CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

MELCHIOR WATHELET

prezentate la 16 iunie 2016 ( 1 )

Cauza C‑428/15

Child and Family Agency

împotriva

J. D.[cerere de decizie preliminară formulată de

Supreme Court (Curtea Supremă, Irlanda)]

„Trimitere preliminară — Cooperarea judiciară în materie civilă — Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești — Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 — Articolul 15 — Trimitere a cauzei unei alte instanțe — Domeniu de aplicare — Condiții de aplicare — Instanța mai bine plasată — Interesul superior al copilului”

I – Introducere

1. Cererea de decizie preliminară se înscrie în cadrul unui litigiu între Child and Family Agency (Agenția pentru protecția copilului și a familiei, Irlanda, denumită în continuare „agenția”) și doamna J. D., cu privire la măsurile care urmează a fi luate în legătură cu cel de al doilea copil al acesteia din urmă, minorul de vârstă mică R.

2. Această cerere privește interpretarea articolului 15 din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 ( 2 ).

3. Dispoziția menționată autorizează instanța competentă să soluționeze cauza pe fond (denumită în continuare „instanța competentă în mod normal”) să trimită cauza instanței unui alt stat membru care este „mai bine plasată pentru a soluționa cauza” dacă acest lucru „servește interesul superior al copilului”. Prin intermediul diferitor întrebări preliminare adresate de instanța de trimitere, Curții i se solicită să precizeze cele două condiții specifice de aplicare.

II – Cadrul juridic

4. Potrivit considerentului (5) al Regulamentului nr. 2201/2003: „În vederea garantării egalității tuturor copiilor, prezentul regulament reglementează toate hotărârile judecătorești în materia răspunderii părintești, inclusiv măsurile de protecție a copilului, independent de orice legătură cu o procedură matrimonială.”

5. Pe de altă parte, în considerentele (12) și (13) ale Regulamentului nr. 2201/2003 se precizează următoarele: „(12) Temeiurile de competență stabilite prin prezentul regulament în materia răspunderii părintești sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului și, în special, de criteriul proximității. Prin urmare, ar trebui să fie competente în primul rând instanțele statului membru în care copilul își are reședința obișnuită, cu excepția unor cazuri de schimbare a reședinței copilului sau ca urmare a unui acord încheiat între titularii răspunderii părintești. (13) În interesul copilului, prezentul regulament permite instanței competente, în mod excepțional și în anumite condiții, să trimită cauza instanței unui alt stat membru, în cazul în care aceasta este mai în măsură să soluționeze cauza. Cu toate acestea, în acest caz, cea de a doua instanță sesizată nu ar trebui autorizată să trimită cazul unei a treia instanțe.”

6. În sfârșit, considerentul (33) al Regulamentului nr. 2201/2003 prevede: „Prezentul regulament recunoaște drepturile fundamentale și respectă principiile consacrate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. În special, prezentul regulament se asigură că sunt respectate drepturile fundamentale ale copilului în conformitate cu articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.”

7. Competența de fond în materia răspunderii părintești este reglementată la articolul 8 din același regulament. Potrivit alineatului (1) al acestui articol: „Instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente în materia răspunderii părintești privind un copil care are reședința obișnuită în acest stat membru la momentul la care instanța este sesizată.”

8. Articolul 12 alineatul (3) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede o prorogare de competență în materia răspunderii părintești în favoarea instanței competente să hotărască în cererile de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei în cazul în care: „(a) copilul are o legătură strânsă cu [...] [statul] membru [al acestei instanțe], în special datorită faptului că unul dintre titularii răspunderii părintești își are reședința obișnuită aici sau copilul este resortisant al acestui stat membru și (b) competența [instanței] a fost acceptată în mod expres sau în orice alt mod neechivoc de către toate părțile la procedură la data sesizării instanței, iar competența este în interesul superior al copilului.”

9. O derogare de la competența de fond care face obiectul articolului 8 din Regulamentul nr. 2201/2003 este, pe de altă parte, prevăzută la articolul 15 din regulament. Acest din urmă articol, intitulat „Trimiterea la o instanță mai bine plasată pentru a soluționa cauza”, prevede: „(1) Cu titlu de excepție, instanțele judecătorești dintr‑un stat membru competente pentru a soluționa cauza pe fond pot, în cazul în care consideră că o instanță dintr‑un alt stat membru cu care copilul are o legătură specială este mai bine plasată pentru a soluționa cauza sau o parte specifică a acesteia și atunci când acest lucru servește interesul superior al copilului: (a) să suspende procedura sau respectiva parte a acesteia și să invite părțile să depună o cerere la instanța judecătorească din acest alt stat membru în conformitate cu alineatul (4) sau (b) să solicite instanței judecătorești din alt stat membru să‑și exercite competența în conformitate cu alineatul (5). (2) Alineatul (1) se aplică: (a) la cererea uneia dintre părți sau (b) la inițiativa instanței judecătorești sau (c) la solicitarea instanței judecătorești dintr‑un alt stat membru cu care copilul are o legătură specială, în conformitate cu alineatul (3). Cu toate acestea, trimiterea se poate efectua, la inițiativa instanței sau la solicitarea instanței dintr‑un alt stat membru, numai dacă este acceptată de cel puțin una dintre părți. (3) În sensul alineatului (1), se consideră că un copil are o legătură specială cu un stat membru în cazul în care: (a) după sesizarea instanței judecătorești menționate la alineatul (1), copilul și‑a dobândit reședința obișnuită în acest stat membru sau (b) copilul a avut reședința obișnuită în acest stat membru sau (c) copilul este resortisant al acestui stat membru sau (d) unul dintre titularii răspunderii părintești își are reședința obișnuită în acest stat membru sau (e) litigiul se referă la măsurile de protecție a copilului privind administrarea, conservarea sau dispoziția cu privire la bunurile deținute de copil, bunuri care se află pe teritoriul acestui stat membru. (4) Instanța judecătorească din statul membru competentă pentru a soluționa cauza pe fond acordă un termen în care instanțele judecătorești din celălalt stat membru trebuie să fie sesizate în conformitate cu alineatul (1). În cazul în care instanțele nu sunt sesizate în acest termen, instanța sesizată continuă să‑și exercite competența în conformitate cu articolele 8-14. (5) Instanțele judecătorești din acest alt stat membru pot, în cazul în care este în interesul superior al copilului, din cauza circumstanțelor specifice ale cauzei, să se declare competente într‑un termen de șase săptămâni de la data sesizării acestora pe baza alineatului (1) litera (a) sau (b). În acest caz, prima instanță sesizată își declină competența. În caz contrar, prima instanță sesizată continuă să‑și exercite competența în conformitate cu articolele 8-14. (6) Instanțele judecătorești cooperează, în sensul prezentului articol, direct sau prin intermediul autorităților centrale desemnate în conformitate cu articolul 53.”

