Nici din dispozițiile articolului 274 CE, nici din cele ale Regulamentului nr. 1605/2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene nu rezultă că Comisia dispune de competența explicită de a adopta, în vederea combaterii fraudei și a oricărei alte activități nelegale care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii, Decizia 2008/969 privind sistemul de avertizare rapidă pentru ordonatorii de credite ai Comisiei și ai agențiilor executive. Desigur, potrivit articolului 274 CE, Comisia execută bugetul Uniunii în conformitate cu dispozițiile regulamentelor adoptate pentru punerea în aplicare a articolului 279 CE. Acesta din urmă prevede utilizarea procedurii legislative ordinare. Cu toate acestea, Regulamentul nr. 1605/2002, al cărui temei legal este articolul 279 CE, nu menționează un sistem precum sistemul de avertizare rapidă. Regulamentul menționat prevede, la articolul 95 alineatul (1), numai înființarea unei baze centrale de date privind candidații și ofertanții care se află în una dintre situațiile de excludere obligatorie prevăzute de regulament.

În același sens, în pofida faptului că un sistem de alertă poate fi un instrument util în cadrul sarcinilor Comisiei în calitate de gardian și de executant al bugetului Uniunii, aceasta nu poate permite să se constate existența unei competențe implicite de adoptare a Deciziei 20008/969. Astfel, deși Comisia este abilitată să își organizeze funcționarea internă pentru a asigura o funcționare cât mai eficientă posibil, conform articolului 51 și articolului 59 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1605/2002, nu este mai puțin adevărat că competența sa de autoreglementare își are limitele în atribuțiile care îi sunt conferite. Or, deși măsurile interne nu produc efecte decât în sfera internă a administrației și nu creează niciun drept sau obligație pentru terți, nu aceasta este situația Deciziei 2008/969, care are vocația să producă efecte juridice spre exterior.

În plus, în timp ce legiuitorul Uniunii a creat un temei legal pentru avertismentele de excludere, el nu a considerat oportun să procedeze astfel pentru celelalte avertismente care sunt prevăzute în Decizia 2008/969. Mai mult, spre deosebire de avertismentele W5, care se întemeiază pe elemente obiective și, într‑o anumită măsură, dovedite, înregistrarea avertismentului W1a sau W1b în temeiul Deciziei 2008/969 este consecința unei investigații a Oficiului European de Luptă Antifraudă, deși nu au fost încă dovedite constatări ale unor fraude sau ale unor greșeli administrative. În fond, nu se poate accepta, fără a încălca drepturile fundamentale, între care se numără prezumția de nevinovăție, consacrată la articolul 48 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, adagiul qui potest maius potest et minus. Or, spre deosebire de avertismentele de excludere, este incontestabil că avertismentele W1a și W1b vizează o situație în care investigațiile sunt încă în desfășurare și, în consecință, în care o instanță nu a stabilit încă o vinovăție. Prin urmare, în cazul în care Comisia consideră necesar să ia măsuri preventive, într‑un stadiu incipient, aceasta are nevoie, cu atât mai mult pentru acest motiv, de un temei legal care să permită crearea unui astfel de sistem de alertă și adoptarea măsurilor aferente acestuia, sistem care să respecte dreptul la apărare, principul proporționalității, precum și principiul securității juridice, acesta din urmă impunând ca normele de drept să fie clare, precise și previzibile în privința efectelor lor, în special în cazul în care pot avea consecințe defavorabile asupra persoanelor fizice și a întreprinderilor.

(a se vedea punctele 43, 45, 58, 59 și 61-67)