Cauza T‑110/07

Siemens AG

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Împărțirea pieței – Efecte în cadrul pieței comune – Noțiunea de încălcare continuă – Durata încălcării – Prescripție – Amenzi – Proporționalitate – Circumstanțe agravante – Rol de conducător – Circumstanțe atenuante – Cooperare”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Înțelegeri – Practică concertată – Atingere adusă concurenței – Criterii de apreciere – Obiect anticoncurențial – Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53 alin. (1)]

2. Drept comunitar – Principii – Drepturi fundamentale – Prezumția de nevinovăție – Procedură în materie de concurență – Aplicabilitate

[art. 81 alin. (1) CE; art. 6 alin. (2) UE]

3. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Mijloc de probă – Recurgere la o serie de indicii

[art. 81 alin. (1) CE)]

4. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Dovada încălcării – Prezentarea de către Comisie a unor declarații ale altor întreprinderi incriminate – Admisibilitate

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

5. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Dovada încălcării – Aprecierea valorii probante a unui document – Criterii

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

7. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Comunicarea privind obiecțiunile – Prezentarea unor probe suplimentare după trimiterea comunicării privind obiecțiunile – Admisibilitate – Condiții

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 25]

8. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia – Întinderea sarcinii probei

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 25]

9. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Conținutul principiului – Limite – Dreptul întreprinderii de a adresa întrebări martorilor acuzării – Excludere

[art. 81 alin. (1) CE]

10. Concurență – Înțelegeri – Participarea unei întreprinderi la o înțelegere

[art. 81 alin. (1) CE]

11. Concurență – Înțelegeri – Încălcare – Caracterul unic al încălcării – Criterii de apreciere

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 25 alin. (2)]

12. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A al patrulea și al șaselea paragraf]

13. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Lipsa unei liste imperative sau exhaustive de criterii

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

14. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Marjă de apreciere rezervată Comisiei – Creșterea nivelului general al amenzilor

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

15. Concurență – Amenzi – Decizie de aplicare a unor amenzi – Obligația de motivare – Conținut

[art. 253 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

16. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante – Rol de conducător sau de instigator al încălcării

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 2 a treia liniuță]

17. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante – Rolul de conducător al încălcării

[art. 81 alin. (1) CE]

18. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei, punctele 22 și 29)]

1. Pentru a aprecia dacă o practică concertată este interzisă prin articolul 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor sale concrete este inutilă atunci când se dovedește că aceasta are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței interne. Aceeași concluzie este valabilă, prin analogie, în cadrul articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE).

(a se vedea punctul 40)

2. Principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din cuprinsul articolului 6 paragraful 2 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului, se numără printre drepturile fundamentale care, potrivit jurisprudenței Curții, reafirmată de altfel la articolul 6 alineatul (2) UE, constituie principii generale ale dreptului comunitar.

În considerarea naturii încălcărilor în cauză, precum și a naturii și a gradului de severitate ale sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică procedurilor referitoare la încălcările normelor de concurență aplicabile întreprinderilor, care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu. Acest principiu trebuie luat în considerare în cadrul unei acțiuni în anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi. Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări. Prin urmare, instanța nu poate concluziona în sensul dovedirii, de către Comisie, a existenței încălcării în cauză la un standard juridic corespunzător dacă există încă un dubiu cu privire la acest aspect, în special în cadrul unei acțiuni în anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi.

(a se vedea punctele 44 și 45)

3. În materia concurenței, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante pentru a dovedi existența încălcării și pentru a avea convingerea fermă că pretinsele încălcări constituie restrângeri sensibile ale concurenței, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE. Cu toate acestea, nu trebuie să răspundă obligatoriu acestor criterii în raport cu fiecare element al încălcării fiecare dintre dovezile furnizate de Comisie. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe. Existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi, așadar, dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, analizate împreună, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență.

Atunci când Comisia se întemeiază numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona cu privire la existența unei încălcări, acestora din urmă le este suficient să demonstreze existența unor împrejurări care să pună într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care să permită astfel substituirea unei alte explicații plauzibile a faptelor cu cea reținută de Comisie pentru a concluziona în sensul existenței unei încălcări a normelor comunitare de concurență. Cu toate acestea, existența unei explicații alternative a faptelor este pertinentă numai atunci când Comisia se întemeiază doar pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață. Astfel, o asemenea explicație nu este pertinentă din momentul în care existența încălcării nu este doar prezumată, ci este dovedită cu ajutorul probelor. Pe de altă parte, în temeiul principiului liberei administrări a probelor, pentru dovedirea unei încălcări, sunt admisibile toate mijloacele de probă, astfel încât existența unei explicații alternative nu este pertinentă atunci când este dovedită, corespunzător cerințelor legale, o încălcare prin alte probe decât mijloacele de probă scrise.

(a se vedea punctele 46-49 și 51)

4. În ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), principiul care prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor. În mod specific, nicio dispoziție și niciun principiu general de drept comunitar nu interzic Comisiei să invoce împotriva unei întreprinderi declarații ale altor întreprinderi incriminate. În cazul inexistenței unei asemenea situații, sarcina probei comportamentelor contrare articolelor 81 CE și 82 CE, care revine Comisiei, ar fi nesustenabilă și incompatibilă cu misiunea supravegherii bunei aplicări a acestor dispoziții ce îi este atribuită prin tratat.

(a se vedea punctul 50)

5. În materia concurenței, singurul criteriu pertinent de apreciere a dovezilor furnizate în mod liber constă în credibilitatea acestora. Potrivit normelor general aplicabile în materia probelor, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind de originea sa, de împrejurările întocmirii lui, de destinatarul său și de caracterul rezonabil și fiabil al conținutului acestuia. În special, se impune acordarea unei importanțe sporite împrejurării în care un înscris a fost întocmit în legătură imediată cu faptele sau de un martor direct al acestor fapte. În plus, declarațiile contrare intereselor declarantului trebuie considerate, în principiu, elemente de probă deosebit de fiabile.

Astfel, trebuie calificată în principiu drept element de probă cu o valoare probatorie ridicată mărturia unei persoane care, pe aproape întreaga durată a înțelegerii, a fost unul dintre reprezentanții unuia dintre principalii actori ai înțelegerii în cadrul acesteia și a fost, prin urmare, un martor direct al împrejurărilor pe care le‑a prezentat în mărturia sa.

(a se vedea punctele 54 și 75)

6. În materia concurenței, faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri în vederea obținerii unei reduceri a cuantumului amenzii nu determină în mod obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea solicitantului de a beneficia pe deplin de Comunicarea privind cooperarea.

Cu toate acestea, dacă declarațiile date de o întreprindere incriminată pentru încălcarea normelor comunitare de concurență sunt contestate de alte întreprinderi cărora li s‑a imputat de asemenea că au participat la o înțelegere comună, acestea trebuie susținute de alte elemente de probă pentru a putea constitui o dovadă suficientă a existenței și a conținutului acestei înțelegeri comune.

(a se vedea punctele 65 și 66)

7. Comunicarea privind obiecțiunile trebuie să permită persoanelor interesate să ia cunoștință efectiv de comportamentele care le sunt imputate de Comisie, această cerință fiind respectată atunci când decizia finală nu reține în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile și cuprinde doar fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere. Așadar, deși este adevărat că încălcările imputate unei întreprinderi într‑o decizie nu pot fi diferite de cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile, situația nu este identică pentru faptele reținute, deoarece, în privința acestora, este suficient ca întreprinderile în cauză să fi avut posibilitatea să își fi prezentat punctul de vedere asupra tuturor faptelor reținute în sarcina lor. Astfel, nicio dispoziție nu interzice Comisiei să comunice părților, după trimiterea comunicării privind obiecțiunile, noi înscrisuri în raport cu care consideră că îi susțin teza, cu condiția de a da întreprinderilor timpul necesar pentru a‑și prezenta punctul de vedere cu privire la acest aspect.

(a se vedea punctele 86 și 87)

8. Partea sau autoritatea care invocă o încălcare a normelor de concurență are obligația de a o dovedi, corespunzător cerințelor legale, prin stabilirea faptelor care constituie încălcarea. În plus, revine întreprinderii care invocă un motiv de apărare împotriva constatării unei încălcări sarcina de a dovedi îndeplinirea tuturor condițiilor de aplicare a acestui motiv, astfel încât autoritatea menționată va trebui, așadar, să recurgă la alte elemente de probă.

Principiul general potrivit căruia Comisia trebuie să dovedească toate elementele constitutive ale încălcării, inclusiv durata acesteia, care pot avea efecte asupra concluziei sale definitive în ceea ce privește gravitatea încălcării menționate nu este repus în discuție prin faptul că întreprinderea în cauză a invocat un motiv de apărare întemeiat pe prescripție, în legătură cu care sarcina probei revine, în principiu, acesteia din urmă.

Astfel, invocarea unui asemenea motiv de apărare presupune în mod obligatoriu dovedirea duratei încălcării, precum și a datei încetării sale. Or, doar aceste împrejurări nu pot justifica, în defavoarea întreprinderii în cauză, un transfer al sarcinii probei cu privire la aspectul respectiv. Pe de o parte, durata unei încălcări, noțiune care presupune cunoașterea datei sale finale, constituie unul dintre elementele esențiale ale încălcării, cu privire la care sarcina probei revine Comisiei, indiferent dacă o contestare a acestor elemente este cuprinsă și în motivul de apărare întemeiat pe prescripție. Pe de altă parte, această concluzie se justifică având în vedere că neprescrierea investigației Comisiei în temeiul articolului 25 din Regulamentul nr. 1/2003 constituie un criteriu legal obiectiv care rezultă din principiul securității juridice și, prin urmare, o condiție de validitate a oricărei decizii de sancționare. Astfel, respectarea sa este obligatorie pentru Comisie și în lipsa formulării unui motiv de apărare de către întreprindere cu privire la acest aspect.

Totuși, această repartizare a sarcinii probei poate varia în măsura în care elementele factuale invocate de o parte pot fi de natură să oblige cealaltă parte să dea o explicație sau o justificare în lipsa căreia se poate concluziona în sensul furnizării dovezii. În special, atunci când Comisia a dovedit existența unui acord, întreprinderilor participante le revine obligația de a dovedi că s‑au distanțat de acesta, distanțare care trebuie să ateste o voință clară și adusă la cunoștința celorlalte întreprinderi participante de a se sustrage de la acordul respectiv.

(a se vedea punctele 173-176)

9. Principiul fundamental al respectării dreptului la apărare impune să li se ofere întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi vizate de o investigație a Comisiei în materie de concurență, încă din etapa procedurii administrative, posibilitatea de a‑și exprima în mod util punctul de vedere asupra realității și a pertinenței faptelor, a obiecțiunilor și a circumstanțelor invocate de Comisie. Astfel, răspunsul unei întreprinderi la comunicarea privind obiecțiunile adresată de Comisie nu poate fi invocat împotriva unei alte întreprinderi vizate de investigație atunci când aceasta din urmă nu a avut acces la răspuns înaintea adoptării deciziei de către Comisie.

În schimb, principiul menționat nu impune ca întreprinderii să i se dea ocazia să adreseze ea însăși întrebări, în cadrul procedurii administrative, martorilor audiați de Comisie.