III – Situația de fapt din litigiul principal

10. Doamna D., resortisantă a Regatului Unit, s‑a născut la data de 15 noiembrie 1977. Aceasta a intrat pe teritoriul Irlandei la 29 septembrie 2014, fiind însărcinată cu cel de al doilea copil al său.

11. Fiul său mai mare, S., fusese dat în plasament în Regatul Unit în cursul anului 2010 ca urmare a constatării că, pe de o parte, doamna D. suferă de o tulburare de personalitate (comportament de tip antisocial) și, pe de altă parte, a recurs la violență fizică asupra acestui copil.

12. În perioada în care încă avea reședința în Regatul Unit, doamna D. a fost supusă unei evaluări prenatale realizate de autoritățile de protecție a copilului din locul de reședință înaintea nașterii celui de al doilea copil, R., iar acest lucru a fost motivat de antecedentele sale medicale și familiale. Din această evaluare a reieșit, printre altele, că doamna D. arătase afecțiune față de primul copil, că avea o perspectivă pozitivă asupra nașterii celui de al doilea fiu și că făcuse pregătiri pentru naștere. Aceasta își exprimase disponibilitatea de a colabora cu asistenții sociali și făcuse dovada capacității sale de a păstra o locuință pe termen lung. Autoritățile competente au considerat totuși că cel de al doilea copil ar trebui să fie plasat într‑o familie substitutivă până la inițierea unei proceduri de adopție de către un terț.

13. În acest context, doamna D. a reziliat contractul de închiriere și și‑a vândut bunurile din Regatul Unit în scopul de a se stabili în Irlanda. Al doilea copil al său, R., s‑a născut o lună mai târziu, la data de 25 octombrie 2014, în acest din urmă stat membru. Atât doamna D., cât și fiul ei, R., locuiesc pe teritoriul Irlandei de atunci.

14. La scurt timp după nașterea lui R., agenția a solicitat District Court (Tribunalul Districtual, Irlanda) competent să dispună o măsură de luare în plasament a acestui copil. Cererea a fost însă respinsă pentru motivul că mărturiile indirecte provenind din Regatul Unit pe care se întemeia agenția erau inadmisibile.

15. Sesizată cu un apel formulat de agenție, Circuit Court (Tribunalul Itinerant, Irlanda) competent a dispus plasamentul provizoriu al lui R. într‑o familie substitutivă. Începând de atunci, această măsură a fost reînnoită periodic. Doamna D. a obținut totuși dreptul de a‑și vizita regulat copilul, drept de care aceasta s‑a prevalat.

16. Pe de altă parte, agenția a solicitat High Court (Înalta Curte, Irlanda) să trimită cauza pe fond la High Court of Justice (England & Wales) [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Regatul Unit], în conformitate cu articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003. Această cerere a fost susținută de tutorele ad litem al lui R. (denumit în continuare „tutorele”).

17. Prin hotărârea din 26 martie 2015, High Court (Înalta Curte) a autorizat agenția să solicite High Court of Justice (England & Wales) [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor)] să își exercite competența în ceea ce privește prezenta cauză. În schimb, potrivit cererii de decizie preliminară, High Court (Înalta Curte) nu ar fi dispus scoaterea lui R. din plasamentul la familia substitutivă.

18. Doamna D. a solicitat să fie autorizată să formuleze un recurs împotriva acestei hotărâri direct în fața Supreme Court (Curtea Supremă, Irlanda), care a admis cererea sa, după ascultarea părților.

19. În decizia sa de trimitere, Supreme Court (Curtea Supremă) admite că litigiul se încadrează exclusiv în sfera de competență a autorităților de protecție a copilului și a instanțelor irlandeze și are mai multe îndoieli legate de condițiile de aplicare a articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003.

20. Supreme Court (Curtea Supremă) solicită, mai întâi, să se stabilească dacă această dispoziție este aplicabilă într‑o cauză de drept public, precum litigiul principal, în pofida faptului că nicio procedură care îl privește pe R. nu este pendinte în Regatul Unit și că recunoașterea competenței instanțelor acestui stat membru ar implica, așadar, ca, ulterior, autoritățile de protecție a copilului din respectivul stat membru să accepte la rândul lor preluarea cazului lui R.

21. În continuare, Supreme Court (Curtea Supremă) ridică problema interpretării noțiunii „interesul superior al copilului” prevăzute la articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003. Instanța consideră că noțiunea trebuie interpretată în lumina obiectivului care constă în a determina rapid instanța competentă pentru a soluționa o cauză care intră în domeniul de aplicare al regulamentului. Supreme Court (Curtea Supremă) deduce de aici că punerea în aplicare a acestei dispoziții nu impune ca instanța competentă în mod normal să procedeze – în cazul în care intenționează să trimită această cauză unei instanțe din alt stat membru pe care o consideră mai bine plasată să soluționeze cauza – la o „examinare completă pe fond” a interesului superior al copilului. Supreme Court (Curtea Supremă) concluzionează că instanța competentă trebuie să efectueze mai degrabă o evaluare sumară a acestei chestiuni, în lumina „principiului potrivit căruia este în interesul superior al copilului ca o evaluare să fie realizată de către instanța mai bine plasată pentru a evalua situația”, instanței din celălalt stat membru revenindu‑i sarcina de a realiza o analiză mai aprofundată.

22. În sfârșit, instanța de trimitere ridică problema elementelor care trebuie luate în considerare în cadrul unei astfel de evaluări sumare. În această privință, instanța de trimitere consideră că nu trebuie încurajată stabilirea în Irlanda a resortisanților Regatului Unit care doresc să își sustragă copiii din sfera de intervenție a autorităților competente în domeniul protecției copilului și, în sens mai larg, că nu trebuie create sau tolerate situații de „forum shopping”. Totuși, instanța de trimitere solicită să se stabilească în ce măsură se poate ține seama de astfel de considerații în cadrul punerii în aplicare a articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003.

23. În acest context, Supreme Court (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții șase întrebări preliminare.

