazului în care directivele se referă la dreptul național sau se întemeiază în alt mod pe acesta, consecințele pe care le are, potrivit dreptului național, preferarea unei interpretări a acestor directive față de alta nu sunt relevante pentru interpretarea lor. În caz contrar, interpretarea uniformă și supremația dreptului Uniunii ar fi compromise. Prin urmare, în opinia noastră, răspunsul la cea de a doua întrebare este negativ.

64. La întrebarea dacă normele de drept național „deschise” și/sau „nescrise” ar putea determina, în sensul articolului 31 alineatul (3), informații suplimentare care să fie „clare, exacte și necesare pentru o bună înțelegere a caracteristicilor esențiale ale produselor de asigurare propuse titularului poliței” (criteriul din Hotărârea Axa Royale Belge) nu se poate răspunde, în opinia noastră, în mod abstract. Astfel de norme pot (de exemplu) să fie principii generale de drept în cadrul unui anumit sistem juridic sau norme specifice care reglementează un anumit tip de act (de exemplu, principiul, prezent în câteva sisteme juridice din cadrul Uniunii, potrivit căruia contractele de asigurare sunt uberrimae fidei ). Este puțin probabil ca acestea să fie, în sens literal, norme „nescrise”; dar se poate ca acestea să fie „norme necodificate” și/sau derivate din jurisprudență. Modul specific în care operează și nivelul de claritate, de precizie și de previzibilitate cu care impun obligații fiecăreia dintre părțile la un act depind de sistemul juridic în cauză. În speță, instanța de trimitere nu a furnizat Curții o explicație detaliată privind semnificația juridică și modul în care operează în dreptul național normele „deschise” și/sau nescrise din dreptul olandez – precum cerințele de rațiune și de echitate aplicabile relației (pre)contractuale dintre un furnizor de asigurări de viață și un potențial asigurat și/sau obligația generală și/sau specială de solicitudine. În aceste împrejurări, nu ne pronunțăm cu privire la chestiunea dacă aceste norme specifice pot sau nu pot îndeplini condițiile prevăzute la articolul 31 alineatul (1) din A treia directivă privind asigurarea de viață.

Concluzie

65. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de Rechtbank Rotterdam (Țările de Jos) după cum urmează:

„Potrivit articolului 31 alineatul (1) și rubricii a(10) coroborate cu rubrica a(4) din anexa II punctul A la Directiva 92/96/CEE a Consiliului din 10 noiembrie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea directă de viață și de modificare a Directivelor 79/267/CEE și 90/619/CEE, un potențial asigurat care dorește să cumpere o asigurare de viață care include o componentă de investiții și conform căreia o parte din primă este investită trebuia să primească, înainte de încheierea contractului de asigurare de viață, informații referitoare la primă și definiția prestației, astfel încât să i se permită acestuia să înțeleagă legătura dintre primă și prestație, diferitele utilizări ale primei și criteriile care afectează valoarea primei care este utilizată pentru investiții și în alte scopuri.

Articolul 31 alineatul (3) din Directiva 92/96 a Consiliului nu împiedica statele membre să își exercite opțiunea prevăzută în acesta prin norme «deschise» și/sau nescrise, sub rezerva îndeplinirii condițiilor indicate în dispoziția menționată. Această concluzie nu este afectată de consecințele pe care le are, potrivit dreptului național, omisiunea de a furniza informațiile impuse înainte de încheierea contractului de asigurare de viață.”

(1) .

(2) – Directiva Consiliului din 10 noiembrie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea directă de viață și de modificare a Directivelor 79/267/CEE și 90/619/CEE (a treia directivă privind asigurarea de viață) (JO 1992, L 360, p. 1). Directiva respectivă a fost modificată de mai multe ori înainte de a fi abrogată prin Directiva 2002/83/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 noiembrie 2002 privind asigurarea de viață (JO 2002, L 345, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 192). Această din urmă directivă a fost abrogată, la rândul său, prin Directiva 2009/138/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2009 privind accesul la activitate și desfășurarea activității de asigurare și de reasigurare (Solvabilitate II) (JO 2009, L 335, p. 1). La cererea de decizie preliminară au fost anexate două hotărâri interlocutorii ale instanței de trimitere din 14 martie și 11 iulie 2012 pe care le‑am avut de asemenea în vedere la stabilirea situației de fapt (a se vedea punctele 11-23 de mai jos).

(3) – Directiva Consiliului din 8 noiembrie 1990 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea directă de viață, de stabilire a dispozițiilor destinate să faciliteze exercitarea eficientă a libertății de a presta servicii și de modificare a Directivei 79/267/CEE (JO L 330, p. 50). A doua directivă privind asigurarea de viață a fost modificată prin A treia directivă privind asigurarea de viață și a fost ulterior abrogată prin Directiva 2002/83. Articolul 36 și rubrica a(10) din anexa III punctul A la Directiva 2002/83 sunt similare cu articolul 31 și cu rubrica a(10) din anexa II punctul A la A treia directivă privind asigurarea de viață. Deși articolul 185 din Directiva 2009/138 a restructurat și a extins obligația precontractuală a asigurătorului de a furniza informații titularului poliței, articolul 185 alineatul (3) litera (g) și alineatul (7) cuprinde o formulare similară celei din articolul 31 și rubrica a(10) din anexa II punctul A la A treia directivă privind asigurarea de viață. Întrucât A treia directivă privind asigurarea de viață a fost abrogată, vom utiliza timpul trecut când ne vom referi la ea în prezentele concluzii.