(a se vedea punctele 189 și 199)

10. Faptul că o întreprindere nu se distanțează public de o încălcare la care a participat sau faptul de că nu o denunță autorităților administrative are ca efect să încurajeze continuarea încălcării și să compromită descoperirea acesteia, astfel încât această aprobare tacită poate fi calificată drept complicitate sau mod pasiv de participare la încălcare.

(a se vedea punctul 222)

11. Mai multe criterii sunt pertinente pentru aprecierea caracterului unic al unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), și anume identitatea sau diversitatea obiectivelor practicilor în cauză, identitatea produselor și serviciilor în cauză, identitatea întreprinderilor care au participat la încălcare și identitatea modalităților de punere în aplicare a acesteia. Alte criterii pertinente constau în identitatea persoanelor fizice implicate pe seama întreprinderilor și identitatea domeniului de aplicare geografic al practicilor în cauză.

În special în ceea ce privește noțiunea de obiectiv comun al practicilor anticoncurențiale, problema dacă un ansamblu de acorduri și de practici contrare articolului 81 alineatul (1) CE constituie o încălcare unică și continuă depinde numai de factori obiectivi, printre care obiectivul comun al acordurilor și al practicilor respective. Acesta din urmă este un criteriu care trebuie apreciat doar în raport cu conținutul acestor acorduri și practici și care nu trebuie confundat cu intenția subiectivă a diferitor întreprinderi de a participa la o încălcare unică și continuă. În schimb, această intenție subiectivă poate și trebuie să fie luată în considerare numai în cadrul aprecierii participării individuale a unei întreprinderi la un asemenea acord unic și continuu. În această privință, este suficient ca întreprinderea în cauză, care, după ce s‑a retras, își reia participarea la înțelegere, să conștientizeze că participă la aceeași înțelegere precum cea anterioară. Este suficient și numai ca întreprinderea respectivă să conștientizeze criteriile esențiale, menționate mai sus, care justifică constatarea caracterului unic al încălcării pentru a exista posibilitatea de a i se opune acest caracter unic, chiar dacă se presupune că ea însăși nu a concluzionat în sensul existenței sale.

(a se vedea punctele 241, 246 și 253)

12. La punctul 1 A al patrulea și al șaselea paragraf, Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO prevăd luarea în considerare a capacității economice efective a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori și a ponderii specifice a comportamentului fiecărei întreprinderi asupra concurenței, în special atunci când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care au săvârșit o încălcare. În schimb, Liniile directoare nu prevăd necesitatea ca această capacitate economică efectivă a întreprinderilor sau ponderea specifică a comportamentului lor să fie apreciată în funcție de un criteriu specific, precum cota lor de piață referitoare la produsul în cauză în cadrul Spațiului Economic European sau în cadrul pieței interne. Prin urmare, Comisia are libertatea să aplice în această privință un criteriu adecvat în raport cu împrejurările fiecărui caz specific.

(a se vedea punctul 279)

13. Gravitatea încălcărilor normelor comunitare de concurență trebuie stabilită în funcție de un număr mare de elemente, precum împrejurările specifice ale cauzei, contextul acesteia și valoarea de descurajare a amenzilor, fără să se fi stabilit o listă constrângătoare sau exhaustivă a criteriilor care trebuie luate în considerare în mod obligatoriu. Printre elementele de natură să intre în aprecierea gravității încălcărilor figurează comportamentul fiecăreia dintre întreprinderi, rolul avut de fiecare dintre acestea în instituirea practicilor concertate, beneficiul pe care l‑au putut obține din aceste practici, dimensiunea acestora și valoarea mărfurilor în discuție, precum și riscul pe care încălcările de acest tip îl reprezintă pentru obiectivele Comunității.

Rezultă, pe de o parte, că, în vederea stabilirii amenzii, se poate ține seama atât de cifra de afaceri globală a întreprinderii, care reprezintă o informație, chiar aproximativă și imperfectă, a dimensiunii acesteia și a puterii sale economice, cât și de partea din această cifră care provine din vânzarea mărfurilor care au făcut obiectul încălcării și care este, așadar, de natură să dea o informație asupra amplorii acesteia. Pe de altă parte, rezultă de aici că nu trebuie atribuită nici uneia, nici celeilalte din aceste cifre de afaceri o importanță disproporționată față de alte elemente de apreciere, astfel încât determinarea cuantumului unei amenzi adecvate nu poate fi rezultatul unui simplu calcul bazat pe cifra de afaceri globală. Această situație se regăsește în special atunci când vânzarea mărfurilor în discuție reprezintă doar o fracțiune redusă din această cifră.

Enumerarea elementelor de natură a intra în aprecierea gravității unei încălcări nu este, așadar, nici constrângătoare, nici exhaustivă. Prin urmare, Comisia are libertatea de a lua în considerare alte elemente sau de a atribui unora dintre elementele prevăzute mai sus o pondere mai mică, chiar de a nu ține deloc seama de acestea, dacă apreciază că o asemenea opțiune pare adecvată în raport cu împrejurările unei cauze specifice.

Pe de altă parte, noțiunea „valoarea mărfurilor în discuție” trebuie interpretată în sensul că este o măsură care indică partea din cifra de afaceri globală a întreprinderilor în cauză care provine din vânzarea produselor ce fac obiectul înțelegerii, iar nu în sensul că se referă la dimensiunea pieței acestor produse în Spațiul Economic European (SEE).

(a se vedea punctele 286-288)

14. Practica decizională anterioară a Comisiei nu servește ea însăși drept cadru juridic pentru aplicarea amenzilor în materie de concurență. În cadrul Regulamentului nr. 1/2003, Comisia dispune de o marjă de apreciere în stabilirea cuantumului amenzilor pentru a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență. Prin urmare, împrejurarea că, în trecut, Comisia a aplicat amenzi de un anumit nivel anumitor tipuri de încălcări nu o poate priva de posibilitatea de a crește acest nivel în limitele indicate de Regulamentul nr. 1/2003 dacă acest lucru este necesar pentru a asigura punerea în aplicare a politicii comunitare privind concurența. Aplicarea eficace a normelor comunitare de concurență impune, dimpotrivă, posibilitatea adaptării de către Comisie în orice moment a nivelului amenzilor la necesitățile acestei politici.

Din aceste considerații rezultă că întreprinderile implicate într‑o procedură administrativă care poate avea drept consecință aplicarea unei amenzi nu pot dobândi încredere legitimă cu privire la faptul că nivelul amenzilor practicat anterior nu va fi depășit de Comisie. Prin urmare, întreprinderile respective trebuie să țină seama de posibilitatea ca, în orice moment, Comisia să decidă majorarea nivelului cuantumului amenzilor în raport cu cel aplicat în trecut.

(a se vedea punctele 290 și 291)

15. În ceea ce privește calcularea cuantumului amenzilor aplicate de Comisie pentru încălcarea dreptului comunitar al concurenței, cerințele normei fundamentale de procedură care este obligația de motivare sunt îndeplinite atunci când Comisia indică în decizie elementele de apreciere care i‑au permis să măsoare gravitatea și durata încălcării, fără a fi obligată să facă o expunere mai detaliată sau să prezinte elementele cifrice referitoare la modul de stabilire a amenzii.

În special, indicarea elementelor cifrice care au orientat, îndeosebi cu privire la efectul de descurajare avut în vedere, exercitarea puterii de apreciere a Comisiei în cadrul stabilirii amenzilor este o posibilitate pe care Comisia este de preferat să o utilizeze, însă care depășește cerințele care decurg din obligația de motivare.

(a se vedea punctele 311 și 312)

16. Pentru a fi calificată „conducător” al unei înțelegeri, o întreprindere trebuie să fi reprezentat o forță motrice semnificativă pentru înțelegere sau să fi avut o răspundere deosebită și concretă în funcționarea acesteia. Această circumstanță trebuie apreciată global având în vedere contextul speței. Calificarea drept „conducător” este reținută de jurisprudență în special când s‑a stabilit că întreprinderea a exercitat funcții de coordonator în cadrul înțelegerii și, îndeosebi, a organizat și a înzestrat cu personal secretariatul însărcinat cu punerea în aplicare concretă a înțelegerii sau atunci când întreprinderea respectivă a avut un rol central în funcționarea concretă a înțelegerii, de exemplu, prin organizarea a numeroase reuniuni, prin colectarea și prin distribuirea informațiilor în cadrul înțelegerii, prin asumarea sarcinii de a reprezenta anumiți membri în cadrul înțelegerii sau formulând cel mai des propuneri referitoare la funcționarea înțelegerii. În plus, este pe deplin posibil ca la două, sau chiar la mai multe, întreprinderi să li se atribuie simultan calitatea de conducător, îndeosebi în cadrul unei înțelegeri care implică un număr ridicat de participanți.

Pe de altă parte, după cum rezultă din însuși textul punctului 2 a treia liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, trebuie să se facă distincție între noțiunea „conducător” și noțiunea „instigator”. Astfel, în timp ce rolul de instigator este analizat în momentul stabilirii sau al extinderii unei înțelegeri, rolul de conducător este analizat în cadrul funcționării înțelegerii. Prin urmare, conducătorul unei încălcări și instigatorul acesteia nu se găsesc într‑o situație comparabilă, astfel încât tratarea diferită a unei întreprinderi calificate drept instigator al înțelegerii în raport cu conducătorul acesteia nu constituie o încălcare a principiului egalității de tratament.

(a se vedea punctele 337, 345 și 348)

17. Chiar dacă se presupune că, în mod eronat, Comisia nu a calificat o întreprindere drept conducător al unei înțelegeri, în pofida rolului semnificativ avut de această întreprindere în cadrul înțelegerii, o asemenea nelegalitate, săvârșită în favoarea altuia, nu justifică admiterea motivului de anulare a deciziei Comisiei. Astfel, respectarea principiului egalității de tratament sau al nediscriminării trebuie să se concilieze cu respectarea principiului legalității, ceea ce presupune că nimeni nu poate invoca în beneficiul său nelegalitatea săvârșită în favoarea altuia.

(a se vedea punctul 358)

18. Reducerea cuantumului amenzilor în cazul cooperării întreprinderilor participante la încălcări ale dreptului comunitar al concurenței se întemeiază pe ideea că o astfel de cooperare facilitează sarcina Comisiei de a constata existența unei încălcări și, după caz, de a pune capăt acestei încălcări.

După cum se menționează la punctul 29 din Comunicarea privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri, aceasta a creat așteptări legitime pe care se întemeiază întreprinderile care doresc să informeze Comisia cu privire la existența unei înțelegeri. Având în vedere încrederea legitimă pe care întreprinderile care doresc să colaboreze cu Comisia au putut să o aibă din această comunicare, Comisia are obligația, în cadrul stabilirii cuantumului amenzii impuse unei întreprinderi, să i se conformeze cu ocazia aprecierii cooperării acestora.

În limitele trasate de Comunicarea privind cooperarea, Comisia beneficiază însă de o largă putere de apreciere pentru a evalua dacă elementele de probă comunicate de o întreprindere au sau nu au valoare adăugată, în sensul punctului 22 din comunicarea menționată, și, eventual, pentru a admite o reducere în favoarea unei întreprinderi în temeiul acestei comunicări.

