Cauza T‑138/07

Schindler Holding Ltd și alții

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața instalării și a întreținerii ascensoarelor și a scărilor rulante – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Manipularea cererilor de ofertă – Împărțirea piețelor – Stabilirea prețurilor”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Procedură administrativă – Dreptul la un proces echitabil – Inaplicabilitatea articolului 6 din Convenția europeană a drepturilor omului

(art. 81 CE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47)

2. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei prin care se constată o încălcare și se impun amenzi – Caracter penal – Lipsă

[art. 81 CE și 229 CE; Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (5) și art. 31]

3. Concurență – Procedură administrativă – Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări – Utilizarea de declarații ale altor întreprinderi care au participat la încălcare ca mijloc de probă – Admisibilitate – Condiții

(art. 81 CE și 82 CE)

4. Acte ale instituțiilor – Notificare – Neregularități – Efecte – Suspendare a termenului de introducere a acțiunii

[art. 230 al cincilea paragraf CE și art. 254 alin. (3) CE]

5. Concurență – Norme ale Uniunii – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere – Prezumție a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute în proporție de 100 % de aceasta

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

6. Concurență – Norme ale Uniunii – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Prezumție a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute în proporție de 100 % de aceasta

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

7. Dreptul Uniunii – Principii generale ale dreptului – Securitate juridică – Legalitatea pedepsei – Domeniu de aplicare

8. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Putere de apreciere conferită Comisiei prin articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 – Încălcarea principiului legalității pedepselor – Inexistență – Caracterul previzibil al modificărilor introduse prin liniile directoare

[art. 229 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (2) și art. 31; Comunicările 98/C 9/03 și 2002/C 45/03 ale Comisiei]

9. Concurență – Norme ale Uniunii – Încălcări – Amenzi – Stabilire – Criterii – Creșterea nivelului general al amenzilor

[Regulamentul n. 17, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (2)]

10. Concurență – Amenzi – Competență proprie a Comisiei care decurge din tratat

[art. 81 CE, 82 CE, art. 83 alin. (1) și alin. (2) lit. (a) și (d) CE, art. 202 a treia liniuță CE și art. 211 prima liniuță CE; Regulamentele nr. 17 și nr. 1/2003 ale Consiliului]

11. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Aplicarea liniilor directoare la calculul amenzilor – Încălcarea principiului neretroactivității legii penale – Inexistență

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei)

12. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Aplicarea liniilor directoare la calculul amenzilor – Admisibilitate – Încălcarea principiilor protecției încrederii legitime, transparenței și previzibilității – Inexistență

(Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei)

13. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Aplicarea Comunicării privind cooperarea – Încălcarea principiilor neretroactivității și protecției încrederii legitime – Inexistență

(Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei)

14. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate – Încălcarea dreptului de a nu contribui la propria incriminare și a principiilor prezumției de nevinovăție și proporționalității – Inexistență – Abuz de putere de apreciere a Comisiei la adoptarea Comunicării privind cooperarea – Inexistență

(art. 81 CE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 48; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 18-21 și art. 23; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei, punctele 11 și 23)

15. Dreptul Uniunii – Principii – Drepturi fundamentale – Drept de proprietate – Restricții – Admisibilitate

[art. 81 CE, 82 CE și 295 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

16. Concurență – Amenzi – Linii directoare pentru calculul amenzilor – Natură juridică

(Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei)

17. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Obligația de a lua în considerare impactul real asupra pieței – Inexistență – Rol primordial al criteriului întemeiat pe natura încălcării

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 1 A]

18. Concurență – Amenzi – Decizie de aplicare a unor amenzi – Obligația de motivare – Conținut

(art. 253 CE, Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei)

19. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Obligația de a lua în considerare dimensiunea pieței – Inexistență

(Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A al doilea paragraf a treia liniuță)

20. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Luare în considerare a capacității economice efective a întreprinderii de a produce un prejudiciu – Obligația de stabilire a cuantumului amenzii în mod proporțional cu dimensiunea întreprinderii – Inexistență – Stabilire a cuantumului amenzii în funcție de o repartizare pe categorii a membrilor înțelegerii – Condiții – Control jurisdicțional

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

21. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Circumstanțe atenuante – Încetarea încălcării înainte de intervenția Comisiei – Cazul unei încălcări grave – Excludere

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3 a treia liniuță]

22. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Circumstanțe atenuante – Obligația Comisiei de a lua în considerare un program de conformare a întreprinderii vizate cu normele de concurență – Inexistență

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

23. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

24. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Atitudinea întreprinderii pe parcursul procedurii administrative – Apreciere a gradului de cooperare a fiecăreia dintre întreprinderile care au participat la înțelegere

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

25. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Marjă de apreciere rezervată Comisiei – Limite – Respectarea principiului proporționalității – Condiții

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

1. Principiul potrivit căruia orice persoană are dreptul la un proces echitabil este un principiu general de drept al Uniunii, reafirmat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și garantat de articolul 6 din Convenția europeană a drepturilor omului. Acest principiu se inspiră din drepturile fundamentale care fac parte integrantă din principiile generale de drept al Uniunii a căror respectare este asigurată de Curte inspirându‑se din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, precum și din indicațiile furnizate în special de Curtea Europeană a Drepturilor Omului. Deși, prin adoptarea unei interpretări autonome a noțiunii „acuzație în materie penală”, organele Convenției europene a drepturilor omului au pus bazele unei extinderi progresive a aplicării laturii penale a articolului 6 la domenii care nu intră formal în categoriile tradiționale ale dreptului penal, cum ar fi sancțiunile pecuniare aplicate pentru încălcarea dreptului concurenței, cu toate acestea, în privința categoriilor care nu fac parte din nucleul dur al dreptului penal, garanțiile oferite de latura penală a acestei dispoziții nu trebuie în mod necesar să fie aplicate cu toată rigoarea.

(a se vedea punctele 51 și 52)

2. Deciziile Comisiei prin care se aplică amenzi pentru încălcarea dreptului concurenței nu au caracter penal. Astfel, o procedură în cadrul căreia Comisia adoptă o decizie de constatare a unei încălcări și de impunere a unor amenzi care poate fi supusă ulterior controlului instanței Uniunii îndeplinește cerințele cuprinse în articolul 6 alineatul (1) din Convenția europeană a drepturilor omului. Deși Comisia nu este cu siguranță o instanță în sensul articolului 6 din această convenție, este totuși obligată să respecte principiile generale de drept al Uniunii în cadrul procedurii administrative.

Pe de altă parte, controlul exercitat de instanța Uniunii asupra deciziilor Comisiei garantează îndeplinirea cerințelor unui proces echitabil, astfel cum sunt stabilite de articolul 6 alineatul (1) din convenția menționată. În această privință, este necesar ca întreprinderea vizată să poată sesiza, în legătură cu orice decizie adoptată astfel în privința sa, un organ judiciar care are competență de fond, având în special competența de a reforma sub toate aspectele, în fapt și în drept, decizia respectivă. Or, atunci când instanța Uniunii controlează legalitatea unei decizii prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE, reclamanții îi pot solicita să efectueze o examinare exhaustivă atât a modului în care Comisia a stabilit în mod material situația de fapt, cât și a aprecierii juridice realizate de Comisie cu privire la aceasta. În plus, în ceea ce privește amenzile, instanța Uniunii dispune de o competență de fond în temeiul articolului 31 din Regulamentul nr. 1/2003.

(a se vedea punctele 53-56)

3. Nicio dispoziție și niciun principiu general de drept al Uniunii nu interzic Comisiei să se prevaleze împotriva unei întreprinderi de declarațiile altor întreprinderi. Dacă nu ar fi astfel, sarcina probei cu privire la comportamentele contrare articolelor 81 CE și 82 CE, care revine Comisiei, ar fi imposibil de îndeplinit și incompatibilă cu misiunea de supraveghere a bunei aplicări a acestor dispoziții care este atribuită Comisiei prin tratat. Cu toate acestea, declarația unei întreprinderi investigate pentru că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de mai multe întreprinderi incriminate, nu poate fi considerată o probă suficientă a faptelor vizate fără a fi susținută de alte elemente de probă.

(a se vedea punctul 57)

4. Neregularitățile din cadrul procedurii de notificare a unei decizii nu au legătură cu actul însuși și, prin urmare, nu pot afecta legalitatea acestuia. Astfel de neregularități pot numai, în anumite împrejurări, să împiedice începerea curgerii termenului pentru formularea unei acțiuni prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf CE. Nu aceasta este situația atunci când reclamantul a avut cunoștință în mod incontestabil de conținutul deciziei și și‑a exercitat dreptul de introducere a acțiunii în termenul prevăzut la acest articol.

