În materie de atribuire a contractelor de achiziții publice, atunci când trebuie să se stabilească dacă o activitate este expusă direct concurenței și deci intră în domeniul de aplicare al Directivei 2004/17 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale, criteriile și metodologia utilizate pentru a evalua expunerea directă la concurență în temeiul articolului 30 din directiva menționată nu sunt în mod obligatoriu aceleași cu cele utilizate pentru a efectua evaluarea în temeiul articolelor 101 și 102 TFUE sau al Regulamentului nr. 139/2004 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi.

Astfel, este, desigur, adevărat că, în temeiul articolului 30 alineatul (2) din Directiva 2004/17, pentru a determina dacă o activitate este expusă direct concurenței, trebuie să se facă referire la criterii conforme cu dispozițiile Tratatului FUE privind concurența. Cu toate acestea, modul de redactare a acestei dispoziții nu impune ca aceste criterii să fie exact cele ale dispozițiilor în materia concurenței ale Uniunii. În plus, Directiva 2004/17 nu face parte din dreptul concurenței al Uniunii. Aceasta are ca temei juridic articolul 47 alineatul (2) CE și articolele 55 și 95 CE. Obiectivul principal al normelor Uniunii în materia contractelor de achiziții publice constă în libera circulație a serviciilor și în deschiderea spre o concurență nedenaturată în toate statele membre, astfel cum rezultă printre altele din considerentele (2), (3) și (9) ale Directivei 2004/17. În această privință, această directivă vizează deschiderea la concurența în Uniune a contractelor la care se aplică, favorizând manifestarea unui interes cât mai larg posibil printre operatorii economici din statele membre. Astfel, în considerentul (8) al Deciziei 2014/184 privind scutirea anumitor servicii din sectorul poștal din Austria de la aplicarea Directivei 2004/17 se face trimitere în mod just la obiectivul vizat de Directiva 2004/17 pentru a stabili nivelul concurenței efective care trebuie atins pentru a constata, în temeiul articolului 30 din această directivă, că prestarea unei activități este expusă direct concurenței. În plus, nici articolele 101 și 102 TFUE, nici Regulamentul nr. 139/2004 nu fac trimitere la noțiunea de activitate „expusă direct concurenței” utilizată la articolul 30 alineatul (2) din Directiva 2004/17.

Pe de altă parte, potrivit considerentului (2) al Deciziei 2005/15 de stabilire a normelor de aplicare a procedurii prevăzute la articolul 30 din Directiva 2004/17, examinarea condițiilor prevăzute la articolul 30 alineatul (1) din Directiva 2004/17 trebuie să se facă exclusiv pe baza acestei directive și nu trebuie să afecteze aplicarea normelor privind concurența. În plus, din considerentul (40) al acestei directive rezultă că articolul 30 din aceasta ar trebui să ofere certitudine juridică pentru entitățile vizate, precum și un proces decizional corespunzător, asigurând, într‑un termen scurt, aplicarea uniformă a legislației Uniunii în acest domeniu. Aceste considerații confirmă că, în cadrul examinării unei cereri formulate în temeiul articolului 30 din Directiva 2004/17, Comisia nu are obligația să aplice ca atare criteriile și metodele prevăzute de Tratatul FUE în materia concurenței.

(a se vedea punctele 26, 28 și 29)