(a se vedea punctele 374-376)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)

3 martie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața proiectelor referitoare la instalații de comutație cu izolație în gaz – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Împărțirea pieței – Efecte în cadrul pieței comune – Noțiunea de încălcare continuă – Durata încălcării – Prescripție – Amenzi – Proporționalitate – Circumstanțe agravante – Rol de conducător – Circumstanțe atenuante – Cooperare”

În cauza T‑110/07,

Siemens AG, cu sediul în Berlin (Germania) și în München (Germania), reprezentată inițial de I. Brinker, de T. Loest și de C. Steinle, ulterior de I. Brinker și de C. Steinle, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii F. Arbault și O. Weber, ulterior de domnii X. Lewis și R. Sauer, iar în final de domnul R. Sauer și de doamna A. Antoniadis, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2006) 6762 final a Comisiei din 24 ianuarie 2007 privind o procedură în temeiul articolului 81 CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz), precum și, cu titlu subsidiar, o cerere de reducere a amenzii aplicate reclamantei,

TRIBUNALUL (Camera a doua),

compus din doamnele I. Pelikánová (raportor), președinte, K. Jürimäe și domnul S. Soldevila Fragoso, judecători,

grefier: doamna K. Andová, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 16 decembrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Reclamanta, Siemens AG, este o societate cotată la bursă care își desfășoară activitatea în domeniile ingineriei electrice și ingineriei electronice. Aceasta are sediul la Berlin (Germania) și la München (Germania).

2 Instalațiile de comutație cu izolație în gaz (denumite în continuare „GIS”) sunt utilizate pentru a controla fluxul energetic din rețelele electrice. Aceste instalații sunt echipamente electrice grele, folosite drept componente majore pentru substațiile electrice la cheie. Substațiile sunt centrale electrice auxiliare care transformă curentul electric. În plus față de transformator, elementele constitutive ale substațiilor sunt sistemul de control, releele, bateriile, încărcătoarele și instalația de comutație. Funcția unei instalații de comutație constă în protejarea transformatorului de o suprasarcină și/sau izolarea circuitului și a unui transformator care nu funcționează corect.

3 Instalațiile de comutație pot fi cu izolație în gaz, cu izolație în aer sau cu izolație hibridă, atunci când îmbină cele două tehnici precedente. GIS sunt vândute în întreaga lume ca părți integrante ale unor substații electrice la cheie sau ca piese detașate înainte de a fi integrate în asemenea substații. Acestea reprezintă aproximativ între 30 % și 60 % din prețul total al substațiilor.

4 La 3 martie 2004, ABB Ltd a semnalat Comisiei existența unor practici anticoncurențiale în sectorul GIS și a formulat o cerere orală de imunitate la amenzi, în conformitate cu Comunicarea Comisiei din 19 februarie 2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

5 Practicile denunțate de ABB au constat într‑o coordonare la nivel mondial a vânzării proiectelor GIS care presupunea o împărțire a piețelor, atribuirea de cote și menținerea cotelor de piață respective, repartizarea proiectelor GIS unor producători desemnați în acest scop și manipularea procedurii cererilor de ofertă (trucarea ofertelor) pentru atribuirea contractelor acestor producători, stabilirea prețurilor prin înțelegeri complexe privind proiectele GIS care nu fuseseră repartizate, rezilierea contractelor de licență cu societățile care nu erau membre ale înțelegerii și schimbul de informații sensibile referitoare la piață.

6 Cererea orală de imunitate la amenzi formulată de ABB a fost completată cu observații orale și cu mijloace de probă scrise. La 25 aprilie 2004, Comisia a acordat ABB imunitate condiționată.

7 Pe baza declarațiilor date de ABB, Comisia a inițiat o investigație și a desfășurat, la 11 mai și la 12 mai 2004, inspecții în incintele Areva T&D SA, ale Siemens AG, ale grupului VA Tech, ale Hitachi Ltd și ale Japan AE Power Systems Corp (denumită în continuare „JAEPS”).

8 La 20 aprilie 2006, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile, care a fost notificată către 20 de societăți, printre care și Siemens.

9 Comisia a efectuat o audiere la 18 și la 19 iulie 2006.

10 La 24 ianuarie 2007, Comisia a adoptat Decizia C(2006) 6762 final privind o procedură în temeiul articolului 81 CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalații de comutație cu izolație în gaz) (denumită în continuare „decizia atacată”). Aceasta a fost notificată Siemens la 8 februarie 2007.

11 În afară de Siemens, decizia atacată a fost adresată ABB, Alstom, SA, Areva SA, Areva T&D AG, Areva T&D Holding SA și Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co., Ltd și Fuji Electric Systems Co., Ltd (denumite în continuare, împreună, „Fuji”), Hitachi Ltd și Hitachi Europe Ltd (denumite în continuare, împreună, „Hitachi”), JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (denumită în continuare „Melco”), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (denumită în continuare „Reyrolle”), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba Corp. și VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

12 În considerentele (113)-(123) ale deciziei atacate, Comisia a arătat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere coordonaseră repartizarea proiectelor GIS la scară mondială, cu excepția anumitor piețe, potrivit regulilor convenite, în special în scopul menținerii unor cote care să reflecte într‑o largă măsură cotele lor de piață istorice estimate. Comisia a precizat că repartizarea proiectelor GIS fusese efectuată pe baza unei cote asociate „japoneze” și a unei cote asociate „europene”, care ulterior trebuiau alocate între producătorii japonezi și producătorii europeni. Un acord semnat la Viena la 15 aprilie 1988 (denumit în continuare „Acordul GQ”) stabilea normele ce permiteau atribuirea proiectelor GIS fie producătorilor japonezi, fie producătorilor europeni și includerea valorii lor în cota corespunzătoare.

13 Pe de altă parte, în considerentele (124)-(132) ale deciziei atacate, Comisia a precizat că diferitele întreprinderi care au participat la înțelegere încheiaseră o înțelegere nescrisă (denumită în continuare „înțelegerea comună”), în temeiul căreia proiectele GIS în Japonia, pe de o parte, și cele în țările membrilor europeni ai înțelegerii, pe de altă parte, desemnate împreună drept „țări de origine” ale proiectelor GIS, erau rezervate membrilor japonezi și, respectiv, membrilor europeni ai cartelului. Proiectele GIS în „țările de origine” nu făceau obiectul schimburilor de informații dintre cele două grupuri și nu erau incluse în cotele respective. Acordul GQ conținea deopotrivă norme privind schimbul de informații necesare funcționării cartelului între cele două grupuri de producători, funcționare care era asigurată în special de secretarii celor două grupuri, manipularea cererilor de ofertă vizate și stabilirea prețurilor pentru proiectele GIS care nu puteau fi atribuite. Potrivit textului anexei 2, Acordul GQ se aplica la scară mondială, cu excepția Statelor Unite, a Canadei, a Japoniei și a 17 țări din Europa Occidentală. În plus, în temeiul înțelegerii comune, proiectele GIS în țările europene diferite de „țările de origine” erau deopotrivă rezervate grupului european, iar producătorii japonezi se angajau să nu depună oferte pentru proiecte GIS în Europa.

14 În opinia Comisiei, împărțirea proiectelor GIS între producătorii europeni era reglementată de un acord semnat tot la Viena la 15 aprilie 1988, intitulat „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” (Acordul grupului E pentru punerea în aplicare a Acordului GQ) (denumit în continuare „Acordul EQ”). Comisia a arătat că atribuirea proiectelor GIS în Europa se realiza potrivit acelorași norme și proceduri precum cele care reglementau atribuirea proiectelor GIS în alte țări. În special, proiectele GIS în Europa trebuiau deopotrivă să fie notificate, înregistrate, atribuite, aranjate sau să fi primit, de asemenea, un nivel de preț minim.

15 În considerentul (142) al deciziei atacate, Comisia a constatat că în Acordul GQ și în Acordul EQ, precum și în vederea organizării și a funcționării înțelegerii diferiții membri ai înțelegerii erau identificați printr‑un cod compus din cifre pentru membrii europeni și din litere pentru membrii japonezi. Începând cu luna iulie 2002, codurile inițiale au fost înlocuite cu numere.

16 La articolul 1 litera (o) din decizia atacată, Comisia a constatat că Siemens a participat la încălcare de la 15 aprilie 1988 până la 1 septembrie 1999 și de la 26 martie 2002 până la 11 mai 2004.

17 Pentru încălcarea prevăzută la articolul 1 din decizia atacată, prin articolul 2 litera (m) din decizia atacată, s‑a aplicat Siemens o amendă în cuantum de 396 562 500 de euro.

Procedura și concluziile părților

18 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 16 aprilie 2007, Siemens a introdus prezenta acțiune.

19 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a doua) a decis deschiderea procedurii orale.

20 În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, părților li s‑a solicitat să răspundă la întrebările scrise adresate de Tribunal. Părțile au răspuns la această cerere în termenele prevăzute.

21 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 16 decembrie 2009.

22 Siemens solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate în măsura în care o privește;

– cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

23 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea Siemens la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

24 În susținerea acțiunii în anulare, Siemens invocă trei motive. Primul motiv este întemeiat pe o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare „Acordul privind SEE”). Al doilea motiv este întemeiat pe o încălcare a articolului 25 din Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269). Al treilea motiv este întemeiat pe erori de drept în stabilirea cuantumului amenzii.

I – Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE și a articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE

25 Primul motiv cuprinde două aspecte. În cadrul primului aspect, Siemens invocă o „descriere insuficientă a încălcărilor imputate”. În cadrul celui de al doilea aspect, aceasta invocă o „analiză incorectă a pretinselor acorduri și a efectelor acestora pe piața comună”.

A – Cu privire la primul aspect al primului motiv, întemeiat pe o „descriere insuficientă a încălcărilor imputate”

1. Argumentele părților

26 Siemens susține că încălcarea care îi este imputată nu a fost descrisă exact și nu a fost dovedită suficient de Comisie. În esență, Siemens susține că, în primul rând, Comisia nu a dovedit caracterul unic și continuu al comportamentelor imputate, în al doilea rând, că nu a descris efectele concrete ale înțelegerii pe piața comună și, în al treilea rând, că nu a dovedit intenția sa generală de a participa în două rânduri la aceeași încălcare.

27 Comisia arată că acest motiv ar trebui respins ca insuficient susținut. Pe de altă parte, Comisia arată că afirmațiile Siemens nu sunt fondate.

2. Aprecierea Tribunalului

28 Se impune constatarea că primul aspect al primului motiv conține numai critici care fie au fost formulate și în alte părți ale cererii introductive, fie trebuie examinate deopotrivă în cadrul analizei altor motive invocate de Siemens referitoare tot la articolul 1 din decizia atacată, în care se constată încălcarea imputată. Astfel, critica referitoare la lipsa dovedirii caracterului unic și continuu al comportamentelor imputate este invocată tot în cadrul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, iar critica referitoare la voința generală a Siemens de a participa la această încălcare trebuie analizată deopotrivă în acest context. De asemenea, critica referitoare la lipsa descrierii efectelor concrete ale înțelegerii pe piața comună este invocată, într‑un mod mai detaliat, tot în cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv. Reiese, așadar, că acest aspect nu are un caracter autonom.