(4) – Prima directivă a Consiliului din 5 martie 1979 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare directă de viață (JO 1979, L 63, p. 1), astfel cum a fost modificată (și ulterior abrogată de Directiva 2002/83).

(5) – Articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Prima directivă privind asigurarea de viață.

(6) – A se vedea, de exemplu, considerentele (1) și (2) ale celei de A doua directive privind asigurarea de viață.

(7) – A se vedea, de exemplu, considerentele (1) și (2) ale celei de A treia directive privind asigurarea de viață.

(8) – Articolul 1 litera (d) din A treia directivă privind asigurarea de viață definea „statul membru de origine” ca fiind „statul membru în care se află sediul social al întreprinderii de asigurare care acoperă angajamentul” [traducere neoficială].

(9) – A se vedea și considerentul (20) al celei de A treia directive privind asigurarea de viață, care făcea referire la faptul că, „[…] în cadrul unei piețe interne, este în interesul deținătorilor de polițe de asigurare să aibă acces la cea mai largă gamă de produse de asigurare posibilă, disponibile în cadrul [Uniunii Europene], astfel încât să poată alege acel serviciu care corespunde cel mai bine nevoilor lor”.

(10) – A se vedea punctul 2 de mai sus.

(11) – A se vedea punctul 1 de mai sus.

(12) – A se vedea punctul 19 de mai jos.

(13) – A se vedea, de exemplu, Hotărârea Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, punctele 41 și 42 și jurisprudența citată.

(14) – În observațiile sale scrise, Comisia a părut să admită că este posibil ca informațiile să fie vizate de rubrica a(10), dar a susținut poziția contrară în cadrul ședinței.

(15) – Hotărârea Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, punctul 29. A se vedea și punctul 45 din Concluziile noastre în această cauză (EU:C:2013:472). Pentru protecția părții defavorizate se prevede, printre altele, un drept de anulare: a se vedea articolul 15 din A doua directivă privind asigurarea de viață.

(16) – Considerentul (23) al celei de A treia directive privind asigurarea de viață. A se vedea și Hotărârea Axa Royale Belge, C‑386/00, EU:C:2002:136, punctul 20. A se vedea și punctul 59 din Concluziile noastre prezentate în cauza Endress, EU:C:2013:472, citate la nota de subsol 15.

(17) – Hotărârea Endress, EU:C:2013:864, citată la nota de subsol 15, punctul 25.

(18) – Expunerea de motive la propunerea celei de a treia directive a Consiliului de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea directă de viață și de modificare a Directivelor 79/2677/CEE și 90/619/CEE, COM(91) 57 final (JO 1991, C 99, p. 2), la p. 6 (denumită în continuare „expunerea de motive”).

(19) – Expunerea de motive, citată la nota de subsol 18, punctul 29.

(20) – Expunerea de motive, citată la nota de subsol 18, punctul 29.

(21) – A se vedea articolul 1 litera (c) din A treia directivă privind asigurarea de viață coroborat cu articolul 1 literele (a) și (c) din Prima directivă privind asigurarea de viață. A se vedea și punctul 2 de mai sus.

(22) – A se vedea, de exemplu, articolul 17 din Prima directivă privind asigurarea de viață, astfel cum a fost modificat prin articolul 18 din A treia directivă privind asigurarea de viață.

(23) – În această privință, considerentul (23) al celei de A treia directive privind asigurarea de viață se referă la produsele propuse unui consumator. A se vedea și Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza Axa Royale Belge, EU:C:2011:612, citată la nota de subsol 16, punctele 25 și 26.

(24) – A se vedea, de exemplu, Hotărârea González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, punctele 29-31. Anexa II punctul A confirmă că A treia directivă privind asigurarea de viață se aplică unor astfel de produse mixte: potrivit rubricilor a(11) și a(12) din anexa II punctul A, definirea unităților pe care sunt bazate beneficiile și indicarea naturii activelor‑garanție sunt informații care trebuie să fie oferite potențialilor asigurați.

(25) – Întrebări similare au fost examinate de Curtea AELS în Hotărârea din 13 iunie 2013, Koch, E-11/12 (EFTA Court Reports, nepublicată încă), prin care s‑a statuat: „[…] fără a aduce atingere altor dispoziții și atât timp cât eficacitatea lor nu este afectată, [A treia directivă privind asigurarea de viață] și Directiva 2002/83 nu împiedică aplicarea de către statele SEE a principiilor generale din dreptul național al contractelor pentru a stabili obligația de consiliere privind instrumentele financiare complexe, cum este asigurarea de viață, care sunt vândute consumatorilor […]” (punctul 77).

(26) – Hotărârea Axa Royale Belge, EU:C:2002:136, citată la nota de subsol 16, punctul 24.

(27) – Hotărârea Axa Royale Belge, EU:C:2002:136, citată la nota de subsol 16, punctele 27-30.

(28) – Hotărârea Endress, EU:C:2013:864, citată la nota de subsol 15, punctul 35 și jurisprudența citată.

(29) – În situații excepționale, implicațiile acestei interpretări pot determina limitarea în timp a efectelor unei hotărâri a Curții. Totuși, în cazul de față nu au fost prezentate Curții probe din care să rezulte necesitatea de a proceda în acest sens. A se vedea, de exemplu, Hotărârea Endress, EU:C:2013:864, citată la nota de subsol 15, punctul 36 și jurisprudența citată.

(30) – A se vedea, de exemplu, Hotărârea Malaysia Dairy Industries, C‑320/12, EU:C:2013:435, punctul 25 și jurisprudența citată.