(a se vedea punctul 61)

5. Comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, ținând seama în special de legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc aceste două entități juridice. Astfel, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere. Prin urmare, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.

În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale.

În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere că societatea‑mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață.

(a se vedea punctele 69-72 și 82)

6. În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, imputarea comportamentului ilicit al unei filiale societății sale mamă nu necesită proba că societatea‑mamă influențează politica filialei sale în domeniul specific care a făcut obiectul încălcării. În schimb, legăturile organizatorice, economice și juridice existente între societatea‑mamă și filiala sa pot stabili existența unei influențe a primei asupra strategiei celei de a doua și, în consecință, pot justifica faptul de a fi considerate o singură entitate economică. Prin urmare, în cazul în care dovedește că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă, Comisia este în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă dovedește că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață. Astfel, nu este vorba despre o relație de instigare referitoare la încălcare între societatea‑mamă și filiala sa și, cu atât mai mult, nici despre o implicare a societății‑mamă în încălcarea respectivă, ci despre faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE, care împuternicește Comisia să adreseze decizia de aplicare a amenzilor societății‑mamă a unui grup de societăți.

Împrejurarea că societatea‑mamă nu a dat filialelor sale instrucțiuni care ar fi permis sau încurajat contacte contrare articolului 81 CE și nu a avut cunoștință de astfel de contacte nu constituie un element care să poată demonstra autonomia filialelor menționate. Împrejurarea că filialele au participat, în patru țări diferite, la încălcări distincte, cu caracter diferit, nu poate răsturna prezumția de răspundere din moment ce Comisia nu s‑a bazat pe un eventual paralelism între încălcările constatate pentru a stabili în sarcina societății‑mamă răspunderea pentru comportamentul filialelor sale. De asemenea, faptul că societatea‑mamă a adoptat un cod de conduită care urmărea să împiedice încălcarea de către filialele sale a dreptului concurenței și a liniilor directoare referitoare la acesta, pe de o parte, nu schimbă cu nimic realitatea încălcării constatate în privința sa și, pe de altă parte, nu permite să se demonstreze că respectivele filiale își stabileau în mod autonom politica comercială. Dimpotrivă, aplicarea codului menționat sugerează mai degrabă existența unui control efectiv din partea societății‑mamă al politicii comerciale a filialelor sale.

(a se vedea punctele 82, 85, 87 și 88)

7. Principiul legalității pedepsei este un corolar al principiului securității juridice, care constituie un principiu general al dreptului Uniunii și care impune, printre altele, ca orice reglementare a Uniunii, în special atunci când aceasta impune sau permite impunerea de sancțiuni, să fie clară și precisă, pentru ca persoanele interesate să poată cunoaște fără ambiguitate drepturile și obligațiile care decurg din aceasta și să acționeze în consecință.

Principiul legalității pedepselor, care face parte din principiile generale ale dreptului Uniunii aflate la baza tradițiilor constituționale comune statelor membre, a fost de asemenea consacrat prin diferite tratate internaționale și în special prin articolul 7 din Convenția europeană a drepturilor omului.

Acest principiu impune ca legea să definească în mod clar infracțiunile și pedepsele pentru acestea. Această condiție este îndeplinită atunci când justițiabilul poate ști, plecând de la textul dispoziției pertinente și, dacă este cazul, cu ajutorul interpretării care este dată acestui text de instanțe, care sunt acțiunile și omisiunile care angajează răspunderea sa penală. În plus, potrivit jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, claritatea legii se apreciază nu numai prin prisma textului dispoziției relevante, ci și a precizărilor aduse prin jurisprudența constantă și publicată

Acest principiu se aplică atât normelor cu caracter penal, cât și instrumentelor administrative specifice care impun sau permit impunerea de sancțiuni administrative. El se aplică nu numai normelor care stabilesc elementele constitutive ale unei infracțiuni, ci și celor care definesc consecințele care decurg din încălcarea primelor.

Articolul 7 alineatul (1) din Convenția europeană a drepturilor omului nu impune ca termenii dispozițiilor în temeiul cărora sunt aplicate aceste sancțiuni să fie într‑atât de preciși încât consecințele care pot decurge dintr‑o încălcare a acestor dispoziții să fie previzibile cu o certitudine absolută. Astfel, potrivit jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, faptul că o lege acordă o putere de apreciere nu contravine în sine cerinței privind previzibilitatea, cu condiția ca limitele și modalitățile de exercitare ale unei asemenea puteri să fie definite cu suficientă claritate, având în vedere scopul legitim urmărit, pentru a oferi individului o protecție adecvată împotriva arbitrariului. În această privință, pe lângă textul legii propriu‑zise, Curtea Europeană a Drepturilor Omului ține seama de împrejurarea dacă noțiunile neclare utilizate au fost clarificate printr‑o jurisprudență constantă și publicată.

(a se vedea punctele 95-97 și 99)

8. În ceea ce privește legalitatea articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 în raport cu principiul legalității pedepselor, legiuitorul Uniunii nu a conferit Comisiei o marjă de apreciere excesivă sau arbitrară referitoare la stabilirea amenzilor pentru încălcări ale normelor privind concurența.

Astfel, în primul rând, această dispoziție limitează exercitarea marjei de apreciere menționate de către Comisie instituind criterii obiective pe care aceasta din urmă este obligată să le respecte. În această privință, pe de o parte, cuantumul amenzii care poate fi aplicată are un plafon absolut și care poate fi cifrat, calculat în funcție de fiecare întreprindere, pentru fiecare încălcare, astfel încât cuantumul maxim al amenzii aplicabile unei anumite întreprinderi poate fi determinat în avans. Pe de altă parte, această dispoziție obligă Comisia să stabilească amenzile în fiecare caz în parte luând în considerare, pe lângă gravitatea încălcării, durata acesteia.

În al doilea rând, în cadrul exercitării puterii sale de apreciere în ceea ce privește amenzile aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia trebuie să respecte principiile generale de drept, în special principiile egalității de tratament și proporționalității.

În al treilea rând, în vederea asigurării previzibilității și a transparenței acțiunilor sale, modul în care Comisia își exercită puterea de apreciere este de asemenea limitat de normele de conduită pe care aceasta și le‑a stabilit în cadrul Comunicării privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri și al Liniilor directoare privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO. Astfel, respectiva comunicare și respectivele linii directoare, pe de o parte, prevăd norme de conduită de la care Comisia nu se poate îndepărta, în caz contrar putând fi sancționată pentru o încălcare a principiilor generale de drept, precum egalitatea de tratament și protecția încrederii legitime, și, pe de altă parte, garantează securitatea juridică a întreprinderilor în cauză, stabilind metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în vederea stabilirii cuantumului amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

Pe de altă parte, adoptarea de către Comisie a liniilor directoare menționate și ulterior a Orientărilor privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003, în măsura în care s‑a înscris în cadrul legal impus de articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și de articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, a contribuit numai la precizarea limitelor exercitării puterii de apreciere a Comisiei care rezultă deja din aceste dispoziții, fără să se poată deduce o insuficiență inițială a determinării de către legiuitorul Uniunii a limitelor competenței Comisiei în domeniul în cauză.

În al patrulea rând, trebuie adăugat că, în temeiul articolului 229 CE și al articolului 31 din Regulamentul nr. 1/2003, instanța Uniunii se pronunță având competență de fond cu privire la acțiunile formulate împotriva deciziilor Comisiei prin care se stabilește o amendă și poate astfel atât să anuleze aceste decizii, cât și să anuleze, să reducă sau să majoreze amenda aplicată. Astfel, practica administrativă cunoscută și accesibilă a Comisiei este supusă pe deplin controlului instanțelor Uniunii. Acest control a permis, prin intermediul unei jurisprudențe constante și publicate, precizarea noțiunilor neclare pe care le putea conține articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și, apoi, articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Prin urmare, un operator avizat poate, apelând dacă este nevoie la un consilier juridic, să prevadă în mod suficient de precis metoda de calcul și cuantumul amenzilor pe care le‑ar putea primi pentru un comportament dat. Faptul că acest operator nu poate să cunoască în avans cu precizie nivelul amenzilor pe care Comisia le va aplica în fiecare caz nu poate să constituie o încălcare a principiului legalității pedepselor.