29 Prin urmare, nu este necesară pronunțarea asupra primului aspect al primului motiv.

B – Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o „analiză incorectă a pretinselor acorduri și a efectelor acestora pe piața comună”

30 În cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv, Siemens formulează trei critici întemeiate pe lipsa unei înțelegeri care a produs efecte în cadrul SEE, pe lipsa unei împărțiri geografice a piețelor între producătorii japonezi și producătorii europeni și, respectiv, pe lipsa unei protecții a „țărilor de origine”.

31 Aceste trei critici sunt strâns legate între ele. Astfel, pe de o parte, a doua și a treia critică se raportează la constatările Comisiei, care, dacă se presupune că sunt confirmate, demonstrează existența unei înțelegeri care a avut efect în cadrul SEE, chestiune ce face obiectul primei critici. Pe de altă parte, cele trei critici sunt deopotrivă conexe în măsura în care privesc aceleași elemente de probă invocate de Comisie. Prin urmare, se impune analizarea lor împreună.

1. Argumentele părților

32 Siemens susține că, în ceea ce privește prima etapă a participării sale, care corespunde perioadei 1988-1999, încălcarea ce îi este imputată nu este suficient dovedită în decizia atacată. În mod specific, Comisia ar fi considerat eronat că Acordul GQ și Acordul EQ atestă o încălcare care a determinat efecte în cadrul SEE, deși SEE ar fi fost exclus în mod expres din domeniul de aplicare al acestor acorduri. O asemenea încălcare nu ar fi dovedită nici prin intermediul altor elemente de probă invocate de Comisie.

33 Siemens consideră că, în această privință, Comisia nu a dovedit că producătorii europeni și japonezi deciseseră prin intermediul înțelegerii comune să nu intervină pe piețele țărilor fiecăruia dintre aceștia. O asemenea împărțire geografică a piețelor nu ar fi dovedită nici prin excluderea expresă din domeniul de aplicare al Acordului GQ a unui număr de 17 state europene, nici prin pretinsa excludere a proiectelor GIS în Europa din cota globală, nici chiar prin declarațiile date de Hitachi sau de Fuji, care au fost invocate de Comisie. În schimb, faptul că participanții la Acordul GQ s‑au abținut să comercializeze produsele lor pe anumite piețe europene s‑ar datora exclusiv unor obstacole tehnice și economice în calea accesului la aceste piețe.

34 Siemens contestă atât existența unei împărțiri geografice a piețelor europene conform principiului „țărilor de origine” sau a „piețelor naționale”, cât și participarea sa la pretinse „înțelegeri prealabile în Europa”, invocate de Comisie pentru a‑și întemeia teza unei împărțiri a piețelor în cadrul SEE. Dovezile prezentate de Comisie cu privire la acest aspect ar fi insuficiente. În sfârșit, lipsa unor activități ale anumitor producători pe anumite piețe naționale s‑ar explica altfel decât prin existența unei înțelegeri ilicite.

35 Comisia contestă argumentele invocate de Siemens.

2. Aprecierea Tribunalului

36 Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, în înscrisurile sale, Siemens admite expres faptele, astfel cum sunt prezentate în decizia atacată, referitoare la a doua etapă a participării sale la încălcare, care corespunde perioadei 2002-2004. Primul motiv invocat de Siemens privește, așadar, numai prima etapă a participării sale la încălcare, care corespunde perioadei 1988-1999. Prin urmare, elementele de probă pe care Comisia se întemeiază trebuie examinate în cadrul aspectului de față al primului motiv numai în măsura în care se raportează la această din urmă perioadă sau în măsura în care permit să se tragă concluzii cu privire la această din urmă perioadă.

37 Cu privire la acest aspect, se impune respingerea argumentului Comisiei potrivit căruia ar fi legitim să se proiecteze observațiile referitoare la perioada 2002-2004 la perioada anterioară deoarece este vorba despre o singură și aceeași încălcare. Astfel, fără a fi necesară în acest stadiu pronunțarea cu privire la existența unei încălcări unice care să cuprindă cele două perioade în care Siemens a participat la înțelegere, trebuie să se aprecieze, de la caz la caz, în ce măsură unele elemente de probă care se raportează la o perioadă specifică a încălcării pot furniza indicii valabile și în privința primei etape a participării sale la încălcare.

38 Pe de altă parte, teza Comisiei potrivit căreia Siemens se limitează să conteste impactul înțelegerii asupra concurenței în SEE, în timp ce, în decizia atacată, îi impută faptul că încheierea unei înțelegeri al cărei scop era de a denatura concurența în cadrul pieței comune, nu poate determina limitarea examinării faptelor imputate Siemens. Astfel, din întreaga argumentație dezvoltată de Siemens în înscrisurile sale reiese că aceasta contestă nu numai că înțelegerea imputată a avut efecte în cadrul pieței comune și al SEE (cu excepția Liechtensteinului și a Islandei), ci și că a avut drept obiectiv denaturarea concurenței în cadrul pieței comune și al SEE.

39 Așadar, părțile sunt în dezacord, în esență, asupra aspectului dacă, în privința perioadei 1988-1999, Comisia a dovedit existența unei înțelegeri care putea avea efecte în cadrul pieței comune și al SEE.

40 Este necesar, așadar, să se stabilească dacă Acordul GQ și Acordul EQ, în calitate de mijloace de probă scrise, dovedesc existența unei înțelegeri care a avut efecte în cadrul pieței comune și al SEE. Cu privire la acest aspect, nu este necesară operarea unei distincții între cele două alternative prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a aprecia dacă o practică concertată este interzisă prin articolul 81 alineatul (1) CE, luarea în considerare a efectelor sale concrete este inutilă atunci când se dovedește că aceasta are ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune (a se vedea Hotărârea Curții din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands și alții/Comisia, C‑8/08, Rep., p. I‑4529, punctul 29 și jurisprudența citată). Jurisprudența citată anterior este aplicabilă, prin analogie, articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE.

41 În cazul unui răspuns negativ, în continuare va fi necesar să se stabilească dacă înțelegerea comună invocată de Comisie este dovedită suficient printr‑un ansamblu de alte elemente.

42 Cu toate acestea, înainte de a recurge la aceste verificări, trebuie amintite normele aplicabile în materia sarcinii probei, întrucât părțile sunt în dezacord și cu privire la acest aspect.

a) Cu privire la sarcina probei

43 Trebuie amintită mai întâi obligația Comisiei de a dovedi încălcările articolului 81 alineatul (1) CE pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58, și Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 86).

44 În acest context, orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări. Prin urmare, instanța nu poate concluziona în sensul dovedirii, de către Comisie, a existenței încălcării în cauză la un standard juridic corespunzător dacă există încă un dubiu cu privire la acest aspect, în special în cadrul unei acțiuni în anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi (Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctul 60).

45 Astfel, în această ultimă situație, este necesar să se țină cont de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din cuprinsul articolului 6 paragraful 2 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), care se numără printre drepturile fundamentale care, potrivit jurisprudenței Curții, reafirmată, de altfel, la articolul 6 alineatul (2) UE, constituie principii generale ale dreptului comunitar. În considerarea naturii încălcărilor în cauză, precum și a naturii și a gradului de severitate ale sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcările normelor de concurență aplicabile întreprinderilor, care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu (a se vedea în acest sens Hotărârile Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctele 149 și 150, și Montecatini/Comisia, C‑235/92 P, Rec., p. I‑4539, punctele 175 și 176).

46 Astfel, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante pentru a dovedi existența încălcării (Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 62) și pentru a avea convingerea fermă că pretinsele încălcări constituie restrângeri sensibile ale concurenței, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE (Hotărârea Tribunalului din 21 ianuarie 1999, Riviera Auto Service și alții/Comisia, T‑185/96, T‑189/96 și T‑190/96, Rec., p. II‑93, punctul 47).

47 Cu toate acestea, trebuie subliniat că nu trebuie să răspundă obligatoriu acestor criterii în raport cu fiecare element al încălcării fiecare dintre dovezile furnizate de Comisie. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să răspundă acestei cerințe (a se vedea Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 63 și jurisprudența citată).

48 În plus, având în vedere caracterul notoriu al interdicției acordurilor anticoncurențiale și clandestinitatea în care acestea sunt puse, așadar, în aplicare, Comisiei nu i se poate solicita să furnizeze înscrisuri care să ateste explicit un contact între operatorii în cauză. Elementele fragmentare și dispersate de care ar putea dispune Comisia ar trebui, în orice ipoteză, să poată fi completate prin deducții care să permită reconstituirea împrejurărilor pertinente. Existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial poate fi, așadar, dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, analizate împreună, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a normelor de concurență (Hotărârea Dresdner Bank și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctele 64 și 65, și Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 55-57).

49 Cu toate acestea, atunci când Comisia se întemeiază numai pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață pentru a concluziona cu privire la existența unei încălcări, acestora din urmă le este suficient să demonstreze existența unor împrejurări care să pună într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care să permită astfel substituirea unei alte explicații plauzibile a faptelor cu cea reținută de Comisie pentru a concluziona în sensul existenței unei încălcări a normelor de concurență (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. I‑2501, punctul 186 și jurisprudența citată).

50 În ceea ce privește mijloacele de probă care pot fi invocate pentru a dovedi încălcarea articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, trebuie observat că principiul care prevalează în dreptul comunitar este cel al liberei administrări a probelor (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Dalmine/Comisia, T‑50/00, Rec., p. II‑2395, punctul 72). În mod specific, nicio dispoziție și niciun principiu general de drept comunitar nu interzic Comisiei să invoce împotriva unei întreprinderi declarații ale altor întreprinderi incriminate. În cazul inexistenței unei asemenea situații, sarcina probei comportamentelor contrare articolelor 81 CE și 82 CE, care revine Comisiei, ar fi nesustenabilă și incompatibilă cu misiunea supravegherii bunei aplicări a acestor dispoziții ce îi este atribuită prin Tratatul CE (Hotărârea JFE Engineering/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctul 192).

51 Prin urmare, existența unei explicații alternative a faptelor este pertinentă numai atunci când Comisia se întemeiază doar pe conduita întreprinderilor în cauză pe piață. Astfel, o asemenea explicație nu este pertinentă din momentul în care existența încălcării nu este doar prezumată, ci este dovedită cu ajutorul probelor. Pe de altă parte, în temeiul principiului liberei administrări a probelor amintit la punctul precedent, pentru dovedirea unei încălcări, sunt admisibile toate mijloacele de probă, astfel încât existența unei explicații alternative nu este pertinentă atunci când este dovedită, corespunzător cerințelor legale, o încălcare prin alte probe decât mijloacele de probă scrise (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctele 727 și 728).

52 În speță, în privința elementelor contestate de Siemens, este necesar să se verifice în ce măsură comportamentele care îi sunt imputate de Comisie în decizia atacată sunt dovedite cu ajutorul unor elemente de probă sau dacă au fost doar deduse din conduita întreprinderilor în cauză pe piață. Doar în această ultimă ipoteză, va fi necesar ca, în continuare, să se examineze dacă există explicații alternative ale conduitei întreprinderilor în cauză pe piață, suficient de plauzibile pentru a repune în discuție constatările efectuate în decizia atacată.

