Competența exercitată de instanța Uniunii în cadrul contenciosului privind legalitatea în temeiul articolului 263 TFUE diferă atât prin obiectul său, cât și prin motivele care pot fi invocate de cea cu care este învestită în cadrul contenciosului privind răspunderea extracontractuală în temeiul articolelor 268 și 340 TFUE. Astfel, acțiunea în despăgubire referitoare la răspunderea extracontractuală a Uniunii pentru acțiunile sau omisiunile instituțiilor sale a fost instituită ca o cale de atac autonomă în raport cu alte acțiuni în justiție, având funcția sa specială în cadrul sistemului căilor de atac și fiind subordonată unor condiții de exercitare concepute în considerarea obiectului său specific. În timp ce acțiunea în anulare prevăzută la articolul 263 TFUE urmărește eliminarea unei anumite măsuri, acțiunea în despăgubire întemeiată pe articolul 340 TFUE are ca obiect repararea prejudiciului cauzat de o instituție.

Prin instituirea Mecanismului european de stabilitate, statele membre a căror monedă este euro au ales să atribuie acestei organizații internaționale, care are personalitate juridică, competențe concrete și exclusive în materia acordării unei asistențe financiare respectivelor state membre aflate în dificultate. Exercitarea acestor competențe este supusă unor norme de drept internațional public, proprii unei organizații de cooperare interguvernamentală, dreptul Uniunii fiind aplicabil numai în măsura în care Tratatul de instituire a Mecanismului european de stabilitate prevede acest lucru în mod specific. Prin urmare, statele membre a căror monedă este euro au plasat în mod clar acordarea unei asistențe financiare atât în afara sferei de activitate a Uniunii, cât și a cadrului său normativ.

În consecință, un reclamant are dreptul să invoce împotriva Comisiei comportamente ilicite care au legătură cu adoptarea unui protocol de acord în numele Mecanismului european de stabilitate în cadrul unei acțiuni în despăgubire. În această privință, comportamentele ilicite ale Comisiei legate de adoptarea unui protocol de acord nu sunt singurele comportamente ilicite ale unei instituții a Uniunii în cadrul Tratatului de instituire a Mecanismului european de stabilite care pot angaja răspunderea extracontractuală a acesteia din urmă. Astfel, comportamentele ilicite legate de supravegherea aplicării măsurilor prevăzute într‑un protocol de acord de către Banca Centrală Europeană și de către Comisie pot fi invocate împotriva acestora în cadrul unei acțiuni în despăgubire. Negocierea și semnarea unui protocol de acord de către Comisie, precum și supravegherea aplicării măsurilor prevăzute de acesta de către Banca Centrală Europeană și de către Comisie în temeiul articolului 13 alineatul (7) din Tratatul de instituire a Mecanismului european de stabilitate sunt, așadar, de natură să angajeze răspunderea Uniunii.

Situațiile de inadmisibilitate datorate neepuizării căilor de atac interne se limitează la ipoteza în care neepuizarea acestor căi de atac interzice instanței Uniunii să determine caracterul și cuantumul prejudiciului invocat în fața sa, atât timp cât și chiar dacă nu sunt îndeplinite cerințele articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură. În cazul în care instanța Uniunii este în măsură să determine caracterul și cuantumul prejudiciului invocat, nu se poate considera că acțiunea este inadmisibilă pentru simplul motiv că reclamantul nu ar fi epuizat căile de atac interne, chiar fără să fie nevoie să se stabilească dacă actele și comportamentele în cauză pot face obiectul unei acțiuni în fața instanțelor naționale.

În consecință, în ceea ce privește compatibilitatea unui protocol de acord încheiat între Mecanismul european de stabilitate și un stat care beneficiază de o asistență financiară cu dreptul de proprietate, nu se poate în mod valabil compara importanța (absolută și relativă) a asistenței financiare de care au beneficiat, pe de o parte, statul beneficiar respectiv și, pe de altă parte, alte state care beneficiază de o asistență financiară fără a se demonstra că sectoarele financiare respective ale celorlalte state a căror monedă este euro care au beneficiat de o asistență financiară au fost caracterizate de o dimensiune excesivă în raport cu dimensiunea economiilor naționale respective ale acestor state. În plus, trebuie să se demonstreze că experiența dobândită și diferențele referitoare la situația economică a statelor a căror monedă este euro în cauză sau la perspectivele de restabilire a viabilității băncilor în cauză, evoluția situației economice internaționale sau chiar o probabilitate ridicată de intervenții viitoare ale Mecanismului european de stabilitate în sprijinul altor state aflate în dificultate care poate necesita o limitare preventivă a sumelor alocate fiecărei intervenții nu pot constitui temeiul unei diferențe de tratament între statul beneficiar și celelalte state beneficiare ale unei asistențe financiare.

Declarația de misiune a Băncii Centrale Europene și a Eurosistemului se aseamănă cu o simplă declarație de intenție lipsită de orice valoare juridică și care nu a fost, din acest motiv, publicată nici în seria L a Jurnalului Oficial al Uniunii Europene, care are ca obiect publicarea actelor cu forță juridică obligatorie, nici în seria C a acestuia, în care se publică informări, recomandări și avize privind Uniunea. Astfel, această declarație are, prin însăși natura sa, un caracter pur aspirațional și nu urmărește să impună obligații autorilor săi și nici să identifice în mod exhaustiv toate misiunile și competențele membrilor Eurosistemului.

(a se vedea punctul 420)