(a se vedea punctele 101, 102 și 105-108)

9. În ceea ce privește majorarea nivelului amenzilor ca urmare a adoptării Orientărilor privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, Comisia poate să adapteze oricând nivelul amenzilor dacă aplicarea eficientă a normelor privind concurența ale Uniunii o impune, o astfel de modificare a unei practici administrative putând fi în acest caz justificată în mod obiectiv de obiectivul de prevenire generală a încălcării normelor privind concurența ale Uniunii. Majorarea nivelului amenzilor nu poate, așadar, să fie considerată, în sine, ca fiind nelegală în raport cu principiul legalității pedepselor, în condițiile în care aceasta rămâne în cadrul legal definit prin articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și prin articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

(a se vedea punctul 112)

10. În materia competenței Comisiei de a aplica amenzi pentru încălcări ale normelor de concurență ale Uniunii, nu se poate considera că, la origine, competența de a aplica astfel de amenzi a aparținut Consiliului, care ar fi transferat‑o sau a cărei executare ar fi delegat‑o Comisiei, în sensul articolului 202 a treia liniuță CE. Conform dispozițiilor articolelor 81 CE, 82 CE, ale articolului 83 alineatul (1) și alineatul (2) literele (a) și (d) CE și ale articolului 202 a treia liniuță CE, această competență ține de rolul propriu al Comisiei de a veghea la aplicarea dreptului Uniunii, acest rol fiind detaliat, delimitat și formalizat, în ceea ce privește aplicarea articolelor 81 CE și 82 CE, prin Regulamentele nr. 17 și nr. 1/2003. Competența de a aplica amenzi pe care acest regulament o atribuie Comisiei decurge, așadar, chiar din prevederile tratatului și urmărește să permită aplicarea efectivă a interdicțiilor prevăzute la articolele menționate.

(a se vedea punctul 115)

11. Principiul neretroactivității legilor penale, consacrat la articolul 7 din Convenția europeană a drepturilor omului, constituie un principiu general al dreptului Uniunii care trebuie respectat cu ocazia aplicării unor amenzi pentru încălcarea normelor privind concurența și impune ca sancțiunile aplicate să corespundă celor care erau stabilite la momentul la care a fost săvârșită încălcarea. Adoptarea unor linii directoare care sunt de natură să modifice politica generală privind concurența a Comisiei în materie de amenzi poate, în principiu, să intre în domeniul de aplicare al principiului neretroactivității.

În ceea ce privește respectarea principiului neretroactivității în Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, majorarea nivelului amenzilor rămâne în limitele cadrului legal stabilit prin articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și prin articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 în măsura în care orientările prevăd în mod expres, la punctul 5 litera (a), că amenzile aplicate nu pot depăși în niciun caz plafonul de 10 % din cifra de afaceri prevăzut de dispozițiile menționate.

Principala inovație a orientărilor menționate constă în a lua drept punct de pornire pentru realizarea calculului un cuantum de bază, stabilit pornind de la intervalele prevăzute în această privință, aceste intervale reflectând diferitele grade de gravitate a încălcărilor, însă neavând, ca atare, legătură cu cifra de afaceri relevantă. Această metodă se bazează astfel, în esență, pe o tarifare a amenzilor, chiar dacă aceasta este relativă și suplă.

Faptul că în trecut Comisia a aplicat amenzi de un anumit nivel pentru anumite tipuri de încălcări nu o poate priva de posibilitatea de a ridica acest nivel în limitele indicate de Regulamentul nr. 17 și de Regulamentul nr. 1/2003 dacă acest lucru este necesar pentru a asigura punerea în aplicare a politicii de concurență a Uniunii. Dimpotrivă, aplicarea eficace a normelor de concurență impune posibilitatea adaptării de către Comisie în orice moment a nivelului amenzilor la nevoile acestei politici.

Rezultă că întreprinderile implicate într‑o procedură administrativă care poate avea ca efect aplicarea unei amenzi nu pot să dobândească o încredere legitimă în faptul că nivelul amenzilor practicat anterior nu va fi depășit de Comisie și nici într‑o metodă de calcul al acestora din urmă. În consecință, respectivele întreprinderi trebuie să ia în considerare posibilitatea ca, în orice moment, Comisia să decidă majorarea nivelului cuantumului amenzilor în raport cu cel aplicat în trecut.

În aceste condiții, orientările menționate nu încalcă principiul neretroactivității prin faptul că ar fi dus la aplicarea unor amenzi mai ridicate decât cele aplicate în trecut sau că limitele previzibilității ar fi fost depășite. Orientările și, în special, noua metodă de calcul al amenzilor pe care o stabilesc, presupunând că aceasta din urmă ar fi avut un efect agravant în ceea ce privește nivelul amenzilor aplicate, erau astfel previzibile în mod rezonabil.

(a se vedea punctele 118, 119, 123-128 și 133)

12. Comisia a publicat Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO și a definit în cadrul acestora metoda de calcul pe care și‑a impus‑o în fiecare caz în parte, în dorința de a asigura transparența și de a spori securitatea juridică a întreprinderilor vizate. Adoptând asemenea norme de conduită și anunțând prin intermediul publicării lor că le va aplica în viitor situațiilor vizate de acestea, Comisia își limitează propria putere de apreciere și nu se poate abate de la aceste norme fără să riște să fie sancționată, dacă este cazul, în temeiul unei încălcări a principiilor generale de drept, precum egalitatea de tratament și protecția încrederii legitime. Orientările determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul stabilirii cuantumului amenzilor și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor. Pe de altă parte, un operator avizat poate, apelând dacă este nevoie la un consilier juridic, să prevadă în mod suficient de precis metoda de calcul și cuantumul amenzilor pe care le‑ar putea primi pentru un comportament dat. Este adevărat că un operator nu poate să prevadă, în lumina orientărilor, cuantumul exact al amenzii pe care Comisia o va aplica în fiecare caz. Cu toate acestea, ca urmare a gravității încălcărilor pe care Comisia este chemată să le sancționeze, obiectivele de combatere și de prevenire justifică evitarea posibilității ca întreprinderile să evalueze beneficiile pe care le‑ar obține din participarea la o încălcare ținând seama, în avans, de cuantumul amenzii care le‑ar fi aplicată ca urmare a acestui comportament ilicit.

(a se vedea punctele 135, 136, 201 și 202)

13. Nu încalcă nici principiul neretroactivității, nici principiul protecției încrederii legitime luarea în considerare, la stabilirea cuantumului amenzilor aplicate pentru încălcări ale normelor de concurență ale Uniunii, a Comunicării privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri. Astfel, dintre aceste două principii, primul nu se opune aplicării unor orientări având prin ipoteză un efect agravant în privința cuantumului amenzilor cu condiția ca politica pe care acestea o pun în aplicare să poată fi prevăzută în mod rezonabil. În privința celui de al doilea, agenții economici nu pot nutri o încredere legitimă cu privire la menținerea unei situații existente care poate fi modificată de instituții în cadrul puterii lor de apreciere.

(a se vedea punctele 143 și 144)

14. Deși este adevărat că, în temeiul principiilor generale ale dreptului Uniunii, din care fac parte integrantă drepturile fundamentale și în lumina cărora trebuie interpretate toate prevederile dreptului Uniunii, întreprinderile au dreptul să nu fie obligate de Comisie să recunoască faptul că au participat la o încălcare a normelor de concurență, acest lucru nu o împiedică să țină seama, la stabilirea cuantumului amenzii, de ajutorul dat, din proprie inițiativă, de această întreprindere pentru stabilirea existenței încălcării. În această privință, cooperarea în temeiul Comunicării privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri are caracter pur voluntar din partea întreprinderii vizate. Astfel, aceasta nu este nicidecum obligată să prezinte elemente de probă referitoare la înțelegerea prezumată. Măsura în care întreprinderea dorește să coopereze în cursul procedurii administrative depinde, așadar, exclusiv de alegerea liberă a acesteia și nu este, în niciun caz, impusă de Comunicarea privind cooperarea. În plus nicio dispoziție din această comunicare nu impune ca întreprinderea în cauză să se abțină de la a contesta sau de la a corecta faptele eronate prezentate de o altă întreprindere.

Această comunicare nu încalcă nici principiul in dubio pro reo, sau principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 alineatul (2) din Convenția europeană a drepturilor omului, care face parte de asemenea dintre drepturile fundamentale care, potrivit jurisprudenței Curții, reafirmată de altfel la articolul 6 alineatul (2) UE, precum și de articolul 48 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, sunt recunoscute în ordinea juridică a Uniunii. Astfel, cooperarea în temeiul acestei comunicări, pe de o parte, are caracter pur voluntar din partea întreprinderii vizate și nu implică nicio obligație a unei întreprinderi de a furniza elemente de probă și, pe de altă parte, nu afectează obligația Comisiei, care are sarcina de a dovedi încălcările pe care le constată, să prezinte elemente de probă adecvate pentru a demonstra, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor care constituie încălcarea. În acest scop, aceasta se poate baza, fără a încălca principiul prezumției de nevinovăție, nu numai pe documentele pe care le‑a obținut cu ocazia inspecțiilor efectuate în temeiul Regulamentelor nr. 17 și 1/2003 sau pe care le‑a primit ca răspuns la cererile de informații adresate în temeiul regulamentelor menționate, ci și pe elementele de probă pe care o întreprindere i le‑a transmis în mod voluntar în temeiul acestei comunicări.