IV – Cererea de decizie preliminară și procedura în fața Curții

24. Astfel, prin decizia din 31 iulie 2015, primită de Curte la 4 august 2015, Supreme Court (Curtea Supremă) a adresat Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 se aplică cererilor în materie de protecția copilului formulate în temeiul dreptului public de către o autoritate locală dintr‑un stat membru, atunci când, în cazul în care o instanță dintr‑un alt stat membru se declară competentă, va fi necesară inițierea unei proceduri separate de către un organism diferit în temeiul altei legislații și, eventual, dacă nu chiar probabil, în legătură cu împrejurări de fapt diferite? 2) În cazul unui răspuns afirmativ, în ce măsură, dacă este cazul, o instanță ar trebui să analizeze impactul probabil al unei cereri întemeiate pe articolul 15, dacă aceasta este acceptată, asupra dreptului la liberă circulație al persoanelor vizate? 3) Dacă «interesul superior al copilului» prevăzut la articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 se referă exclusiv la o decizie privind instanța competentă, care sunt factorii de care o instanță poate să țină seama în legătură cu această expresie, care nu au fost deja luați în considerare pentru a stabili dacă o altă instanță este «mai bine plasată»? 4) În sensul articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003, o instanță poate ține seama de dreptul substanțial, de normele procedurale sau de practica instanțelor din statul membru relevant? 5) În sensul articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003, în ce măsură ar trebui o instanță națională să țină seama de împrejurările specifice ale cauzei, inclusiv de dorința mamei de a se sustrage competenței serviciilor de asistență socială din statul membru de origine al acesteia și, ulterior, de a da naștere copilului său în alt stat membru, cu un sistem de asistență socială, în opinia sa, mai favorabil? 6) Mai exact, ce aspecte trebuie examinate de o instanță națională atunci când stabilește care instanță este mai bine plasată pentru a se pronunța cu privire la cauză?”

25. Pe de altă parte, instanța de trimitere a solicitat ca prezenta cauză să beneficieze de procedura preliminară de urgență prevăzută la articolul 23a din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și la articolul 107 din Regulamentul de procedură al Curții.

26. Ca urmare a reuniunii administrative din 14 august 2015, Camera a patra a Curții a decis, după ascultarea avocatului general, să nu dea curs acestei cereri, pentru motivul că împrejurările prezentate în susținerea acesteia nu stabileau existența urgenței necesare pentru a justifica aplicarea procedurii menționate.

27. S‑a decis totuși, în temeiul articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, ca prezenta cauză să fie judecată cu prioritate.

28. Agenția, doamna D., tutorele, guvernele irlandez, ceh și slovac, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. În plus, cu excepția guvernelor ceh și slovac, toate aceste părți au intervenit în ședința din 12 mai 2016.

V – Analiză

29. Prima întrebare adresată de instanța de trimitere se distinge față de celelalte cinci. Astfel, această întrebare se referă, într‑o oarecare măsură, la o condiție „prealabilă” aplicării articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003. În schimb, întrebările următoare presupun precizarea condițiilor de punere în aplicare a aceleiași dispoziții din Regulamentul nr. 2201/2003 și pot fi analizate împreună.

A – Cu privire la prima întrebare preliminară

30. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 se poate aplica în cazul unei acțiuni în materia protecției copilului, întemeiată pe dreptul public și introdusă de către o autoritate locală dintr‑un stat membru, în condițiile în care o instituție dintr‑un alt stat membru este cea care va trebui să inițieze o procedură distinctă, în temeiul unei legislații diferite și eventual, chiar probabil, în raport cu împrejurări de fapt diferite, dacă instanța din acest alt stat membru se declară competentă.

31. În opinia noastră, această întrebare necesită analizarea a trei probleme distincte. Prima privește eventuala incidență a calificării civile sau publice a procedurii în dreptul național. Cea de a doua privește posibilitatea aplicării articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 atunci când nu este pendinte nicio procedură administrativă sau judiciară în statul membru al instanței căreia se intenționează să i se trimită cauza. A treia problemă se referă la sesizarea instanței din celălalt stat membru. Deși Curtea a avut deja ocazia să răspundă la prima problemă ridicată de prima întrebare preliminară, celelalte două probleme sunt inedite.

1. Cu privire la incidența calificării civile sau publice a procedurii

32. Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, domeniul de aplicare al acestui regulament se circumscrie „materiil[or] civile”.

33. Curtea a statuat deja că această noțiune trebuie să facă obiectul unei interpretări autonome ( 3 ) și că necesitatea aplicării uniforme a Regulamentului nr. 2201/2003 impune ca toate hotărârile în materia răspunderii părintești să intre în domeniul de aplicare al regulamentului menționat ( 4 ).

34. Pe baza acestor considerații, Curtea apreciază că noțiunea de materii civile care delimitează domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 2201/2003 trebuie interpretată în sensul că poate cuprinde măsuri care, din punctul de vedere al dreptului unui stat membru, țin de dreptul public ( 5 ).

35. Mai concret, Curtea a statuat astfel, întemeindu‑se pe articolul 1 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 2201/2003 ( 6 ) și pe considerentul (5) al acestui regulament, că hotărârile de luare în îngrijire a unui copil sunt incluse, „prin natura [lor], în cadrul unei acțiuni a autorităților publice al cărei scop este de a răspunde nevoilor de protecție și de asistență ale minorilor” ( 7 ). De asemenea, Curtea a precizat că „nici organizarea jurisdicțională a statelor membre, nici atribuirea competenței autorităților administrative nu pot avea nicio influență asupra domeniului de aplicare al acestui regulament și asupra interpretării noțiunii de materii civile” ( 8 ).

36. În concluzie, deși răspunderea părintească vizată de Regulamentul nr. 2201/2003 privește, prin urmare, în mod formal „materiile civile”, calificarea reținută de legislațiile naționale nu este relevantă ( 9 ).

2. Cu privire la necesitatea existenței unei proceduri administrative sau judiciare pendinte în al doilea stat membru

37. Potrivit articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, instanța competentă în materia răspunderii părintești este, în principiu, aceea din locul în care copilul are reședința obișnuită la momentul la care instanța este sesizată. Articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 permite derogarea de la această regulă de competență de fond.

38. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, este necesar, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, să se ia în considerare nu numai termenii acesteia, ci, în egală măsură, contextul său și obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție. Interpretarea dispozițiilor Regulamentului nr. 2201/2003 nu poate deroga de la aceste principii ( 10 ).

39. În ceea ce privește modul de redactare a articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003, trebuie să se constate că acesta nu prevede în mod expres ca o procedură administrativă sau judiciară să fi fost deja introdusă într‑un alt stat membru decât cel al instanței competente în temeiul articolului 8 din regulamentul amintit pentru ca aceasta din urmă să poată pună în aplicare articolul 15.