53 În schimb, potrivit jurisprudenței, având în vedere caracterul notoriu al interdicției acordurilor anticoncurențiale și clandestinitatea în care acestea sunt puse în aplicare, dovedirea unei înțelegeri poate fi realizată printr‑o serie concordantă de indicii (a se vedea punctul 48 de mai sus). Prin urmare, Siemens nu poate solicita înlăturarea unei asemenea probe argumentând că, analizate separat, indiciile individuale invocate de Comisie nu sunt suficiente pentru a dovedi comportamentele care îi sunt imputate. Astfel, prin definiție, elementele individuale care fac parte din seria concordantă de indicii invocate de Comisie nu pot să constituie dovezi complete ale acestui comportament dacă sunt analizate separat.

54 Cu privire la valoarea probatorie care trebuie atribuită diferitor elemente de probă, trebuie subliniat că singurul criteriu pertinent de apreciere a dovezilor furnizate în mod liber constă în credibilitatea acestora (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Mannesmannröhren‑Werke/Comisia, T‑44/00, Rec., p. II‑2223, punctul 84 și jurisprudența citată, Hotărârile Dalmine/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 72, și JFE Engineering/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctul 273). Potrivit normelor general aplicabile în materia probelor, credibilitatea și, prin urmare, valoarea probatorie a unui înscris depind de originea sa, de împrejurările întocmirii lui, de destinatarul său și de caracterul rezonabil și fiabil al conținutului acestuia (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctul 1053, Concluziile judecătorului Vesterdorf, îndeplinind funcția de avocat general, prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Tribunalului din 24 octombrie 1991, Rhône‑Poulenc/Comisia, T‑1/89, Rec., p. II‑867, II‑869, II‑956). În special, se impune acordarea unei importanțe sporite împrejurării în care un înscris a fost întocmit în legătură imediată cu faptele (Hotărârea Tribunalului din 11 martie 1999, Ensidesa/Comisia, T‑157/94, Rec., p. II‑707, punctul 312, și Hotărârea Tribunalului din 16 decembrie 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied și Technische Unie/Comisia, T‑5/00 și T‑6/00, Rec., p. II‑5671, punctul 181) sau de un martor direct al acestor fapte (Hotărârea JFE Engineering/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctul 207). În plus, declarațiile contrare intereselor declarantului trebuie considerate, în principiu, elemente de probă deosebit de fiabile (Hotărârea JFE Engineering/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctele 207, 211 și 212).

b) Cu privire la valoarea probatorie a Acordului GQ și a Acordului EQ

55 În ceea ce privește, mai întâi, Acordul GQ, opiniile părților sunt convergente în sensul că acest acord prevede punerea în aplicare a unei înțelegeri privind proiectele GIS la nivel mondial, incluzând în special schimburi de informații privind cererile de ofertă și contractele încheiate, cu ajutorul unor formulare standardizate, alocarea unei cote fiecăruia dintre grupurile de producători europeni și japonezi, alocarea de piețe în cadrul înțelegerii, trucarea cererilor de oferă, stabilirea unor prețuri minime și acțiunea împotriva întreprinderilor care nu făceau parte din înțelegere. Cu toate acestea, trebuie arătat că, în mod asemănător celor afirmate de Siemens, modul de redactare a Acordului GQ excludea aplicarea sa în Europa. Astfel, anexa 2 la acest acord, referitoare la domeniul său de aplicare teritorială, definește cinci grupuri de teritorii. Primul grup este definit în sensul că include Europa și zona Mării Mediterane, cu excepția celor 12 state membre ale Comunității Europene în acea perioadă, precum și a Austriei, a Suediei, a Elveției, a Finlandei și a Norvegiei. Cu privire la SEE, în domeniul de aplicare sunt incluse numai Liechtenstein și Islanda – împrejurare pertinentă numai de la intrarea în vigoare a Acordului privind SEE, 1 ianuarie 1994. Al doilea grup este definit în sensul că include Asia, cu excepția Japoniei.

56 Așadar, modul de redactare a Acordului GQ nu constituie, individual, dovada unei înțelegeri care a avut efecte în cadrul pieței comune și al SEE.

57 În continuare, cu privire la Acordul EQ, trebuie arătat că acesta reprezintă doar un acord de punere în aplicare a Acordului GQ, fapt confirmat de titlul său și de dispozițiile cuprinse în preambulul său, potrivit cărora, în special, Acordul EQ este aplicabil în cadrul punerii în aplicare a Acordului GQ, iar normele cuprinse în Acordul GQ au întâietate asupra normelor cuprinse în Acordul EQ. În esență, Acordul EQ cuprinde norme privind redistribuirea cotei asociate „europene” între producătorii europeni. Această redistribuire se realiza potrivit procedurii prevăzute la articolul 4 din Acordul EQ și potrivit cotelor prevăzute la articolul 8 din acest acord.

58 Așadar, întrucât Acordul EQ nu realizează, în principiu, decât repartizarea cotei asociate „europene,” prevăzută de Acordul GQ, care exclude, după cum s‑a arătat, piața comună și o parte substanțială a SEE, modul de redactare a Acordului EQ nu constituie o dovadă a unei înțelegeri care a avut efecte în cadrul piețe comune și al SEE. Prin urmare, după cum s‑a arătat la punctul 39 de mai sus, trebuie să se examineze în ce măsură Comisia a reușit să dovedească în alt mod existența unor asemenea efecte. Cu privire la concluziile care ar putea fi trase, dincolo de modul lor de redactare, din Acordul GQ și din Acordul EQ, acestea vor fi analizate la punctul 140 și următoarele de mai jos referitoare la elementele de probă scrise.

c) Cu privire la dovada referitoare la înțelegerea comună

59 Cu titlu introductiv, trebuie arătat că împrejurarea în care clauzele Acordului GQ, la care face trimitere și Acordul EQ, exclud expres din domeniul lor de aplicare piețele europene și piața japoneză nu poate fi percepută automat drept o dovadă a faptului că înțelegerea nu a produs efecte pe piețele europene, nici ca o dovadă a lipsei împărțirii geografice sau a „țărilor de origine”. Astfel, deși excluderea menționată poate avea semnificația că întreprinderile implicate au recurs la o concurență nedenaturată pe piețele respective, ea poate avea deopotrivă semnificația că alocarea și controlul cotelor între grupul european și cel japonez nu era necesar în privința acestor piețe, deoarece, în orice situație, cotele erau rezervate exclusiv unuia dintre cele două grupuri, interpretare reținută de Comisie.

60 Trebuie subliniat că o înțelegere care urmărește respectarea pozițiilor privilegiate tradiționale ale părților la înțelegere pe piața europeană și, respectiv, pe piața japoneză, dacă se presupune că este dovedită, constituie deja, prin ea însăși, o înțelegere care are efect pe piața comună, în sensul că aceasta elimină concurența potențială a producătorilor japonezi pe piața comună. O asemenea concluzie ar fi valabilă și în ipoteza în care Comisia nu ar demonstra că, în plus, piața europeană a fost împărțită între producătorii europeni. Cu toate acestea, după cum se explică mai jos, Comisia a dovedit corespunzător cerințelor legale toate faptele contestate de Siemens în cadrul primului motiv.

61 Pentru a demonstra existența și conținutul înțelegerii comune, în decizia atacată, Comisia a menționat un ansamblu de elemente între care, în special, declarațiile date de ABB, de martor, domnul M., de Fuji și de Hitachi, faptul că nici Alstom, nici societățile care formau grupul Areva, nici grupul în care societatea VA Technologie era societatea‑mamă (denumit în continuare „grupul VA Tech”) nu au contestat în mod deschis înțelegerea comună, o listă de proiecte GIS discutate în cadrul înțelegerii, furnizată de ABB, și anumite elemente de probă scrise. Se impune, așadar, examinarea conținutului și a valorii probatorii a fiecăruia dintre aceste elemente.

Cu privire la declarațiile date de ABB și de martor, domnul M.

62 În declarațiile sale, ABB a arătat că teritoriile vest‑european și japonez făceau obiectul protecției și că anumite cazuri în care producătorii japonezi au intenționat, contrar acestui dispozitiv, să răspundă la cererile de ofertă europene cauzaseră probleme în cadrul înțelegerii, care însă, în final, au fost rezolvate. Pe de altă parte, în declarația din 3 februarie 2005, ABB a arătat că rezultatele alocării proiectelor GIS în cadrul pieței comune – cu excepția „țărilor de origine” – fuseseră ulterior excluse din cotele mondiale ale producătorilor europeni din înțelegere. În sfârșit, în declarația din 4 octombrie 2005, ABB a admis existența sistemului „țărilor de origine”, potrivit căruia, deși în aceste țări exista numai un producător, acesta era singurul proprietar al proiectelor și, în cazul în care existau mai mulți producători, proiectele erau împărțite între ei.

63 Cu privire la acest aspect, Siemens susține că declarațiile date de ABB sunt simple afirmații interesate din partea acestei societăți, lipsite de valoare probatorie în lipsa susținerii lor cu dovezi exacte și care pot fi verificate. La rândul său, Comisia consideră că declarația unei întreprinderi care dorește să obțină imunitate la amendă are o valoare probatorie specifică pentru simplul fapt că este contrară interesului natural al autorului ei.

64 Cu privire la gradul de credibilitate care urmează a fi atribuit declarațiilor date de ABB, trebuie arătat că, în speță, în calitate de prim denunțător al înțelegerii, ABB putea avea speranța rezonabilă că va beneficia de imunitatea totală la amenzi, prevăzută la punctul 8 din Comunicarea privind cooperarea. Prin urmare, nu se poate exclude posibilitatea de a se considera incitată să maximizeze importanța comportamentului ilicit denunțat pentru a produce prejudicii concurenților săi de pe piață.

65 Această împrejurare nu semnifică însă că declarațiile date de ABB trebuie considerate lipsite de orice credibilitate. Cu privire la acest aspect, s‑a statuat că faptul de a solicita beneficiul aplicării Comunicării privind cooperarea în vederea obținerii unei reduceri a cuantumului amenzii nu determină în mod obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă deformate. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării solicitantului și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea solicitantului de a beneficia pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. I‑4441, punctul 70).

66 Cu toate acestea, dacă declarațiile date de ABB sunt contestate de alte întreprinderi cărora li s‑a imputat de asemenea încheierea înțelegerii comune, acestea trebuie susținute de alte elemente de probă pentru a putea constitui o dovadă suficientă a existenței și a conținutului înțelegerii comune (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, Enso‑Gutzeit/Comisia, T‑337/94, Rec., p. II‑1571, punctul 91, și Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 285).

67 Prin urmare, trebuie să se verifice în ce măsură declarațiile date de ABB referitoare la împărțirea pieței între producătorii europeni și japonezi și referitoare la existența unor „țări de origine” sunt susținute de alte elemente de probă invocate de Comisie.