Comunicarea privind cooperarea nu încalcă, cu atât mai mult, principiul proporționalității. Această comunicare este un instrument adecvat și indispensabil pentru a stabili existența înțelegerilor orizontale secrete și, prin urmare, pentru a orienta comportamentul întreprinderilor în sensul respectării normelor de concurență. Astfel, chiar dacă instrumentele prevăzute la articolele 18-21 din Regulamentul nr. 1/2003, și anume cererile de informații și inspecțiile, constituie măsuri indispensabile în cadrul procedurilor privind combaterea încălcărilor dreptului concurenței, înțelegerile secrete sunt adesea greu de identificat și de investigat în lipsa cooperării întreprinderilor implicate. Astfel, o parte la o înțelegere care ar dori să pună capăt participării sale ar putea fi descurajată să informeze Comisia cu privire la încălcare din cauza amenzii ridicate pe care riscă să o primească. Prevăzând acordarea unei imunități la amenzi sau a unei reduceri semnificative a amenzii întreprinderilor care transmit Comisiei elemente de probă referitoare la existența unei înțelegeri orizontale, Comunicarea privind cooperarea urmărește să evite ca o astfel de parte să renunțe să informeze Comisia cu privire la existența unei înțelegeri.

În sfârșit, Comisia nu a încălcat limitele competenței pe care o are în temeiul Regulamentului nr. 1/2003 prin faptul că, în cadrul Comunicării privind cooperarea, s‑a dotat cu o serie de norme de conduită menite să orienteze modul în care își exercită puterea de apreciere în materia stabilirii amenzilor, pentru a ține seama, printre altele, de conduita întreprinderilor în cursul procedurii administrative și pentru a asigura astfel într‑o mai mare măsură egalitatea de tratament între întreprinderile implicate. Astfel, Comisia are posibilitatea, iar nu obligația, de a aplica o amendă unei întreprinderi care a săvârșit o încălcare a articolului 81 CE În plus, articolul 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 1/2003 nu enumeră în mod limitativ criteriile de care Comisia poate ține seama pentru a stabili cuantumul amenzii. Conduita întreprinderii în cursul procedurii administrative poate, așadar, să se numere printre elementele de care trebuie să se țină seama în cadrul acestei stabiliri.

(a se vedea punctele 149, 150, 153, 155, 160, 162, 163, 168, 169, 171 și 174-176)

15. Comunitatea trebuie să își exercite competențele cu respectarea dreptului internațional. Dreptul de proprietate nu este protejat numai de dreptul internațional, ci face parte de asemenea din principiile generale ale dreptului Uniunii. Această supremație a dreptului internațional față de dreptul Uniunii nu se extinde totuși la dreptul primar și, în special, la principiile generale din care fac parte drepturile fundamentale. În această privință, dreptul de proprietate nu apare ca fiind o prerogativă absolută, ci trebuie să fie luat în considerare din perspectiva funcției sale în societate. În consecință, unele limitări pot fi aduse folosinței dreptului de proprietate, cu condiția ca acestea să răspundă efectiv unor obiective de interes general urmărite de Comunitate și să nu constituie, din perspectiva obiectivului urmărit, o intervenție excesivă și intolerabilă care ar aduce atingere chiar substanței dreptului astfel garantat. Dat fiind că aplicarea articolelor 81 CE și 82 CE constituie unul dintre aspectele interesului public comunitar, pot fi aduse unele limitări, în aplicarea acestor articole, folosinței dreptului de proprietate, cu condiția ca acestea să nu fie excesive și să nu aducă atingere chiar substanței acestui drept.

(a se vedea punctele 187-190)

16. Deși Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu pot fi calificate drept normă de drept pe care administrația ar fi, în orice caz, obligată să o respecte, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația nu se poate îndepărta, într‑un caz particular, fără a indica motive care să fie compatibile cu principiul egalității de tratament. Adoptând asemenea norme de conduită și anunțând prin intermediul publicării lor că le va aplica în viitor situațiilor vizate de acestea, Comisia își limitează propria putere de apreciere și nu se poate abate de la aceste norme fără să riște să fie sancționată, dacă este cazul, în temeiul unei încălcări a principiilor generale de drept, precum egalitatea de tratament și protecția încrederii legitime. În plus, orientările menționate determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul stabilirii cuantumului amenzilor și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor

(a se vedea punctele 200-202)

17. Gravitatea încălcărilor dreptului concurenței al Uniunii trebuie să fie stabilită în funcție de numeroase elemente, cum ar fi, în special, împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, fără a fi fost stabilită o listă imperativă sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu.

Potrivit punctului 1 A primul paragraf din Orientările privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, Comisia trebuie, în cadrul aprecierii gravității încălcării, să efectueze o examinare a impactului real asupra pieței numai în cazul în care se constată că acest impact poate fi măsurat. Pentru aprecierea acestui impact, Comisia are obligația să se raporteze la concurența care ar fi existat în mod normal în lipsa încălcării. Așadar, din moment ce reclamanții nu demonstrează că impactul concret al înțelegerilor ar fi putut fi măsurat, Comisia nu este obligată să țină cont de impactul concret al încălcărilor pentru aprecierea gravității lor. Astfel, efectul unei practici anticoncurențiale nu este un criteriu determinant în aprecierea gravității unei încălcări. Unele elemente în legătură cu aspectul intenționat pot avea mai multă importanță decât cele privitoare la respectivele efecte, mai ales atunci când este vorba despre încălcări grave prin esența lor, precum o repartizare a piețelor. Prin urmare, natura încălcării are un rol primordial în special pentru caracterizarea încălcărilor drept „foarte grave”. Din descrierea încălcărilor foarte grave realizată de orientările menționate rezultă că acordurile sau practicile concertate care urmăresc în special împărțirea piețelor pot fi calificate drept „foarte grave” numai pe baza naturii lor, fără a fi necesar ca astfel de comportamente să fie caracterizate de un anumit impact sau de o anumită întindere geografică și fără ca neluarea în considerare a impactului concret al încălcărilor să poată determina o încălcare a principiului prezumției de nevinovăție.

În aceste condiții, indiferent de structura pretins variată a înțelegerilor, prin însăși natura lor, încălcările normelor de concurență constatate într‑o decizie a Comisiei figurează printre încălcările cele mai grave ale articolului 81 CE atunci când au ca obiect o înțelegere secretă a concurenților pentru a‑și împărți piețele sau a îngheța cotele de piață prin alocarea reciprocă a proiectelor de vânzare și de instalare de ascensoare și/sau de scări rulante noi și pentru a nu concura unii cu ceilalți în ceea ce privește întreținerea și modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante. Pe lângă afectarea gravă a concurenței pe care o determină, aceste înțelegeri, prin faptul că obligă părțile să respecte piețe distincte, adesea delimitate de frontierele naționale, provoacă izolarea acestor piețe, contracarând astfel obiectivul principal al Tratatului CE reprezentat de integrarea pieței comunitare. Încălcări de acest tip, în special atunci când este vorba despre înțelegeri orizontale, sunt calificate drept deosebit de grave sau drept încălcări evidente.

(a se vedea punctele 198, 214, 215, 221-223, 234, 235 și 254)

18. În materia deciziilor Comisiei de constatare a unei încălcări a normelor de concurență ale Uniunii și de aplicare de amenzi, exigențele condiției esențiale de formă pe care o reprezintă obligația de motivare sunt îndeplinite atunci când Comisia indică, în cuprinsul deciziei sale, elementele în funcție de care a apreciat gravitatea și durata încălcării, fără a avea obligația de a include în aceasta o expunere mai detaliată sau datele exprimate în cifre privind modul de calcul al amenzii. Din moment ce, în decizia atacată, Comisia a arătat că cuantumurile de plecare ale amenzilor au fost stabilite ținând seama de natura încălcărilor și de mărimea pieței geografice relevante și că a analizat gravitatea încălcărilor în raport cu caracteristicile participanților, efectuând, în cazul fiecărei încălcări, o diferențiere a întreprinderilor implicate în funcție de cifrele lor de afaceri pentru produsele care făceau obiectul înțelegerii în țara la care se referea încălcarea, elementele în funcție de care Comisia a apreciat gravitatea încălcărilor constatate au fost suficient prezentate în cadrul deciziei atacate, potrivit articolului 253 CE.