40. Dimpotrivă, conform articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, dacă instanța competentă pentru a soluționa cauza pe fond consideră că o instanță dintr‑un alt stat membru cu care copilul are o legătură specială este mai bine plasată pentru a soluționa cauza și că acest lucru servește interesul superior al copilului, ea poate fie să solicite instanței din acest alt stat membru să își exercite competența, fie să suspende procedura și „să invite părțile să depună o cerere la instanța judecătorească din acest alt stat membru” ( 11 ).

41. Dacă dispoziția prevede că părțile sunt invitate „să depună o cerere” la instanța judecătorească a unui alt stat membru, aceasta înseamnă că nicio cerere similară nu se află, a priori, pe rolul respectivei alte instanțe.

42. În opinia noastră, această interpretare, potrivit căreia nu este necesar ca o procedură administrativă sau judiciară să fie deja pendinte în cel de al doilea stat membru pentru a pune în aplicare articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003, este, în plus, conformă cu obiectivele urmărite de regulamentul menționat.

43. Astfel, potrivit considerentului (12) al Regulamentului nr. 2201/2003, temeiurile de competență stabilite prin regulament sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului și, în special, de criteriul proximității ( 12 ). Rezultă că acest regulament se întemeiază pe concepția potrivit căreia interesul superior al copilului trebuie să primeze ( 13 ).

44. În temeiul acestor considerații, Curtea a hotărât că regula prorogării de competență prevăzută la articolul 12 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2201/2003 – care constituie de asemenea o derogare de la regula competenței de fond – poate fi aplicată fără a fi necesar ca procedura în materia răspunderii părintești să aibă legătură cu o altă procedură aflată deja pe rolul instanței în favoarea căreia se solicită prorogarea de competență ( 14 ). Astfel, potrivit Curții, interpretarea contrară ar aduce atingere efectului util al acestei dispoziții ( 15 ). În plus, aceasta ar contraveni obiectivelor urmărite de Regulamentul nr. 2201/2003, întrucât ar avea ca efect excluderea posibilității de a se recurge la prorogarea menționată în numeroase situații, în pofida faptului că această prorogare de competență ar putea fi în interesul superior al copilului în cauză ( 16 ).

45. Observăm că aceeași constatare poate fi făcută în privința derogării de competență instituite prin articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003. În cazul vizat de această dispoziție, este vorba de asemenea despre atribuirea competenței unei instanțe mai în măsură să servească interesul superior al copilului, cu atât mai mult cu cât articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 precizează în mod expres că excepția poate fi invocată numai în cazul în care ea servește acest interes.

46. Atât formularea articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003, cât și obiectivele urmărite de acest regulament conduc, prin urmare, la reținerea unei interpretări potrivit căreia articolul menționat poate fi aplicat chiar dacă nicio altă procedură administrativă sau judiciară nu este pendinte în acel moment în statul membru în care instanța competentă în mod normal intenționează să trimită cauza.

3. Cu privire la sesizarea instanței din celălalt stat membru

47. Potrivit interpretării articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 pe care o propunem, nu este necesar ca o procedură administrativă sau judiciară să fie deja pendinte în statul membru în care instanța competentă în mod normal intenționează să trimită cauza. Prima întrebare preliminară adresată de instanța de trimitere ne determină totuși să precizăm modalitatea în care instanța celuilalt stat membru poate fi în situația de a soluționa cauza.

48. Astfel, potrivit instanței de trimitere, „în cazul în care o instanță dintr‑un alt stat membru se declară competentă, va fi necesară inițierea unei proceduri separate de către un organism diferit în temeiul altei legislații și, eventual, dacă nu chiar probabil, în legătură cu împrejurări de fapt diferite”.

49. La prima vedere, întrebarea implică o contradicție: cum ar putea să se declare competentă o instanță dacă este necesar ca o procedură separată să fie introdusă ulterior în acest scop?

50. Articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 constituie o excepție de la sistemul competenței de fond prevăzut de regulamentul menționat. În acest sens, articolul amintit trebuie să fie interpretat în mod restrictiv ( 17 ).

51. Or, după cum am arătat deja, dacă instanța competentă pentru a soluționa cauza pe fond consideră că o instanță dintr‑un alt stat membru cu care copilul are o legătură specială este mai bine plasată pentru a soluționa cauza și că acest lucru servește interesul superior al respectivului copil, articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede doar două posibilități.

52. Potrivit articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, instanța competentă în mod normal poate „să suspende procedura sau respectiva parte a acesteia și să invite părțile să depună o cerere la instanța judecătorească din acest alt stat membru [în termenul pe care ea îl stabilește]” ( 18 ) sau „să solicite instanței judecătorești din alt stat membru să‑și exercite competența” ( 19 ).

53. Articolul 15 alineatul (4) din Regulamentul nr. 2201/2003 impune la rândul său ca „instanțele judecătorești din celălalt stat membru […] să fie sesizate în conformitate cu alineatul (1)” ( 20 ), iar articolul 15 alineatul (5) prevede, în continuare, că „[i]nstanțele judecătorești din acest alt stat membru pot, în cazul în care este în interesul superior al copilului, din cauza circumstanțelor specifice ale cauzei, să se declare competente într‑un termen de șase săptămâni de la data sesizării acestora pe baza alineatului (1) litera (a) sau (b)” ( 21 ). Aceste două ipoteze sunt, prin urmare, doar sesizarea de către părțile din litigiul pendinte în fața instanței competente să soluționeze cauza pe fond sau invitația adresată de această instanță celeilalte instanțe de a se declara competentă.

54. Or, potrivit instanței de trimitere, instanța celuilalt stat membru nu ar putea să soluționeze dosarul pentru care instanța primului stat membru i‑a cerut să își exercite competența în aplicarea articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 decât dacă autoritatea locală din Regatul Unit introduce în fața sa o procedură separată în temeiul legislației celui de al doilea stat membru ( 22 ).

55. Competența instanței din celălalt stat membru ar fi, așadar, condiționată de introducerea unei noi cereri de către o instituție a acestui alt stat membru, care nu este parte la procedura aflată pe rolul primei instanțe.

56. Trebuie să se constate că această situație nu este prevăzută în mod expres la articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003. În consecință, având în vedere că acest articol trebuie să fie interpretat în mod restrictiv, considerăm că nu poate fi utilizat într‑o asemenea situație.

57. Precizăm de asemenea că, în opinia noastră, articolul 55 din Regulamentul nr. 2201/2003, intitulat „Cooperare în cadrul cauzelor specifice răspunderii părintești”, nu este susceptibil să modifice această analiză. Astfel, deși respectiva dispoziție vizează articolul 15 din regulament, o astfel de trimitere este efectuată doar în scopul „facilitării comunicărilor între instanțele judecătorești” ( 23 ).