68 În acest sens, trebuie constatat că, în decizia atacată, Comisia se referă în special la declarațiile martorului, domnul M., fost angajat al ABB, care a reprezentat această întreprindere la nivelul operațional al înțelegerii din anul 1988 până în luna aprilie 2002.

69 Or, cu privire la natura declarațiilor domnului M., trebuie subliniat cu titlu introductiv că mărturia sa nu poate fi calificată ca fiind diferită și independentă de cea a ABB. Astfel, acesta nu a fost doar angajat de această societate în întreaga sa viață profesională – împrejurare care nu poate garanta lipsa oricărei divergențe de interese dintre ei, după cum a arătat Comisia în mod întemeiat –, ci s‑a exprimat, la Comisie, în calitate de mandatar al ABB în cadrul obligației de cooperare a ABB în vederea obținerii unei imunități la amenzi, conform punctului 11 din Comunicarea privind cooperarea, fiind asistat de avocatul angajat de ABB, după cum reiese cu claritate din partea introductivă a transcrierii discursului său ținut cu ocazia audierii din 23 septembrie 2005. Pe de altă parte, Comisia a integrat, de exemplu, în notele de subsol 90 și 91 ale deciziei atacate mărturiile domnului M. și declarațiile date de ABB.

70 Rezultă că declarațiile domnului M. nu pot fi considerate în sensul că ele constituie un alt element de probă care susține declarațiile date de ABB, în sensul jurisprudenței citate la punctul 66 de mai sus, ci în sensul că fac parte din acestea din urmă. Această împrejurare nu le lipsește de orice valoare probatorie. Ele pot servi îndeosebi pentru a clarifica declarațiile date de ABB. Cu toate acestea, este necesară coroborarea informațiilor extrase din mărturiile domnului M. cu alte elemente de probă pentru a constitui o dovadă suficientă a existenței și a întinderii înțelegerii comune, având aceeași valoare ca informațiile extrase din declarațiile date de ABB, deși, spre deosebire de ABB, domnul M. nu poate avea un interes personal pentru a maximiza comportamentul ilicit al concurenților ABB. Pe de altă parte, aceleași considerații se aplică declarațiilor domnului V.-A., angajat al ABB chestionat de Comisie, în aceleași condiții precum cele descrise la punctul precedent în privința domnului M.

71 Cu privire la conținutul declarațiilor domnului M., trebuie arătat că acesta a indicat că principiul protecției piețelor naționale avea o importanță primordială pentru încheierea înțelegerii și că înțelegerea nu ar fi putut funcționa fără respectarea acestui principiu.

72 În opinia domnului M., acesta este motivul pentru care, în cadrul stabilirii cotelor diferitor întreprinderi implicate la momentul constituirii înțelegerii în 1988, fiecare dintre piețele naționale ale producătorilor japonezi și europeni și anume, pe de o parte, Japonia, în calitate de piață națională a întreprinderilor japoneze, și, pe de altă parte, Germania, Franța, Suedia, Elveția și Italia, în calitate de piețe naționale ale întreprinderilor europene, erau excluse din evaluarea cotelor de piață deținute de fiecare întreprindere.

73 Domnul M. a arătat de asemenea că țările europene, altele decât „țările de origine”, erau excluse din sistemul de împărțire a proiectelor prevăzut de Acordul GQ, pentru a nu afecta funcționarea anumitor practici coluzive care se formaseră la nivel local între diferiți producători în cursul anilor. În schimb, volumul contractelor obținute de fiecare producător era luat în considerare în vederea controlării respectării cotelor mondiale ale grupurilor european și japonez și a cotelor fiecărei întreprinderi.

74 Pe de altă parte, domnul M. a apreciat că nu existau obstacole tehnice sau comerciale insurmontabile la intrarea întreprinderilor japoneze pe piața europeană și că o asemenea intrare ar fi fost posibilă, pe termen mediu, prin intermediul anumitor investiții. Prin urmare, în opinia sa, întreprinderile japoneze se abțineau să intre pe piața europeană mai degrabă pentru a respecta regulile înțelegerii decât din motive tehnice.

75 Cu privire la credibilitatea mărturiei domnului M., trebuie să se țină seama de faptul că, pe aproape întreaga durată a înțelegerii, respectiv din 1988 până în 2002, a fost unul dintre reprezentanții ABB în cadrul acesteia, în timp ce însăși ABB era unul dintre principalii actori ai înțelegerii. Așadar, domnul M. a fost un martor direct al împrejurărilor pe care le‑a prezentat. Prin urmare, mărturia sa trebuie calificată în principiu drept element de probă cu o valoare probatorie ridicată.

76 Pe de altă parte, declarațiile domnului M. sunt coerente și clare, chiar dacă el nu își amintește toate detaliile factuale ale punerii în aplicare a înțelegerii la care a participat, ca reprezentant al ABB, timp de 14 ani. Or, într‑o mărturie care acoperă o asemenea perioadă, posibilitatea existenței câtorva inexactități minore în aceste declarații trebuie considerată normală.

77 În consecință, declarațiilor domnului M. trebuie să li se acorde o credibilitate ridicată, cu rezerva, expusă mai sus, că ele pot fi apreciate ca fiind declarații făcute în numele ABB.

78 Această apreciere nu este repusă în discuție prin argumentele invocate de Siemens pentru a contesta credibilitatea mărturiei domnului M. și, în special, prin pretinsele contradicții dintre această mărturie și cea a domnului V.-A. Astfel, afirmațiile făcute de Siemens, potrivit cărora, pe de o parte, domnul V.-A. a arătat că statele membre ale SEE, în același mod ca statele din America de Nord, erau excluse din domeniul de aplicare al Acordului GQ și, pe de altă parte, Comisia nu a demonstrat în ce măsură mărturia domnului V.-A. era mai puțin credibilă decât cea a domnului M., nu pot fi admise, din moment ce mărturia domnului V.-A. nu o contrazice pe cea a domnului M.

79 În această privință, trebuie arătat că însuși domnul V.-A. a afirmat în declarația sa din 21 septembrie 2005 că în anii 1997 și 1998 a participat doar la un număr cuprins între 6 și 10 reuniuni la nivel operațional, a avut cunoștințe limitate și a fost subordonat, cu privire la acest aspect, domnului M., care era singurul ce dispunea de anumite informații, în special în ceea ce privește excluderea Americii de Nord și a Europei din domeniul de aplicare al Acordului GQ.

80 În plus, domnul V.-A. a menționat o diferență între excluderea Americii de Nord și excluderea Europei, precizând că Statele Unite erau excluse de teama expunerii la sancțiuni severe care să amenințe participanții la înțelegeri în acea țară, în timp ce a presupus că proiectele europene erau analizate efectiv de întreprinderile participante la înțelegere, însă nu în cadrul reuniunilor la care participase personal.

81 În sfârșit, domnul V.-A. a arătat că a fost martor, în cadrul reuniunilor la care a participat, la dispute între reprezentații grupului producătorilor japonezi și cei ai grupului producătorilor europeni în legătură cu presupuse tentative ale producătorilor japonezi de a intra pe piața europeană prin încălcarea unui acord care le interzicea să exercite concurența asupra producătorilor europeni în Europa Occidentală. De asemenea, acesta a precizat că nu a observat niciun obstacol tehnic sau comercial insurmontabil în calea posibilității producătorilor japonezi de a intra pe piețele europene.

82 Pe baza cunoștințelor limitate de care dispune privind funcționarea înțelegerii, potrivit propriei exprimări, declarațiile domnului V.-A. sunt, așadar, compatibile cu cele ale domnului M. și le confirmă în privința anumitor aspecte, în special în privința împărțirii piețelor între producătorii europeni și cei japonezi. Deși Comisia nu a menționat expres în decizia atacată, mărturia domnului V.-A. constituie, așadar, mai degrabă, un element incriminator în privința Siemens decât un element dezincriminator. Prin urmare, argumentul invocat de Siemens și întemeiat pe o contradicție între mărturiile domnilor M. și V.-A. trebuie respins.

83 În concluzie, declarațiile domnului M., care beneficiază de credibilitate ridicată, constituie un element de probă privind existența principiului protecției „țărilor de origine”, privind rezervarea piețelor europene în afara „țărilor de origine” în beneficiul producătorilor europeni și privind luarea în considerare a volumului de vânzări în țările de origine în vederea respectării cotelor mondiale. Cu toate acestea, după cum s‑a constatat la punctul 70 de mai sus, declarațiile domnului M. trebuie susținute de alte elemente de probă, în același sens ca declarațiile date de ABB, pentru a putea constitui o dovadă suficientă a existenței și a conținutului înțelegerii comune.

Cu privire la declarațiile date de Fuji

84 Fuji a declarat că a fost la curent cu privire la înțelegerea comună potrivit căreia producătorii japonezi trebuiau să se abțină de la intrarea pe piața europeană. Totuși, aceasta susține că propria abținere în legătură cu piața europeană se datora în principal faptului că nu putea pretinde în mod serios să furnizeze GIS în Europa pentru alte motive, în special cota sa de piață mondială limitată care nu justifica angajarea costurilor nerecuperabile necesare dezvoltării unei baze europene. Cu privire la unicul proiect GIS realizat de Fuji în Europa, respectiv un proiect în Republica Cehă în 1995, aceasta susține că, în acele împrejurări, a acționat în calitate de subcontractant al unei alte societăți japoneze căreia i‑a livrat acel GIS în Japonia. Prin urmare, Fuji consideră proiectul respectiv drept un proiect GIS în Japonia și apreciază că nu demonstrează capacitatea sa generală de livrare în Europa.

85 Cu privire la acest aspect, Siemens susține că această declarație a Fuji a fost dată ulterior audierii menționate la punctul 9 de mai sus, și anume la un moment în care Fuji nu mai era în măsură să ofere o mărturie imparțială și obiectivă. Or, potrivit jurisprudenței, numai documentele care au fost citate sau menționate în comunicarea privind obiecțiunile ar constitui mijloace de probă valabile (a se vedea Hotărârea Curții din 3 iulie 1991, AKZO/Comisia, C‑62/86, Rec., p. I‑3359, punctul 21, și Hotărârea Tribunalului din 16 decembrie 2003, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied și Technische Unie/Comisia, punctul 54 de mai sus, punctul 34 și jurisprudența citată).

86 Această obiecție nu poate fi admisă. Astfel, comunicarea privind obiecțiunile trebuie să permită persoanelor interesate să ia cunoștință efectiv de comportamentele care le sunt imputate de Comisie, această cerință fiind respectată atunci când decizia finală nu reține în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile și cuprinde doar fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere (Hotărârea Curții din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma/Comisia, 41/69, Rec., p. 661, punctul 94, Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Atlantic Container Line și alții/Comisia, T‑191/98, T‑212/98-T‑214/98, Rec., p. II‑3275, punctul 138, și Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. I‑1181, punctul 47).