(a se vedea punctele 203, 240 și 243-245)

19. În materia deciziilor Comisiei de constatare a unei încălcări a normelor de concurență ale Uniunii și de aplicare de amenzi, dimensiunea pieței relevante nu reprezintă în principiu un element obligatoriu, ci doar un element pertinent printre altele pentru a aprecia gravitatea încălcării, Comisia nefiind de altfel obligată să realizeze o delimitare a pieței relevante sau o apreciere a dimensiunii acesteia atunci când încălcarea în cauză are un obiect anticoncurențial. Astfel, Orientările privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu prevăd calcularea cuantumului amenzilor în funcție de cifra de afaceri globală sau de cifra de afaceri realizată de întreprinderi pe piața relevantă. Totuși, acestea nici nu interzic luarea în considerare a unei astfel de cifre de afaceri în vederea stabilirii cuantumului amenzii în scopul de a respecta principiile generale ale dreptului Uniunii și atunci când împrejurările o impun.

În aceste condiții, nu au un caracter excesiv cuantumurile de plecare ale amenzilor care au fost stabilite pentru încălcarea din Luxemburg, care reprezintă jumătate din pragul minim care este în mod normal prevăzut de orientări pentru o încălcare foarte gravă.

(a se vedea punctele 247 și 248)

20. În cadrul calculului amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, un tratament diferențiat între întreprinderile vizate este inerent în cadrul exercitării competențelor care revin Comisiei în temeiul acestei dispoziții. Astfel, în cadrul competenței sale de apreciere, Comisia are obligația să individualizeze sancțiunea în funcție de comportamentele și de caracteristicile proprii întreprinderilor vizate în vederea garantării, în fiecare caz în speță, a deplinei eficacități a regulilor de concurență ale Uniunii. Astfel, potrivit Orientărilor privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, pentru o încălcare de o anumită gravitate, poate fi necesar, în cazurile în care sunt implicate mai multe întreprinderi, cum este cazul cartelurilor, să se aplice o ponderare a cuantumului de plecare general pentru a stabili un cuantum de plecare specific ținându‑se seama de ponderea și, prin urmare, de impactul real al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței, în special atunci când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care au săvârșit o încălcare de același tip. Cu precădere, este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor.

Pe de altă parte, dreptul Uniunii nu cuprinde niciun principiu de aplicabilitate generală potrivit căruia sancțiunea trebuie să fie proporțională cu importanța întreprinderii pe piața produselor care fac obiectul încălcării.

În sfârșit, în ceea ce privește aprecierea gravității încălcării în funcție de repartizarea membrilor unei înțelegeri pe categorii, pentru a verifica dacă o astfel de repartizare este conformă cu principiile egalității de tratament și proporționalității, instanța Uniunii, în cadrul controlului său privind legalitatea exercitării puterii de apreciere de care Comisia dispune în materie, trebuie să se limiteze la verificarea faptului dacă această repartizare este coerentă și justificată în mod obiectiv. În plus, potrivit orientărilor privind calculul amenzilor, citate anterior, principiul egalității sancțiunii pentru același comportament poate conduce la aplicarea unor amenzi diferite întreprinderilor implicate fără ca această diferențiere să aibă la bază un calcul aritmetic.

(a se vedea punctele 255-258, 263 și 265)

21. O circumstanță atenuantă nu poate fi acordată în temeiul punctului 3 a treia liniuță din Orientările privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO în cazul în care încălcarea a încetat deja înaintea primelor intervenții ale Comisiei. Nu se poate, în mod logic, să fie vorba despre o circumstanță atenuantă, în sensul acestei dispoziții, decât dacă întreprinderile în cauză au fost determinate să înceteze comportamentele anticoncurențiale prin intervențiile Comisiei. Finalitatea acestei dispoziții este de a încuraja întreprinderile să înceteze comportamentele anticoncurențiale imediat ce Comisia inițiază o investigație în această privință, astfel încât o reducere a amenzii în acest temei nu poate fi aplicată în cazul în care încălcarea a încetat deja anterior datei primelor intervenții ale Comisiei. Astfel, aplicarea unei reduceri în astfel de împrejurări ar lua în considerare de două ori durata încălcărilor pentru calculul cuantumului amenzilor.

(a se vedea punctul 274)

22. Adoptarea unui program de conformare de către o întreprindere care a săvârșit o încălcare a normelor privind concurența ale Uniunii nu obligă Comisia să acorde o reducere a amenzii ca urmare a acestei împrejurări. În plus, deși este, desigur, important ca o întreprindere să ia măsuri pentru a împiedica săvârșirea în viitor de către membrii personalului său a unor noi încălcări ale dreptului concurenței al Uniunii, faptul că sunt luate asemenea măsuri nu schimbă cu nimic realitatea încălcării constatate. Așadar, Comisia nu are obligația de a reține un astfel de element ca circumstanță atenuantă, cu atât mai mult cu cât încălcările constatate în cadrul deciziei atacate constituie, precum în speță, o încălcare vădită a articolului 81 CE.

(a se vedea punctul 282)

23. Comunicarea privind imunitatea la amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri reprezintă un instrument care are rolul să precizeze, cu respectarea normelor de drept de rang superior, criteriile pe care Comisia intenționează să le aplice în cadrul exercitării puterii sale de apreciere la stabilirea amenzilor aplicate pentru încălcări ale dreptului concurenței al Uniunii. Aceasta duce la o autolimitare a acestei puteri care nu este însă incompatibilă cu menținerea unei marje de apreciere semnificative a Comisiei.

Astfel, Comisia beneficiază de o marjă de apreciere extinsă atunci când trebuie să evalueze dacă elementele de probă furnizate de o întreprindere care și‑a exprimat dorința de a beneficia de Comunicarea privind cooperarea prezintă o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din comunicarea menționată.

De asemenea, după ce constată că elementele de probă prezintă o valoare adăugată semnificativă, în sensul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea, Comisia dispune de o marjă de apreciere atunci când trebuie să stabilească nivelul exact al reducerii cuantumului amenzii care trebuie aplicată întreprinderii în cauză. Astfel, primul paragraf al punctului 23 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea prevede o serie de limite în care poate fi efectuată reducerea cuantumului amenzii pentru diferitele categorii de întreprinderi vizate. Având în vedere marja de apreciere menționată, numai o depășire vădită a acestei marje ar putea fi invalidată de instanța Uniunii.

În aceste condiții, Comisia nu și‑a depășit în mod vădit marja de apreciere prin faptul că a considerat că nu prezenta o valoare adăugată semnificativă o declarație care se limitează să confirme, într‑o anumită măsură, o declarație de care Comisia dispunea deja, din moment ce o astfel de declarație nu facilitează sarcina acesteia în mod semnificativ și este, prin urmare, insuficientă pentru a justifica o reducere a cuantumului amenzii în temeiul cooperării.

(a se vedea punctele 295, 296, 298-300, 309 și 311)

24. În cadrul aprecierii pe care o efectuează cu privire la cooperarea membrilor unei înțelegeri în cursul procedurii administrative, Comisia nu poate încălca principiul egalității de tratament. Astfel, dat fiind că situațiile diferitor întreprinderi sancționate cu amenzi pentru încălcarea normelor de concurență ale Uniunii nu erau comparabile, Comisia nu a încălcat principiul egalității de tratament atunci când a acordat anumitor întreprinderi, în funcție de valoarea adăugată a cooperării lor, reduceri ale cuantumului amenzilor, refuzând să acorde unei alte întreprinderi beneficiul unei astfel de reduceri în temeiul Comunicării privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri. În această privință, aprecierea valorii adăugate a unei cooperări se efectuează în funcție de elementele de probă de care Comisia dispune deja. Astfel, atunci când o întreprindere furnizează elemente de probă care nu sunt decisive pentru a stabili existența unei înțelegeri, ci întăresc pur și simplu capacitatea Comisiei de a stabili existența încălcării coroborând elementele de probă de care dispune deja sau atunci când o astfel de întreprindere nu comunică Comisiei elementele de probă având o valoare adăugată semnificativă decât la mai multe luni după comunicarea altor întreprinderi și în orice caz nu comunică mijloace de probă scrise care datează de la momentul faptelor, Comisia nu și‑a depășit în mod vădit marja de apreciere prin faptul că a stabilit la un procent scăzut reducerea cuantumului amenzii aplicate unei astfel de întreprinderi.

(a se vedea punctele 313, 315, 319, 335, 336, 344 și 347)

25. În ceea ce privește respectarea principiului proporționalității în cadrul determinării cuantumului amenzilor pentru încălcări ale normelor de concurență ale Uniunii, astfel de amenzi nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile urmărite, cu alte cuvinte, în raport cu respectarea normelor de concurență, iar cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi ca urmare a unei încălcări în materie de concurență trebuie să fie proporțional cu încălcarea, apreciată în ansamblu, ținând seama în special de gravitatea acesteia. În plus, în cadrul stabilirii cuantumului amenzilor, Comisia poate lua în considerare necesitatea de a asigura ca acestea să aibă un efect suficient de descurajator.