4. Concluzie intermediară

58. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem să se răspundă la prima întrebare adresată de instanța de trimitere în sensul că articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 poate fi aplicat în cazul unei acțiuni în materia protecției copilului calificate ca fiind de drept public potrivit dreptului național, chiar dacă nicio procedură administrativă sau judiciară nu este deja pendinte în statul membru în care instanța competentă pentru a soluționa cauza pe fond intenționează să trimită cauza. În schimb, dispoziția respectivă nu se aplică dacă competența instanței căreia se intenționează să i se trimită cauza este condiționată de formularea unei acțiuni de către un reclamant care nu este parte la procedura aflată pe rolul instanței competente în mod normal.

B – Cu privire la întrebările preliminare a doua–a șasea

59. Prin intermediul întrebărilor a doua–a șasea, instanța de trimitere urmărește să obțină precizări privind condițiile de punere în aplicare a articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003. Astfel cum am arătat anterior, vom răspunde în mod global la aceste întrebări. Trebuie totuși precizate, în prealabil, condițiile prevăzute la articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 și întinderea acestora.

1. Cu privire la condițiile impuse la articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 (a treia întrebare preliminară)

60. În mod formal, articolul 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 enunță trei condiții pentru ca instanța competentă pentru a soluționa cauza pe fond să trimită cauza unei alte instanțe. Copilul trebuie să aibă o legătură specială cu celălalt stat membru, instanța din acest alt stat trebuie să fie mai bine plasată pentru a soluționa cauza, iar trimiterea trebuie să servească interesul superior al copilului.

61. Prima condiție este detaliată la articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2201/2003. Nu există neclarități în această privință. Pe de o parte, enumerarea enunțată de această dispoziție este imperativă. Ea nu este însoțită de niciun termen care să sugereze că ar fi vorba despre o listă exemplificativă, precum locuțiunea adverbială „în special” sau expresia „de exemplu”. Pe de altă parte, enumerarea dezvoltă una dintre condițiile excepției autorizate la alineatul (1) al articolului 15. În acest sens, ea nu poate fi interpretată decât în mod restrictiv ( 24 ).

62. În consecință, enumerarea cuprinsă la articolul 15 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie înțeleasă drept o listă exhaustivă de situații în care se prezumă că legătura specială impusă la alineatul (1) al acestui articol a fost stabilită ( 25 ).

63. Interpretarea celorlalte două condiții – instanța cel mai bine plasată și interesul superior al copilului – ridică mai multe dificultăți, deoarece legiuitorul Uniunii Europene nu le‑a definit și nici nu a furnizat elemente de apreciere.

64. Trebuie, mai întâi, să se stabilească dacă este vorba despre două condiții cumulative care trebuie să facă obiectul unei aprecieri distincte sau dacă aceste două condiții pot fi examinate împreună de instanțele naționale.

65. În observațiile sale scrise, Comisia consideră că ele sunt indisociabile și că criteriul „interesului superior” se limitează la a condiționa puterea de apreciere conferită instanței prin articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 ( 26 ). Din această perspectivă, stabilirea instanței cel mai bine plasate nu ar putea fi realizată decât cu respectarea interesului superior al copilului. Aceste două criterii ar face parte, prin urmare, din același proces de evaluare.

66. Împărtășim această interpretare a articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, pe care o considerăm conformă cu obiectivele urmărite de regulament.

67. Fără îndoială, utilizarea conjuncției „și” sugerează o distincție între cele două condiții. Precizarea referitoare la interesul superior al copilului pare totuși să nu constituie o condiție independentă, ci o repetare a obiectivului general care ghidează temeiurile de competență în materia răspunderii părintești. După cum am menționat deja, temeiurile de competență sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului și, în special, de criteriul proximității ( 27 ).

68. Coroborarea celor două criterii prevăzute la articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 este conformă cu intențiile legiuitorului, așa cum sunt ele expuse în considerentele (12) și (13) ale regulamentului menționat. Astfel, potrivit considerentului (12), „[t]emeiurile de competență stabilite prin prezentul regulament în materia răspunderii părintești sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului și, în special, de criteriul proximității”. Totuși, considerentul (13) precizează că, „[î]n interesul copilului, prezentul regulament permite instanței competente, în mod excepțional și în anumite condiții, să trimită cauza instanței unui alt stat membru, în cazul în care aceasta este mai în măsură să soluționeze cauza” ( 28 ).

69. Această analiză este consolidată prin considerentul (33) al Regulamentului nr. 2201/2003. Astfel, potrivit considerentului amintit, regulamentul recunoaște drepturile fundamentale și respectă principiile consacrate de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. În acest scop, „prezentul regulament se asigură că sunt respectate drepturile fundamentale ale copilului în conformitate cu articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene”. Or, potrivit alineatului (2) al acestui articol, „[î]n toate acțiunile referitoare la copii, indiferent dacă sunt realizate de autorități publice sau de instituții private, interesul superior al copilului trebuie să fie considerat primordial”.

70. Reiese în mod clar din aceste considerente că excepția de la competența de fond nu poate fi exercitată decât în favoarea unei instanțe mai bine plasate în ceea ce privește interesul copilului și că, din această perspectivă, interesul superior al copilului nu constituie o condiție pentru aplicarea excepției care trebuie analizată separat, ci criteriul general care trebuie să ghideze orice decizie privind competența în materia răspunderii părintești, fie că este o decizie de principiu sau aplicată cu titlu de excepție. Astfel, interesul copilului apare ca un factor de apreciere general la considerentul (12) și este menționat la considerentul (13) ca o introducere la excepție. Rezultă din aceste considerente că „competența în materia răspunderii părintești trebuie să fie stabilită în primul rând în funcție de interesul superior al copilului” ( 29 ).

71. În cadrul articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, legiuitorul Uniunii a ales ca circumstanță susceptibilă să deroge de la criteriul proximității „legătura specială” pe care un copil o poate avea cu un alt stat membru. Circumstanțele enunțate la alineatul (3) nu implică totuși în mod necesar faptul că instanța celuilalt stat membru este mai bine plasată pentru a soluționa cauza. Acesta este motivul pentru care instanța competentă în mod normal trebuie să aprecieze, ținând seama de interesul copilului, o astfel de posibilitate ( 30 ).