87 Așadar, deși este adevărat că încălcările imputate unei întreprinderi într‑o decizie nu pot fi diferite de cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile, situația nu este identică pentru faptele reținute, deoarece, în privința acestora, este suficient ca întreprinderile în cauză să fi avut posibilitatea să își fi prezentat punctul de vedere asupra tuturor faptelor reținute în sarcina lor. Astfel, după cum s‑a statuat, nicio dispoziție nu interzice Comisiei să comunice părților, după trimiterea comunicării privind obiecțiunile, noi înscrisuri în raport cu care consideră că îi susțin teza, cu condiția de a da întreprinderilor timpul necesar pentru a‑și prezenta punctul de vedere cu privire la acest aspect (Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, LR AF 1998/Comisia, T‑23/99, Rec., p. II‑1705, punctul 190; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Curții din 25 octombrie 1983, AEG‑Telefunken/Comisia, 107/82, Rec., p. 3151, punctul 29).

88 Or, în speță, este cert că, prin scrisoarea din 25 august 2006, Comisia a comunicat Siemens declarațiile date de Fuji și i‑a solicitat depunerea de comentarii privind aceste declarații. În plus, declarațiile respective nu evidențiau obiecțiunile în privința Siemens, care ar fi noi în raport cu cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile, ci conțineau numai un nou element de probă destinat susținerii unei obiecțiuni reținute deja în comunicarea privind obiecțiunile, și anume faptul că exista o înțelegere comună între producătorii japonezi și europeni, potrivit căreia producătorii japonezi nu trebuiau să intre pe piața europeană.

89 Prin urmare, declarațiile date de Fuji pot fi reținute ca fiind elemente de probă incriminatorii față de Siemens.

90 În ceea ce privește credibilitatea care trebuie acordată declarațiilor date de Fuji, trebuie arătat că, în măsura în care Fuji a admis, cel puțin indirect, că absența sa de pe piața europeană era în parte datorată înțelegerii comune, aceasta a recunoscut un fapt care poate fi reținut în sarcina sa de Comisie. Or, deja s‑a statuat că declarațiile contrare intereselor declarantului trebuie considerate, în principiu, elemente de probă fiabile în mod specific (Hotărârea JFE Engineering/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctul 211).

91 Această concluzie rămâne adevărată chiar dacă, în speță, Fuji a solicitat să beneficieze de Comunicarea privind cooperarea. Astfel, în primul rând, declarațiile Fuji nu au fost date în cadrul acestei solicitări, ci în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, deși cele două înscrisuri au fost întocmite aproape concomitent. În al doilea rând, recunoașterea din partea Fuji a faptului că a fost la curent cu împărțirea piețelor europene și japoneză nu are un caracter exclusiv acuzator în privința altor întreprinderi – împrejurare care ar trebui să determine analizarea declarației sale cu circumspecție – ci conține și recunoașterea unei încălcări din partea sa. În aceste împrejurări, trebuie să se observe că, în speță, declarația dată de Fuji trebuie să beneficieze de o credibilitate ridicată.

92 În sfârșit, cu privire la conținutul declarației date de Fuji, trebuie subliniat că, în această declarație, Fuji nu se limitează să recunoască o împărțire a piețelor între producătorii europeni și japonezi, ci evidențiază și detaliile referitoare la obiectivele fiecărei întreprinderi care a participat la înțelegere, care permite tragerea altor concluzii. Astfel, Fuji arată că, în privința sa, înțelegerea comună nu era motivul principal al abținerii sale de a intra pe piața europeană și menționează o serie întreagă de motive care, în opinia sa, are o pondere mai mare în această opțiune. În special, argumentul potrivit căruia cota sa de piață mondială era foarte scăzută pentru a justifica costurile nerecuperabile necesare dezvoltării unei baze europene permite să se concluzioneze că producătorii japonezi – și, viceversa, producătorii europeni – care aveau o cotă de piață mai ridicată erau în măsură să depășească obstacolele tehnice și comerciale la intrarea pe piețele protejate ale fiecărui grup de producători și să rentabilizeze o asemenea investiție. Din această perspectivă, cu cât cota de piață a unei anumite întreprinderi era mai mare, cu atât mai puțin argumentul întemeiat pe obstacole tehnice și comerciale prezintă importanță pentru acea întreprindere și, viceversa, cu atât mai mult interdicția convenită în cadrul înțelegerii comune de a intra pe piețele altui grup de producători prezintă importanță.

93 Or, dacă se face referire la cotele de piață reținute de Comisie în considerentele (484)-(488) ale deciziei atacate, care sunt întemeiate pe cifrele de vânzare menționate de întreprinderi și care nu sunt contestate în speță, rezultă că Fuji era de departe cel mai mic producător GIS care a participat la înțelegere, cu maximum 2 % din cifra de afaceri mondială a întreprinderilor participante la înțelegere, aferentă proiectelor GIS. Cotele de piață ale altor întreprinderi japoneze erau net superioare, fiind cuprinse între 15 % și 20 % în privința Melco, între 8 % și 12 % în privința Toshiba și între 4 % și 7 % în privința Hitachi. La rândul său, Siemens avea o cotă de piață situată între 23 % și 29 %. Prin urmare, declarația dată de Fuji permite să se concluzioneze că protecția piețelor europeană și japoneză în beneficiul producătorilor europeni și, respectiv, al producătorilor japonezi prezenta interes pentru majoritatea întreprinderilor în cauză, deoarece cota lor de piață net superioară celei a Fuji le‑ar fi permis să suporte mai ușor costurile unei intrări pe piețele celuilalt grup de producători.

94 Pe de altă parte, trebuie arătat că nu se contestă de către Comisie existența unor obstacole tehnice și comerciale la intrarea pe piețele fiecăruia dintre grupurile european și japonez, ci considerația potrivit căreia aceste obstacole nu au putut fi depășite într‑un mod rentabil. În această privință, ea are la bază 2 proiecte GIS în Republica Cehă. Primul a fost câștigat de Fuji, iar al doilea a făcut obiectul unei oferte a Melco, împrejurare necontestată de Siemens. Această împrejurare demonstrează că nu existau obstacole tehnice și comerciale insurmontabile la intrarea producătorilor japonezi pe piețele europene, ceea ce contribuie la susținerea argumentului Comisiei, în opinia căreia întreprinderile care au participat la înțelegere aveau un interes subiectiv ca producătorii din celălalt grup să nu încerce să depășească aceleași obstacole.

95 În concluzie, declarațiile date de Fuji constituie un element de probă pentru existența unei împărțiri a piețelor europene și japoneză în favoarea fiecăruia dintre grupurile de producători, beneficiind de credibilitate ridicată.

Cu privire la declarațiile date de Hitachi

96 Hitachi a declarat că proiectele GIS în Europa împărțite între producătorii europeni se scădeau din cota asociată „europeană” în cadrul Acordului GQ și că, pentru acest motiv, producătorii japonezi erau informați ex post, până în anul 1999, cu privire la rezultatul împărțirii proiectelor GIS în Europa între producătorii europeni. Astfel, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, Hitachi a declarat următoarele:

„Hitachi confirmă că, înainte de anul 1999, producătorii europeni de GIS comunicau producătorilor japonezi de GIS detaliile proiectelor GIS pe care urmau să le livreze în Europa. În plus, Hitachi confirmă că scopul acestei comunicări era de a garanta că valoarea proiectelor europene era luată în considerare în cadrul acordului privind cota de proiecte în afara Europei care urma a fi repartizată între producătorii europeni și producătorii japonezi, în conformitate cu Acordul GQ […]

În vederea înțelegerii lipsei importanței practice a acestui mecanism, în perioada în care era în vigoare (respectiv, înainte de anul 2002), trebuie subliniat că comunicarea detaliilor proiectelor în Europa în cadrul înțelegerii GQ nu era legată de un anumit consimțământ al producătorilor japonezi de a se ține la distanță de piața europeană, nici nu demonstrează existența unui asemenea consimțământ, deoarece nu exista nicio «înțelegere comună». În orice caz, ceea ce poate fi mai important este că, sub nicio formă, alocarea proiectelor GIS europene în temeiul înțelegerii europene nu «rezulta din» comunicările dintre producătorii europeni de GIS și producătorii japonezi de GIS, după cum a susținut Comisia. Toate comunicările dintre producătorii de GIS europeni și japonezi erau efectuate după alocarea proiectelor GIS europene.”

97 Această declarație este edificatoare din mai multe puncte de vedere. În primul rând, prin confirmarea expresă că unele proiecte GIS în Europa realizate de producătorii europeni erau incluse în cota lor globală în cadrul Acordului GQ, Hitachi confirmă teza Comisiei potrivit căreia producătorii europeni, printre care și Siemens, recurgeau la acorduri privind proiecte în cadrul pieței comune (în primii ani de funcționare a înțelegerii, Europa de Est nefiind încă accesibilă ca piață) și potrivit căreia, prin urmare, înțelegerea avea efecte în cadrul pieței comune și al SEE.

98 În al doilea rând, declarația dată de Hitachi constituie, independent de voința autorului ei, și un indiciu pentru susținerea tezei Comisiei potrivit căreia piețele europene erau în mod global rezervate producătorilor europeni. Astfel, Hitachi subliniază în mai multe rânduri împrejurarea potrivit căreia informarea producătorilor japonezi se realiza ex post. Pe de o parte, din această împrejurare Hitachi concluzionează că producătorii japonezi nu erau implicați în practicile coluzive ale producătorilor europeni pe piețele europene. Pe de altă parte, aceasta consideră că informarea respectivă nu avea nicio legătură cu un angajament din partea producătorilor japonezi de a se ține la distanță de piețele europene, nici nu dovedea un asemenea angajament și contestă existența unei înțelegeri comune.

99 Or, împrejurarea, deopotrivă admisă de Hitachi, potrivit căreia unele proiecte GIS în Europa care erau împărțite între producătorii europeni erau incluse în cota mondială nu poate fi rezonabil explicată dacă, în orice ipoteză, piețele europene nu erau accesibile producătorilor japonezi din motive tehnice și comerciale. Astfel, într‑o asemenea ipoteză, producătorii europeni nu ar fi avut niciun motiv să accepte ca aceste proiecte să le fie scăzute din cota lor mondială, fapt care diminua puternic numărul și valoarea proiectelor GIS pe piețele mondiale pe care le puteau solicita în cadrul înțelegerii. În schimb, faptul că au consimțit la această contrapartidă demonstrează că abținerea producătorilor japonezi de a intra pe piețele europene avea, în privința producătorilor europeni, o valoare care justifica contrapartida respectivă.

100 În ceea ce privește credibilitatea declarațiilor date de Hitachi, trebuie arătat că aceasta a solicitat să beneficieze de Comunicarea privind cooperarea. Prin urmare, declarațiile sale ar trebuie analizate cu circumspecție, în măsura în care ar avea un caracter exclusiv acuzator în privința altor întreprinderi. Or, în speță, nu se identifică o asemenea situație. Astfel, concluzia care poate rezulta din declarația dată de Hitachi, potrivit căreia producătorii japonezi acceptaseră să nu intre pe piețele europene, contravine atât intereselor Hitachi, cât și intereselor celorlalți participanți la înțelegere, în măsura în care confirmă un fapt care va putea fi reținut în sarcina sa. În plus, în mod evident, Hitachi nu era conștientă de toate concluziile care puteau fi trase din conținutul declarației sale, în special în ceea ce privește rezervarea piețelor europene în beneficiul producătorilor europeni, fapt care contribuie la creșterea credibilității declarației sale.

101 În concluzie, declarațiilor date de Hitachi trebuie să li se acorde o credibilitate ridicată.