În această privință, în primul rând, înțelegerile care constau în principal într‑un acord secret al concurenților de a‑și împărți piețele sau de a îngheța cotele de piață prin alocarea reciprocă a proiectelor de vânzare și de instalare de ascensoare și/sau de scări rulante noi și pentru a nu concura unii cu ceilalți în ceea ce privește întreținerea și modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante constituie încălcări care figurează, prin natura lor, printre încălcările cele mai grave ale articolului 81 CE.

În al doilea rând, în cadrul calculului cuantumului amenzilor, Comisia poate lua în considerare, printre altele, dimensiunea și puterea economică a unității economice care acționează în calitate de întreprindere în sensul articolului 81 CE. Cu toate acestea, întreprinderea pertinentă care trebuie luată în considerare în speță nu este reprezentată de fiecare filială care a participat la încălcare, ci de societatea‑mamă și de filialele sale. În al treilea rând, în ceea ce privește proporționalitatea amenzilor în raport cu dimensiunea și cu puterea economică a unităților economice în cauză, Comisia este obligată să respecte plafonul de 10 % prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, al cărui obiectiv este de a evita ca amenzile să fie disproporționate în raport cu importanța întreprinderii. Or, cuantumul total al amenzilor reprezentând aproximativ 2 % din cifra de afaceri consolidată a întreprinderii vizate în cursul exercițiului financiar anterior adoptării deciziei atacate, nu se poate considera că reprezintă o valoare disproporționată în raport cu dimensiunea acestei întreprinderi.

(a se vedea punctele 367-370)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)

13 iulie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața instalării și a întreținerii ascensoarelor și a scărilor rulante – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Manipularea cererilor de ofertă – Împărțirea piețelor – Stabilirea prețurilor”

În cauza T‑138/07,

Schindler Holding Ltd, cu sediul în Hergiswil (Elveția),

Schindler Management AG, cu sediul în Ebikon (Elveția),

Schindler SA, cu sediul în Bruxelles (Belgia),

Schindler Deutschland Holding GmbH, cu sediul în Berlin (Germania),

Schindler Sàrl, cu sediul în Luxemburg (Luxemburg),

Schindler Liften BV, cu sediul în Haga (Țările de Jos),

reprezentate de R. Bechtold, W. Bosch, U. Soltész și S. Hirsbrunner, avocați,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de doamna K. Mojzesowicz și de domnul R. Sauer, în calitate de agenți,

pârâtă,

susținută de

Consiliul Uniunii Europene, reprezentat de doamnele M. Simm și G. Kimberley, în calitate de agenți,

intervenient,

având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei C(2007) 512 final a Comisiei din 21 februarie 2007 privind o procedură prevăzută de articolul 81 [CE] (cazul COMP/E‑1/38.823 − Ascensoare și scări rulante) sau, în subsidiar, de reducere a cuantumului amenzilor aplicate reclamantelor,

TRIBUNALUL (Camera a opta),

compus din doamna M. E. Martins Ribeiro (raportor), președinte, domnii N. Wahl și A. Dittrich, judecători,

grefier: doamna K. Andová, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 septembrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

1 Prezenta cauză are ca obiect o cerere de anulare a Deciziei C(2007) 512 final a Comisiei din 21 februarie 2007 privind o procedură prevăzută de articolul 81 [CE] (cazul COMP/E‑1/38.823 − Ascensoare și scări rulante) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 26 martie 2008 (JO C 75, p. 19), sau, în subsidiar, de reducere a cuantumului amenzilor aplicate reclamantelor.

2 În cadrul deciziei atacate, Comisia Comunităților Europene a considerat că următoarele societăți au încălcat articolul 81 CE:

– Kone Belgium SA (denumită în continuare „Kone Belgia”), Kone GmbH (denumită în continuare „Kone Germania”), Kone Luxembourg Sàrl (denumită în continuare „Kone Luxemburg”), Kone BV Liften en Roltrappen (denumită în continuare „Kone Țările de Jos”) și Kone Oyj (denumită în continuare „KC”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „Kone”);

– Otis SA (denumită în continuare „Otis Belgia”), Otis GmbH & Co. OHG (denumită în continuare „Otis Germania”), General Technic‑Otis Sàrl (denumită în continuare „GTO”), General Technic Sàrl (denumită în continuare „GT”), Otis BV (denumită în continuare „Otis Țările de Jos”), Otis Elevator Company (denumită în continuare „OEC”) și United Technologies Corporation (denumită în continuare „UTC”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „Otis”);

– Schindler SA (denumită în continuare „Schindler Belgia”), Schindler Deutschland Holding GmbH (denumită în continuare „Schindler Germania”), Schindler Sàrl (denumită în continuare „Schindler Luxemburg”), Schindler Liften BV (denumită în continuare „Schindler Țările de Jos”) și Schindler Holding Ltd (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „Schindler”);

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (denumită în continuare „TKLA”), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (denumită în continuare „TKA”), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (denumită în continuare „TKF”), ThyssenKrupp Elevator AG (denumită în continuare „TKE”), ThyssenKrupp AG (denumită în continuare „TKAG”), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (denumită în continuare „TKAL”) și ThyssenKrupp Liften BV (denumită în continuare „TKL”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „ThyssenKrupp”) și

– Mitsubishi Elevator Europe BV (denumită în continuare „MEE”).

3 Schindler este unul dintre primele grupuri mondiale care furnizează ascensoare și scări rulante. Societatea sa mamă este Schindler Holding, stabilită în Elveția [considerentul (27) al deciziei atacate]. Schindler își exercită activitatea în domeniul ascensoarelor și al scărilor rulante prin intermediul unor filiale naționale. Printre acestea se numără, în Belgia, Schindler Belgia, în Germania, Schindler Germania, în Luxemburg, Schindler Luxemburg și, în Țările de Jos, Schindler Țările de Jos [considerentele (28)-(32) ale deciziei atacate].

Procedura administrativă

1. Investigația Comisiei

4 În vara anului 2003 au fost transmise Comisiei informații privind posibila existență a unei înțelegeri între principalii patru producători europeni de ascensoare și de scări rulante care exercită activități comerciale în Uniune, și anume Kone, Otis, Schindler și ThyssenKrupp [considerentele (3) și (91) ale deciziei atacate].

Belgia

5 Începând cu 28 ianuarie 2004 și în cursul lunii martie 2004, în temeiul articolului 14 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor din Belgia ale Kone, Otis, Schindler și ThyssenKrupp [considerentele (92), (93), (95) și (97) ale deciziei atacate].

6 Kone, Otis, ThyssenKrupp și Schindler au formulat succesiv o serie de cereri în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea din 2002”). Aceste cereri au fost completate de întreprinderile în cauză [considerentele (94), (96), (98) și (103) ale deciziei atacate].

7 La 29 iunie 2004, Kone a primit imunitate condiționată în conformitate cu punctul 8 litera (b) din comunicarea menționată [considerentul (99) al deciziei atacate].

8 Între septembrie și decembrie 2004, Comisia a trimis de asemenea, în temeiul articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), o serie de cereri de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Belgia, mai multor clienți din acest stat membru și asociației belgiene Agoria [considerentele (101) și (102) ale deciziei atacate].

Germania

9 Începând cu 28 ianuarie 2004 și în cursul lunii martie 2004, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17, Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor din Germania ale Otis și ThyssenKrupp [considerentele (104) și (106) ale deciziei atacate].

10 La 12 și la 18 februarie 2004, Kone și‑a completat cererea în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, formulată la 2 februarie 2004 în privința Belgiei, cu o serie de informații privind Germania. De asemenea, în perioada cuprinsă între lunile martie 2004 și februarie 2005, Otis și‑a completat cererea privind Belgia cu o serie de informații privind Germania. La 25 noiembrie 2004, Schindler a prezentat o cerere în temeiul comunicării menționate, care cuprindea informații privind Germania, cerere care a fost completată în intervalul cuprins între decembrie 2004 și februarie 2005. În sfârșit, în cursul lunii decembrie 2005, tot în temeiul acestei comunicări, ThyssenKrupp a transmis Comisiei o cerere privind Germania [considerentele (105), (107), (112) și (114) ale deciziei atacate].

11 Între septembrie și noiembrie 2004, Comisia a trimis de asemenea, în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003, o serie de cereri de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Germania, mai multor clienți din acest stat membru și asociațiilor VDMA, VFA și VMA [considerentele (110), (111) și (113) ale deciziei atacate].