72. Considerăm, în consecință, că ceea ce se impune prin articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 este să se verifice aspectul dacă instanța căreia instanța competentă în mod normal intenționează să îi trimită cauza este mai bine plasată pentru a lua o hotărâre privind răspunderea părintească care să servească mai bine interesul superior al copilului. De altfel, numai în raport cu acest criteriu instanța la care se va fi trimis cauza va accepta sau nu va accepta să își exercite competența în temeiul articolului 15 alineatul (5) din Regulamentul nr. 2201/2003. Prin urmare, întrebarea care se ridică nu este aceea dacă soluția dată litigiului va fi mai favorabilă interesului copilului, ci dacă transferul de competență va servi acest interes.

73. Cu alte cuvinte, interesul superior al copilului reprezintă condiția și temeiul deciziei instanței competente în mod normal de a trimite cauza unei alte instanțe [articolul 15 alineatul (1)] și al deciziei instanței destinatare a trimiterii de a accepta respectiva cauză [articolul 15 alineatul (5)] ( 31 ).

74. În concluzie, vom adăuga că analiza separată sau coroborată a celei de a doua și a celei de a treia condiții impuse la articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 ni se pare a nu avea o incidență concretă, întrucât cele trei condiții ale acestei dispoziții vor trebui, în orice caz, să fie toate îndeplinite.

75. Or, din moment ce problema ridicată nu vizează decât competența, iar nu fondul, nu vedem cum ar putea decide o instanță că o altă instanță este mai bine plasată pentru a judeca o cauză referitoare la răspunderea părintească, fără ca acest lucru să fie în interesul copilului. În același mod, nu putem concepe că un transfer de competență ar putea fi în interesul copilului, deși instanța căreia i s‑ar trimite cauza nu ar fi cel mai bine plasată pentru a soluționa această cauză. Considerăm că analiza condițiilor referitoare la instanța „cel mai bine plasată pentru a soluționa cauza” și la „interesul superior al copilului” presupune, în mod necesar, coroborarea celor două condiții.

2. Cu privire la elementele care pot fi luate în considerare în evaluarea instanței cel mai bine plasate pentru a soluționa cauza

a) Observații privind limitele care îi sunt impuse Curții (a șasea întrebare preliminară)

76. Cu titlu introductiv, amintim că, potrivit articolului 13 alineatul (2) TUE, este de competența Curții să acționeze în limitele atribuțiilor care îi sunt conferite prin tratate. În cadrul articolului 267 TFUE, Curtea are, prin urmare, competența de a statua asupra validității și a interpretării actelor adoptate de instituții.

77. Răspunzând astfel la cea de a șasea întrebare preliminară, considerăm, în consecință, că nu este de competența Curții să enunțe o listă cu aspecte precise pe care o instanță națională ar trebui să le examineze cu scopul de a stabili instanța cel mai bine plasată pentru a statua, în condițiile în care nici legiuitorul Uniunii nu a considerat oportun să procedeze în acest sens ( 32 ).

78. În schimb, Curții îi revine sarcina de a oferi instanței naționale elemente de interpretare utile pentru judecarea cauzei cu care este sesizată.

b) Cu privire la necesitatea de a lua în considerare dreptul substanțial, normele procedurale sau practica instanțelor statului membru care ar putea fi, eventual, competente (a patra întrebare preliminară)

79. Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă instanța care intenționează să aplice articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 trebuie să ia în considerare dreptul substanțial, normele procedurale sau practica instanței celuilalt stat membru care ar putea fi, eventual, competentă.

80. Irlanda susține că instanța nu trebuie să facă o astfel de evaluare comparată a normelor procedurale, a normelor de drept substanțial sau a jurisprudenței referitoare la aceste norme ( 33 ). Comisia este mai puțin categorică. Ea apreciază că instanța nu ar trebui să procedeze „sistematic” la analizarea normelor procedurale, a conflictelor de legi și a drepturilor substanțiale aplicabile ( 34 ).

81. Considerăm că excluderea analizei dreptului substanțial din cadrul aplicării articolului 15 din Regulamentul nr. 2201/2003 este conformă cu principiul încrederii reciproce care stă la baza acestui regulament.

82. Prin urmare, astfel cum Curtea a avut deja ocazia să precizeze, această încredere reciprocă este cea care a permis instituirea unui sistem obligatoriu de competențe pe care toate instanțele judecătorești care intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 2201/2003 sunt obligate să îl respecte ( 35 ).

83. Această încredere este de așa natură încât a permis instituirea unui regim specific în vederea facilitării executării hotărârilor judecătorești privind dreptul de vizită considerat ca fiind esențial pentru protejarea dreptului fundamental al copilului, prevăzut la articolul 24 alineatul (3) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, de a întreține relații și contacte directe cu ambii părinți.

84. Astfel, Curtea a decis că „[a]cest regim se bazează pe principiul încrederii reciproce între statele membre cu privire la faptul că ordinile lor juridice naționale sunt în măsură să furnizeze o protecție echivalentă și efectivă a drepturilor fundamentale recunoscute la nivelul Uniunii, în special de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (Hotărârea Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, punctul 70), și exclude orice formă de revizuire a hotărârii judecătorești pronunțate de instanța din statul de origine” ( 36 ).

85. Prin urmare, instanța inițial competentă trebuie să evalueze exclusiv forul cel mai în măsură pentru a servi interesul copilului ( 37 ). În acest scop, instanța inițial competentă va avea în vedere faptul că „competența în materia răspunderii părintești trebuie să fie stabilită, în primul rând, în funcție de interesul superior al copilului” ( 38 ).

86. Prin urmare, nu este vorba despre a stabili locul unde s‑ar obține cea mai bună soluție cu privire la fond, ci despre a identifica instanța cel mai bine plasată pentru a decide cu privire la această soluție. În acest scop, se poate dovedi utilă analizarea normelor procedurale care delimitează exercitarea competenței celeilalte instanțe sau practicile urmate. Astfel, prin definiție, aceste norme sunt cele care „delimitează” exercitarea competenței.

87. Întrucât cadrul general al analizei este mai bine definit, vom încerca să identificăm în continuare unele dintre elementele concrete, în special dintre normele procedurale, care pot fi luate în considerare pentru a stabili instanța cel mai bine plasată pentru a soluționa cauza.

c) Cu privire la elementele care pot fi luate în considerare (întrebările preliminare a doua, a treia și a cincea)

88. Astfel cum am precizat deja în mai multe ocazii, a fost confirmat într‑o jurisprudență constantă faptul că temeiurile de competență ale Regulamentului nr. 2201/2003 sunt concepute în funcție de criteriul proximității, cu scopul de a se asigura că instanța locală cel mai strâns legată de copil va statua în interesul superior al acestuia din urmă ( 39 ).