Cu privire la lipsa vreunei obiecții din partea Areva, a Alstom și a grupului VA Tech

102 În ceea ce privește lipsa vreunei obiecții din partea Areva, a Alstom și a grupului VA Tech, trebuie să se constate că înscrisurile de la dosar fie nu justifică atribuirea unei valori probatorii mari, fie nu permit susținerea afirmațiilor Comisiei.

103 În primul rând, în privința Areva și a Alstom, în considerentul (125) al deciziei atacate, Comisia arată că aceste două societăți nu au contestat înțelegerea comună care urmărea respectarea pozițiilor privilegiate tradiționale pe piețele naționale ale întreprinderilor care au participat la înțelegere, nici în răspunsurile fiecăreia la comunicarea privind obiecțiunile, nici în declarațiile lor ulterioare din 21 noiembrie 2006 și, respectiv, din 26 noiembrie 2006, ca urmare a primirii răspunsului dat de Fuji de recunoaștere a înțelegerii comune. Cu toate acestea, nici Siemens, nici Comisia nu au antamat lipsa vreunei obiecții din partea Areva și a Alstom în înscrisurile lor de la Tribunal. În aceste condiții, trebuie să se rețină că acest aspect nu face parte din litigiul de față.

104 În al doilea rând, în privința grupului VA Tech, în considerentul (125) al deciziei atacate, Comisia arată că, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, acesta nu a contestat în mod deschis informațiile referitoare la înțelegerea comună. Cu privire la aceste aspect, primo, se impune constatarea că răspunsul respectiv nu este inclus în dosar și că Tribunalul dispune numai de citarea efectuată de Comisie la nota de subsol 79 a deciziei atacate, cu următorul cuprins: „Chiar în lipsa înțelegerii comune prezumate, producătorii japonezi s‑au ținut la distanță de piața europeană din cauza unor bariere la intrare ridicate, după cum se va demonstra în detaliu mai jos.” Secundo, trebuie arătat că simplul fapt că o societate nu a contestat în mod deschis anumite fapte nu poate avea decât o valoare probatorie foarte limitată, cu atât mai mult cu cât nu este posibilă verificarea contextului lipsei vreunei obiecții doar pe baza unei asemenea citări izolate. Tertio, trebuie observat că, deși analizată individual, citarea menționată nu are conținutul pe care i‑l atribuie Comisia. Cu privire la acest aspect, trebuie evidențiat termenul „prezumat”, utilizat de grupul VA Tech pentru a califica înțelegerea comună. Din utilizarea acestui termen rezultă că, deși grupul VA Tech nu a contestat expres existența acestei înțelegeri, el nu a admis‑o încă, nici măcar implicit. Dimpotrivă, fragmentul citat trebuie interpretat ca fiind o obiecție implicită față de existența înțelegerii comune.

105 Prin urmare, pretinsa lipsă a vreunei obiecții cu privire la înțelegerea comună din partea Areva, a Alstom și a grupului VA Tech nu poate fi reținută drept element care confirmă teza Comisiei privind rezervarea piețelor europene producătorilor europeni și protecția „țărilor de origine”.

Cu privire la lista proiectelor GIS în Europa

106 În ceea ce privește lista celor 11 proiecte GIS, invocată de Comisie în considerentul (164) al deciziei atacate, este vorba în fapt despre un extras al unei liste de proiecte GIS discutate în cadrul înțelegerii în perioada 1988-1999, intitulată „Enquirylist1” și depusă de ABB (denumită în continuare „lista globală”), care conține în special informații privind datele limită pentru depunerea ofertelor, întreprinderile care au manifestat interes pentru fiecare dintre proiecte și rezultatul discuțiilor în cadrul înțelegerii (și anume alocarea la un membru al înțelegerii sau stabilirea unui nivel de preț minim).

107 Potrivit acestor informații, din cele 11 proiecte GIS în Europa cuprinse în lista globală, comanda a fost obținută, în cazul unui număr de șase dintre aceste proiecte, de întreprinderea căreia proiectul i‑a fost atribuit în cadrul înțelegerii, situație care se regăsește de trei ori în privința ABB și, respectiv, în privința Siemens. În privința celorlalte cinci proiecte, lista globală menționează că ele nu au fost atribuite uneia dintre întreprinderile care au participat la înțelegere, ci au făcut obiectul unei înțelegeri la un nivel inferior al prețului, cu alte cuvinte, întreprinderile europene care au participat la înțelegere au convenit asupra prețului minim pe care l‑ar propune în cadrul eventualelor lor răspunsuri la cererea de ofertă în cauză.

108 Într‑o primă etapă, Siemens a încercat în general să inducă un caracter îndoielnic fiabilității informațiilor cuprinse în lista globală, fără a contesta însă expres nici existența proiectelor cuprinse în acea listă, nici, în mod specific, existența celor 11 proiecte GIS în Europa care sunt menționate în listă, nici că aceste proiecte fuseseră discutate în cadrul înțelegerii.

109 În acest context, Siemens a afirmat în special că un anumit număr de proiecte este menționat de mai multe ori, că numeroase proiecte nu au fost niciodată puse în aplicare și că lista globală nu arată nicăieri că i s‑a atribuit un proiect GIS în cadrul SEE. Cele două situații în care a câștigat proiectul în discuție ar fi rezultat din practici concurențiale. Pe de altă parte, Siemens se referă la o analiză a listei globale, realizată de o societate independentă, care ar demonstra în special că proiectele GIS în cadrul SEE nu au făcut obiectul unui sistem de împărțire care să funcționeze într‑un mod comparabil cu cel prevăzut de Acordul GQ și de Acordul EQ.

110 Mai mult, în cadrul răspunsului la întrebările scrise adresate de Tribunal înainte de ședință, Siemens a contestat că cele 11 proiecte GIS în Europa, cuprinse în lista globală, au făcut obiectul unei acțiuni concertate în cadrul înțelegerii.

111 Aceste afirmații vor fi examinate la punctele 116-138 de mai jos.

– Cu privire la originea și la data întocmirii listei globale, precum și cu privire la calificarea acesteia drept element de probă

112 Siemens susține că se impune constatarea în sensul că nu a fost posibilă stabilirea cu certitudine a originii și a datei întocmirii listei globale.

113 În această privință, trebuie însă notat că, după cum reiese din considerentul (88) și din nota de subsol 21 ale deciziei atacate, lista globală a fost depusă de ABB la 7 mai 2004, cu alte cuvinte, la o zi după 6 mai 2004, data cuprinsă în antetul primei sale pagini, care constituie, așadar, cu mare probabilitate, fie data întocmirii acesteia, fie data imprimării. În plus, trebuie arătat că, în raport cu alți membri ai înțelegerii, ABB beneficia de o codare suplimentară în lista respectivă. Astfel, membrii europeni – cu excepția ABB – și membrii japonezi sunt cuprinși în coloana intitulată „Member” din această listă în două grupuri, cu codurile fiecăruia, astfel cum sunt utilizate în cadrul înțelegerii. În schimb, ABB se „ascunde”, potrivit expresiei folosite de domnul M. în cadrul audierii sale de către Comisie, la 23 septembrie 2005, în coloana intitulată „GCs”, în principiu destinată menționării unor eventuale contracte generale. Potrivit informațiilor date de domnul M., era vorba despre o precauție luată ca urmare a unei anchete efectuate de autoritatea suedeză de concurență în privința ABB.

114 Aceste două împrejurări permit să se prezume că lista globală a fost întocmită inițial de ABB în vederea propriei sale monitorizări interne a înțelegerii și că a fost reimprimată în vederea depunerii ei la Comisie. Așadar, se impune luarea în considerare a acestei prezumții, de altfel cea mai favorabilă pentru Siemens și compatibilă cu declarațiile sale, prin care contestă că a fost autorul listei globale.

115 Prin urmare, după cum susține Siemens, se impune calificarea listei globale în sensul că face parte din declarațiile date de ABB. Astfel, întrucât s‑a arătat că lista globală a fost fie întocmită de ABB, fie imprimată de aceasta pornind de la un fișier electronic intern, într‑un context temporal legat de declarațiile sale date în scopul cererii sale de imunitate în temeiul Comunicării privind cooperarea, aceasta nu poate fi calificată drept mijloc de probă scrisă. Prin urmare, considerațiile menționate la punctele 64-67de mai sus cu privire la valoarea probatorie a declarațiilor date de ABB se aplică și în privința listei globale. În special, informațiile extrase din lista globală nu pot fi destinate susținerii declarațiilor date de ABB, ci, dimpotrivă, ele însele trebuie susținute prin alte elemente de probă, în conformitate cu jurisprudența amintită la punctul 66 de mai sus.

– Cu privire la afirmația potrivit căreia proiectele GIS în Europa menționate în lista globală nu au fost discutate în cadrul înțelegerii

116 După cum s‑a arătat la punctul 110 de mai sus, în răspunsul la întrebările scrise adresate de Tribunal înaintea ședinței, Siemens a contestat pentru prima dată faptul că 11 proiecte GIS în Europa, cuprinse în lista globală, au făcut obiectul unei acțiuni concertate în cadrul înțelegerii. Desigur, în urma unei întrebări cu privire la acest aspect adresate în cursul ședinței, Siemens a arătat că a invocat deja această obiecție în cadrul procedurii administrative la Comisie și în cererea introductivă. Cu toate acestea, cu privire la acest aspect, cererea introductivă conține numai elementele menționate la punctul 109 de mai sus și, chiar dacă se presupune că Siemens a invocat această obiecție în cursul procedurii administrative, aceasta nu poate compensa lipsa obiecției în fața Tribunalului în stadiul cererii introductive. Prin urmare, se impune respingerea ca tardivă, în conformitate cu articolul 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, a afirmației formulate de Siemens, potrivit căreia cele 11 proiecte GIS în Europa, cuprinse în lista globală, nu au făcut obiectul unei discuții în cadrul înțelegerii.

117 În plus, trebuie subliniat caracterul detaliat al informațiilor cuprinse în lista globală. Astfel, aceasta conține îndeosebi indicii referitoare la caracteristicile echipamentelor care urmau a fi furnizate pentru proiectele respective, data prevăzută pentru depunerea ofertelor, data deliberărilor în cadrul înțelegerii, manifestările de interes pentru proiecte din partea diferiților membri ai înțelegerii, identitatea eventualului adjudecatar sau menționarea faptului că s‑a decis un nivel de preț minim și, după caz, menționarea că proiectul a fost obținut efectiv de adjudecatar. Nu se poate admite ca informații de o asemenea diversitate și de o asemenea precizie să fie contestate printr‑o simplă afirmație potrivit căreia cele 11 proiecte GIS în Europa nu au făcut obiectul unor acțiuni concertate în cadrul înțelegerii.

118 În acest context, trebuie amintit că Siemens nu contestă că și‑a asumat sarcina de secretar european al înțelegerii în perioada 1988-1999. Neîndoielnic, Siemens trebuia să aibă cunoștință de toate proiectele discutate în cadrul grupului european de producători și, prin urmare, să fie în măsură să conteste în detaliu și individual proiectele enumerate de ABB pe baza propriilor dosare, în ipoteza existen