Luxemburg

12 La 5 februarie 2004, Kone și‑a completat cererea formulată la 2 februarie 2004 în privința Belgiei cu o serie de informații referitoare la Luxemburg. Otis și ThyssenKrupp au formulat oral o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, referitoare la Luxemburg. O cerere referitoare la Luxemburg în temeiul aceleiași comunicări a fost formulată de Schindler [considerentele (115), (118), (119) și (124) ale deciziei atacate].

13 Începând cu 9 martie 2004, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17, Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor din Luxemburg ale Schindler și ale ThyssenKrupp [considerentul (116) al deciziei atacate].

14 La 29 iunie 2004, Kone a primit imunitate condiționată în conformitate cu punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 în ceea ce privește partea din cererea sa referitoare la Luxemburg [considerentul (120) al deciziei atacate].

15 În septembrie și în octombrie 2004, Comisia a trimis, în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003, o serie de cereri de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Luxemburg, mai multor clienți din acest stat membru și Fédération luxembourgeoise des ascensoristes (Federația Luxemburgheză a Producătorilor de Ascensoare) [considerentele (122) și (123) ale deciziei atacate].

Țările de Jos

16 În luna martie 2004, Otis a formulat în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 o cerere privind Țările de Jos, care a fost ulterior completată. În cursul lunii aprilie 2004, a fost formulată o cerere în temeiul acestei comunicări de către ThyssenKrupp, care a fost de asemenea completată ulterior în mai multe rânduri. În sfârșit, la 19 iulie 2004, Kone și‑a completat cererea din 2 februarie 2004 privind Belgia cu informații privind Țările de Jos [considerentele (127), (129) și (130) ale deciziei atacate].

17 La 27 iulie 2004, Otis a primit imunitate condiționată în conformitate cu punctul 8 litera (a) din comunicarea menționată [considerentul (131) al deciziei atacate].

18 Începând cu 28 aprilie 2004, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17, Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor din Țările de Jos ale Kone, ale Schindler, ale ThyssenKrupp și ale MEE, precum și la sediul asociației Boschduin [considerentul (128) al deciziei atacate].

19 În septembrie 2004, Comisia a trimis, în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003, o serie de cereri de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Țările de Jos, mai multor clienți din acest stat membru și asociațiilor VLR și Boschduin [considerentele (133) și (134) ale deciziei atacate].

2. Comunicarea privind obiecțiunile

20 La 7 octombrie 2005, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile care era adresată, printre altele, societăților menționate la punctul 2 de mai sus. Toți destinatarii comunicării privind obiecțiunile au transmis observații scrise ca răspuns la obiecțiunile reținute de Comisie [considerentele (135) și (137) ale deciziei atacate].

21 Întrucât niciunul dintre destinatarii comunicării privind obiecțiunile nu a formulat o cerere în acest sens, nu a avut loc nicio audiere [considerentul (138) al deciziei atacate].

3. Decizia atacată

22 La 21 februarie 2007, Comisia a adoptat decizia atacată, prin care a constatat că societățile destinatare ale acesteia participaseră la patru încălcări unice, complexe și continue ale articolului 81 alineatul (1) CE în patru state membre, împărțindu‑și piețele și înțelegându‑se sau punându‑se de acord cu privire la atribuirea cererilor de ofertă și a contractelor legate de vânzarea, instalarea, întreținerea și modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante [considerentul (2) al deciziei atacate].

23 În ceea ce privește destinatarii deciziei atacate, Comisia a considerat că, pe lângă filialele din Belgia, din Germania, din Luxemburg și din Țările de Jos ale întreprinderilor în cauză, societățile‑mamă ale respectivelor filiale trebuiau să fie declarate răspunzătoare în solidar pentru încălcările articolului 81 CE săvârșite de filialele fiecăreia dintre acestea, ca urmare a faptului că fuseseră în măsură să exercite o influență decisivă asupra politicii lor comerciale în perioada în care a avut loc încălcarea și că se putea prezuma că au folosit această posibilitate [considerentele (608), (615), (622), (627) și (634)-(641) ale deciziei atacate]. Societățile‑mamă ale MEE nu a fost declarate răspunzătoare în solidar pentru comportamentul filialei lor, deoarece nu s‑a putut dovedi că au exercitat o influență decisivă asupra comportamentului acesteia [considerentul (643) al deciziei atacate].

24 În vederea calculării cuantumului amenzilor, Comisia a utilizat în cadrul deciziei atacate metodologia cuprinsă în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile directoare din 1998”). Comisia a examinat de asemenea dacă și în ce măsură întreprinderile în cauză îndeplineau cerințele stabilite de Comunicarea privind cooperarea din 2002.

25 Comisia a calificat încălcările ca fiind „foarte grave” având în vedere caracterul lor și faptul că fiecare dintre ele acoperea întregul teritoriu al unui stat membru (Belgia, Germania, Luxemburg sau Țările de Jos), chiar dacă impactul lor real nu putea fi măsurat [considerentul (671) al deciziei atacate].

26 Pentru a ține seama de capacitatea economică efectivă a întreprinderilor în cauză de a produce un prejudiciu semnificativ concurenței, Comisia le‑a împărțit, pentru fiecare țară, în mai multe categorii, în funcție de cifra de afaceri realizată pe piața ascensoarelor și/sau a scărilor rulante, inclusiv, după caz, în ceea ce privește serviciile de întreținere și de modernizare [considerentele (672) și (673) ale deciziei atacate].

27 În ceea ce privește înțelegerea realizată în Belgia, Kone și Schindler au fost incluse în prima categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii, stabilit în funcție de gravitatea încălcării, de 40 000 000 de euro. Otis a fost inclusă în a doua categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 27 000 000 de euro. ThyssenKrupp a fost inclusă în a treia categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 16 500 000 de euro [considerentele (674) și (675) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce privește societatea ThyssenKrup i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 45 900 000 de euro și, respectiv, la 33 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea a durat șapte ani și opt luni (de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii întreprinderilor în cauză cu 75 %. Cuantumul de bază al amenzii a fost astfel stabilit la 70 000 000 de euro pentru Kone, la 80 325 000 de euro pentru Otis, la 70 000 000 de euro pentru Schindler și la 57 750 000 de euro pentru ThyssenKrupp [considerentele (692) și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697), (698) și (708)-(710) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele (733), (734), (749), (750) și (753)-(755) ale deciziei atacate]. În temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, Kone a beneficiat de imunitate totală la amenzi. Otis a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 40 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. ThyssenKrupp a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 20 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf a doua liniuță din această comunicare și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler a beneficiat de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (760)-(777) ale deciziei atacate].

28 În ceea ce privește înțelegerea realizată în Germania, Kone, Otis și ThyssenKrupp au fost incluse în prima categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 70 000 000 de euro. Schindler a fost inclusă în a doua categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 17 000 000 de euro [considerentele (676)-(679) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce privește societatea ThyssenKrup i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 119 000 000 de euro și, respectiv, la 140 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea săvârșită de Kone, de Otis și de ThyssenKrupp a durat opt ani și patru luni (de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 80 %. Întrucât încălcarea săvârșită de Schindler a durat cinci ani și patru luni (de la 1 august 1995 la 6 decembrie 2000), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestei întreprinderi cu 50 %. Cuantumul de bază al amenzii a ajuns astfel la 126 000 000 de euro pentru Kone, la 214 200 000 de euro pentru Otis, la 25 500 000 de euro pentru Schindler și la 252 000 000 de euro pentru ThyssenKrupp [considerentele (693) și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697)-(707) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele (727)-(729), (735), (736), (742)-(744), (749), (750) și (753)-(755) ale deciziei atacate]. Kone a beneficiat, pe de o parte, de reducerea maximă de 50 % a cuantumului amenzii prevăzută la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din Comunicarea privind cooperarea din 2002 și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Otis a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 25 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf a doua liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 15 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf a treia liniuță din comunicarea amintită și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. ThyssenKrupp a beneficiat de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (778)-(813) ale deciziei atacate].

29 În ceea ce privește înțelegerea realizată în Luxemburg, Otis și Schindler au fost incluse în prima categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 10 000 000 de euro. Kone și ThyssenKrupp au fost incluse în a doua categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 2 500 000 de euro [considerentele (680)-(683) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce privește societatea ThyssenKrup i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 17 000 000 de euro și, respectiv, la 5 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea a durat opt ani și trei luni (de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii întreprinderilor în cauză cu 80 %. Cuantumul de bază al amenzii a ajuns astfel la 4 500 000 de euro pentru Kone, la 30 600 000 de euro pentru Otis, la 18 000 000 de euro pentru Schindler și la 9 000 000 de euro pentru ThyssenKrupp [considerentele (694) și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697), (698) și (711)-(714) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele (730), (749), (750) și (753)-(755) ale deciziei atacate]. În temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, Kone a beneficiat de imunitate totală la amenzi. Otis a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 40 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler și ThyssenKrupp au beneficiat numai de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (814)-(835) ale deciziei atacate].