89. După cum am arătat și la punctul 70 din prezentele concluzii, reiese în mod clar din considerentele (12) și (13) ale regulamentului menționat că interesul superior al copilului reprezintă criteriul general care trebuie să ghideze orice decizie privind competența în materia răspunderii părintești, fie că este o decizie de principiu sau o decizie luată cu titlu de excepție.

90. Prin urmare, dacă intenționează să aplice articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, instanța competentă în mod normal trebuie să identifice elemente care pot infirma prezumția puternică în favoarea statului în care copilul are reședința obișnuită. Această examinare va trebui realizată pe baza unei analize in concreto ( 40 ), în sensul că instanța trebuie să analizeze motivul pentru care aceste elemente primează, în mod concret, față de competența sa.

91. În definitiv, instanța competentă în mod normal trebuie să se asigure că hotărârea privind răspunderea părintească va fi pronunțată de instanța care are cele mai strânse legături cu elementele speței.

92. În scopul determinării acestei instanțe, împărtășim opinia exprimată de avocatul general Cruz Villalón în ceea ce privește stabilirea reședinței obișnuite a unui copil, potrivit căreia „[a]ceastă examinare [...] trebuie efectuată din punctul de vedere al copilului și, în niciun caz, din punctul de vedere al părinților, indiferent de legitimitatea cererii acestora privind copilul respectiv” ( 41 ).

93. Astfel, pentru a relua exemplul menționat de instanța de trimitere în cadrul celei de a cincea întrebări preliminare, considerăm că dorința unei mame de a se sustrage sferei de intervenție a serviciilor de asistență socială din statul său membru de origine, mutându-se în alt stat membru, cu un sistem de asistență socială, în opinia sa, mai favorabil, nu este relevantă în sine pentru stabilirea instanței cel mai bine plasate pentru soluționarea cauzei. Cu alte cuvinte, acest element nu poate fi luat în considerare decât în cazul în care poate avea o incidență asupra capacității instanței de a soluționa cauza în interesul copilului.

94. În aceeași logică, o reflecție privind libera circulație a persoanelor în cauză nu are sens decât în cazul în care aceasta poate avea o incidență asupra stabilirii capacității unei instanțe de a soluționa cauza în interesul superior al copilului.

95. În schimb, elemente precum limba de procedură, disponibilitatea elementelor de probă pertinente referitoare, de exemplu, la capacitatea unui părinte sau a părinților de educare și de întreținere, posibilitatea de a cita martori utili și probabilitatea ca aceștia să compară în fața instanței, disponibilitatea rapoartelor medicale și sociale și posibilitatea actualizării acestora, dacă este cazul, precum și termenul în care va fi pronunțată hotărârea ( 42 ) pot avea o incidență directă asupra capacității instanței de a aprecia cauza în interesul copilului. Prin urmare, aceste elemente pot fi luate în considerare.

96. Localizarea acestor elemente sau a unora dintre ele pe teritoriul unui alt stat membru decât cel al instanței competente în mod normal nu trebuie să oculteze importanța mediului în care se dezvoltă copilul – adică cel în care copilul își are reședința obișnuită – și incidența pe care ar putea-o avea asupra bunăstării fizice și psihice a copilului deplasarea inerentă unei trimiteri a cauzei către o instanță situată într‑un alt stat membru.

97. În această privință, considerăm că anumite documente utile aprecierii cauzei ar putea, de exemplu, să fie obținute cu ușurință prin utilizarea pur și simplu a obligației de cooperare prevăzute la articolul 15 alineatul (5) din Regulamentul nr. 2201/2003.

3. Concluzie intermediară

98. Prin urmare, având în vedere considerațiile care precedă, considerăm că articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 impune instanței competente în mod normal să verifice dacă instanța căreia intenționează să îi trimită cauza este mai bine plasată decât ea pentru a da o hotărâre privind răspunderea părintească care servește mai bine interesul superior al copilului.

99. În acest sens, instanța competentă în mod normal trebuie să se asigure că hotărârea privind răspunderea părintească va fi luată de instanța care are cele mai strânse legături cu elementele speței. Analiza trebuie realizată din punctul de vedere al copilului, în scopul de a proteja interesul acestuia și fără ca instanța competentă în mod normal să efectueze o analiză comparată a dreptului substanțial care va fi aplicat de instanțele celuilalt stat membru. În schimb, poate fi utilă o analiză a normelor procedurale aplicabile sau a practicilor urmărite în general de instanțele acestui alt stat membru. Pot fi luate în considerare elemente precum limba de procedură, disponibilitatea elementelor de probă pertinente, posibilitatea de a cita martori utili și probabilitatea ca aceștia să compară în fața instanței, disponibilitatea rapoartelor medicale și sociale și posibilitatea actualizării acestora, dacă este cazul, precum și termenul în care va fi dată hotărârea.

100. Localizarea acestor elemente sau a unora dintre ele pe teritoriul unui alt stat membru decât cel al instanței competente în mod normal nu trebuie să oculteze importanța mediului în care se dezvoltă copilul și incidența pe care ar putea-o avea asupra bunăstării fizice și psihice a copilului deplasarea inerentă unei trimiteri a cauzei către o instanță situată într‑un alt stat membru.

VI – Concluzie

101. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Supreme Court (Curtea Supremă, Irlanda) după cum urmează: „1) Articolul 15 din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000, poate fi aplicat în cazul unei acțiuni în materia protecției copilului calificate ca fiind de drept public potrivit dreptului național, chiar dacă nicio procedură administrativă sau judiciară nu este deja pendinte în statul membru în care instanța competentă pentru a soluționa cauza pe fond intenționează să trimită cauza. În schimb, dispoziția respectivă nu se aplică dacă competența instanței căreia se intenționează să i se trimită cauza este condiționată de formularea unei acțiuni de către un reclamant care nu este parte la procedura aflată pe rolul instanței competente în mod normal. 2) Articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 impune instanței competente pentru soluționarea cauzei pe fond să verifice dacă instanța căreia intenționează să îi trimită cauza este mai bine plasată decât ea pentru a da o hotărâre privind răspunderea părintească care servește mai bine interesul superior al copilului. În acest sens, instanța competentă în mod normal trebuie să se asigure că hotărârea privind răspunderea părintească va fi luată de instanța care are cea mai strânsă legătură cu elementele speței. Analiza trebuie realizată din punctul de vedere al copilului, în scopul de a proteja interesul acestuia și fără ca instanța competentă pentru soluționarea cauzei pe fond să efectueze o analiză comparată a dreptului substanțial care va fi aplicat de instanțele celuilalt stat membru. În schimb, poate fi utilă o analiză a normelor procedurale aplicabile sau a practicilor urmărite în general de instanțele acestui alt stat membru. Pot fi luate în considerare elemente precum limba de procedură, disponibilitatea elementelor de probă pertinente, posibilitatea de a cita martori utili și probabilitatea ca aceștia să compară în fața instanței, disponibilitatea rapoartelor medicale și sociale și posibilitatea actualizării acestora, dacă este cazul, precum și termenul în care va fi dată hotărârea. Localizarea acestor elemente sau a unora dintre ele pe teritoriul unui alt stat membru decât cel al instanței competente în mod normal nu trebuie să oculteze importanța mediului în care se dezvoltă copilul și incidența pe care ar putea-o avea asupra bunăstării fizice și psihice a copilului deplasarea inerentă unei trimiteri a cauzei către o instanță situată într‑un alt stat membru.”

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183.

( 3 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, punctul 46).

( 4 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, punctele 47 și 48).

( 5 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 noiembrie 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, punctul 51), și Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctul 27). În ceea ce privește legislația irlandeză, a se vedea Hotărârea din 26 aprilie 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, punctul 60).

( 6 ) Potrivit articolului 1 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 2201/2003, plasarea copilului într‑o familie substitutivă sau într‑un centru de plasament face parte din materiile care sunt legate de răspunderea părintească.

( 7 ) Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctul 26).

( 8 ) Hotărârea din 27 noiembrie 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, punctul 45).

( 9 ) A se vedea, în special, Dutta, A., și Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross‑border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive”, Journal of Private International Law, 2014, p. 1-40, în special p. 5-7; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000”, în Torck, S., Cadiet, L., și Jeuland, E., coord., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, p. 59-98, în special nr. 177.

( 10 ) Drept exemplu de aplicare a acestor principii în cazul interpretării unei dispoziții a Regulamentului nr. 2201/2003, a se vedea, printre altele, Hotărârea din 12 noiembrie 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364).

( 11 ) Sublinierea noastră.

( 12 ) A se vedea, în acest sens, Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctul 35), Hotărârea din 23 decembrie 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, punctul 35), Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctul 46), Hotărârea din 1 octombrie 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punctul 44), precum și Hotărârea din 12 noiembrie 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punctul 48). A se vedea de asemenea Hotărârea din 15 iulie 2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, punctul 91).

( 13 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 noiembrie 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punctul 48).

( 14 ) Hotărârea din 12 noiembrie 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punctul 45).

( 15 ) Hotărârea din 12 noiembrie 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punctul 46).

( 16 ) Hotărârea din 12 noiembrie 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punctul 48).

( 17 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 decembrie 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, punctul 38).

( 18 ) Articolul 15 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003.

( 19 ) Articolul 15 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003.

( 20 ) Sublinierea noastră.

( 21 ) Sublinierea noastră.

( 22 ) Punctul 17 din cererea de decizie preliminară.

( 23 ) Sublinierea noastră.

( 24 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 decembrie 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, punctul 38).

( 25 ) Doctrina consultată pare unanimă în această privință. A se vedea, în special, Franck, St., „La responsabilité parentale en droit international privé. Entrée en vigueur du règlement Bruxelles II bis et du Code de droit international privé”, Revue trimestrielle de droit familial, 2005, p. 700; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000”, în Torck, St., Cadiet, L., și Jeuland, E., (coord.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, p. 59-98, în special nr. 177; Ancel, B. și Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles IIa”, Revue critique de droit international privé, 2005, p. 569 și urm., în special nr. 29.

( 26 ) A se vedea punctul 33 din observațiile scrise ale Comisiei.

( 27 ) A se vedea punctul 43 din prezentele concluzii și jurisprudența citată la nota de subsol 12.

( 28 ) Sublinierea noastră.

( 29 ) Hotărârea din 1 octombrie 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punctul 45). Sublinierea noastră.

( 30 ) A se vedea în acest sens Dutta, A., și Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross‑border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels II A Regulation from C to Health Service Executive”, Journal of Private International Law, 2014, pp. 1-40, în special p. 8; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000”, in Torck, St., Cadiet, L., și Jeuland, E., (coord.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, pp. 59-98, în special nr. 217.

( 31 ) A se vedea în acest sens Ancel, B. și Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles IIa”, Revue critique de droit international privé, 2005, p. 569 și urm., în special nr. 29.

( 32 ) A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauzele conexate Sturgeon și alții (C‑402/07 și C‑432/07, EU:C:2009:416, punctul 94).

( 33 ) A se vedea punctul 46 din observațiile scrise ale Irlandei.

( 34 ) A se vedea punctul 28 din observațiile scrise ale Comisiei.

( 35 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iulie 2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, punctul 72).

( 36 ) Hotărârea din 9 septembrie 2015, Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, punctul 58).

( 37 ) A se vedea, în acest sens, Henricot, C., „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis”, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, pp. 526-533, în special p. 529, precum și Ancel, B. și Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, 2005, p. 569 și urm., în special nr. 28.

( 38 ) Hotărârea din 1 octombrie 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punctul 45). Sublinierea noastră.

( 39 ) A se vedea punctele 43 și 67 din prezentele concluzii și jurisprudența citată la nota de subsol 12.

( 40 ) A se vedea în acest sens Henricot, C., „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis”, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, pp. 526-533, în special p 530.

( 41 ) Luarea de poziție a avocatului general Cruz Villalón în cauza Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, punctul 93).

( 42 ) Anumiți autori și‑au exprimat îndoieli cu privire la pertinența acestui criteriu, dat fiind caracterul „hazardat” al pronosticului care ar putea fi formulat în ceea ce privește respectarea termenului rezonabil de către instanța celuilalt stat membru (a se vedea în acest sens Wautelet, P., „Règlement (CE) no 2201/2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement (CE) no 1347/2000 (dit «Bruxelles II bis»)”, în Droit judiciaire européen et international, La jurisprudence du code judiciaire commentée, vol. 5. La Charte, 2012, pp. 363-482, în special p. 424). În opinia noastră, importanța pronunțării rapide a unei hotărâri în litigiile în care este vorba despre un copil primează totuși față de dificultatea unei astfel de aprecieri a termenului. Astfel, după cum menționează în introducere Dutta, A., și Schulz, A., „it is a commonplace that in child matters the time factor plays an important role: cross border child dispute are a race against the clock […]” (Dutta, A., și Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross‑border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive”, Journal of Private International Law, 2014, p. 1-40, în special p. 2).