30 În ceea ce privește înțelegerea realizată în Țările de Jos, Kone a fost inclusă în prima categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 55 000 000 de euro. Otis a fost inclusă în a doua categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 41 000 000 de euro. Schindler a fost inclusă în a treia categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 24 500 000 de euro. ThyssenKrupp și MEE au fost incluse în a patra categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 8 500 000 de euro [considerentele (684) și (685) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce privește societatea ThyssenKrupp i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 69 700 000 de euro și, respectiv, la 17 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea săvârșită de Otis și de ThyssenKrupp a durat 5 ani și 10 luni (de la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 55 %. Întrucât încălcarea săvârșită de Kone și de Schindler a durat 4 ani și 9 luni (de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 45 %. Întrucât încălcarea săvârșită de MEE a durat 4 ani și o lună (de la 11 ianuarie 2000 la 5 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestei întreprinderi cu 40 %. Cuantumul de bază al amenzii a ajuns astfel la 79 750 000 de euro pentru Kone, la 108 035 000 de euro pentru Otis, la 35 525 000 de euro pentru Schindler, la 26 350 000 de euro pentru ThyssenKrupp și la 11 900 000 de euro pentru MEE [considerentele (695) și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697), (698) și (715)-(720) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele (724)-(726), (731), (732), (737), (739)-(741), (745)-(748) și (751)-(755) ale deciziei atacate]. În temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, Otis a beneficiat de imunitate totală la amenzi. ThyssenKrupp a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 40 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler și MEE au beneficiat de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (836)-(855) ale deciziei atacate].

31 Dispozitivul deciziei atacate are următorul conținut:

„Articolul 1

(1) În ceea ce privește Belgia, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare și să nu concureze unele cu celelalte pentru contractele de întreținere și de modernizare :

– Kone: [KC] și [Kone Belgia]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Belgia]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Belgia]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004 și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKLA]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004.

(2) În ceea ce privește Germania, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare:

– Kone: [KC] și [Kone Germania]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Germania]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Germania]: de la 1 august 1995 la 6 decembrie 2000 și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] și [TKF]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003.

(3) Referitor la Luxemburg, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare și să nu concureze unele cu celelalte pentru contractele de întreținere și de modernizare:

– Kone: [KC] și [Kone Luxemburg]: de la 7 decembrie 1995 la 29 ianuarie 2004;

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] și [GT]: de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Luxemburg]: de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004 și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKAL]: de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004.

(4) În ceea ce privește Țările de Jos, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare și să nu concureze unele cu celelalte pentru contractele de întreținere și de modernizare:

– Kone: [KC] și [Kone Țările de Jos]: de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Țările de Jos]: de la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Țările de Jos]: de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004;

– ThyssenKrupp: [TKAG] și [TKL]: de la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004 și

– [MEE]: de la 11 ianuarie 2000 la 5 martie 2004.

Articolul 2

(1) Pentru încălcările care au avut loc în Belgia menționate la articolul 1 alineatul (1), se aplică următoarele amenzi:

– Kone: [KC] și [Kone Belgia], în solidar: 0 euro;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Belgia], în solidar: 47 713 050 de euro;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Belgia], în solidar: 69 300 000 de euro și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKLA], în solidar: 68 607 000 de euro.

(2) Pentru încălcările care au avut loc în Germania menționate la articolul 1 alineatul (2), se aplică următoarele amenzi:

– Kone: [KC] și [Kone Germania], în solidar: 62 370 000 de euro;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Germania], în solidar: 159 043 500 de euro;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Germania], în solidar: 21 458 250 de euro și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] și [TKF], în solidar: 374 220 000 de euro.

(3) Pentru încălcările care au avut loc în Luxemburg menționate la articolul 1 alineatul (3), se aplică următoarele amenzi:

– Kone: [KC] și [Kone Luxemburg], în solidar: 0 euro;

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] și [GT], în solidar: 18 176 400 de euro;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Luxemburg], în solidar: 17 820 000 de euro și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKAL], în solidar: 13 365 000 de euro.

(4) Pentru încălcările care au avut loc în Țările de Jos menționate la articolul 1 alineatul (4), se aplică următoarele amenzi:

– Kone: [KC] și [Kone Țările de Jos], în solidar: 79 750 000 de euro;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Țările de Jos], în solidar: 0 euro;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Țările de Jos], în solidar: 35 169 750 de euro;

– ThyssenKrupp: [TKAG] și [TKL], în solidar: 23 477 850 de euro și

– [MEE]: 1 841 400 de euro.

[…]”

Procedura și concluziile părților

32 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 4 mai 2007, reclamantele, Schindler Holding, Schindler Management AG, Schindler Belgia, Schindler Germania, Schindler Luxemburg și Schindler Țările de Jos, au introdus prezenta acțiune.

33 Prin înscrisul depus la grefa Tribunalului la 25 iulie 2007, Consiliul Uniunii a solicitat să intervină în sprijinul concluziilor Comisiei. Prin Ordonanța din 8 octombrie 2007, președintele Camerei a opta a Tribunalului a admis această cerere de intervenție.

34 La 26 noiembrie 2007, Consiliul a depus memoriul în intervenție. Părțile principale și‑au prezentat observațiile cu privire la respectivul memoriu.

35 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a opta) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a adresat în scris o serie de întrebări reclamantelor și a solicitat Comisiei să prezinte un document. Părțile au dat curs acestei cereri în termenul acordat.

36 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 17 septembrie 2009.

37 Reclamantele solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate;

– în subsidiar, reducerea cuantumului amenzilor aplicate;

– constatarea, în conformitate cu articolul 113 din Regulamentul de procedură, a faptului că nu este necesară pronunțarea asupra fondului cauzei în ceea ce privește societatea Schindler Management;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor rezultate din constatarea lipsei necesității de a se pronunța asupra fondului cauzei în măsura în care acțiunea a fost formulată de Schindler Management.

38 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

39 Consiliul solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– pronunțarea, în mod adecvat, cu privire la cheltuielile de judecată.

Cu privire la cererea de nepronunțare asupra fondului în ceea ce privește societatea Schindler Management

40 În forma sa anterioară introducerii acțiunii, articolul 4 din decizia atacată menționa societatea Schindler Management ca fiind unul dintre destinatarii acesteia.

41 Prin Decizia din 4 septembrie 2007, comunicată Tribunalului la 30 iunie 2009, Comisia a rectificat articolul 4 din decizia atacată și a notificat această rectificare societăților Schindler Holding și Schindler Management. În urma rectificării, articolul 4 din decizia atacată nu mai menționează societatea Schindler Management.

42 Potrivit reclamantelor, rectificarea deciziei atacate a lipsit acțiunea de obiect în măsura în care a fost introdusă de Schindler Management.

43 Urmează să se constate, conform concluziilor reclamantelor, că, în urma rectificării deciziei atacate, prezenta acțiune a rămas fără obiect în măsura în care se referă la Schindler Management.

44 Prin urmare, nu mai este necesară pronunțarea asupra fondului cauzei în măsura în care acțiunea a fost introdusă de Schindler Management.

Cu privire la fond

1. Observații introductive

45 În susținerea acțiunii formulate, reclamantele au invocat în înscrisurile depuse o serie de argumente structurate în cadrul a 13 motive, pe care le‑au prezentat după cum urmează. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea principiului legalității pedepselor, ca urmare a faptului că articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 ar conferi Comisiei o putere de apreciere nelimitată în ceea ce privește calculul amenzilor. Al doilea motiv se întemeiază pe încălcarea principiului neretroactivității în cadrul aplicării Liniilor directoare din 1998 și a Comunicării privind cooperarea din 2002. Al treilea motiv este întemeiat pe încălcarea principiului legalității pedepselor și pe faptul că Comisia nu era competentă să adopte Liniile directoare din 1998. Al patrulea motiv se întemeiază pe nelegalitatea Comunicării privind cooperarea din 2002, ca urmare a încălcării principiilor nemo tenetur se ipsum accusare, nemo tenetur se ipsum prodere (denumite în continuare, împreună, „principiul nemo tenetur”), a principiului in dubio pro reo și a principiului proporționalității. Al cincilea motiv este întemeiat pe încălcarea principiului separației puterilor și a cerințelor specifice unei proceduri bazate pe respectarea principiilor statului de drept. Al șaselea motiv se întemeiază pe faptul că amenzile aplicate reclamantelor au caracter de măsură de confiscare. Al șaptelea și al optulea motiv se întemeiază pe încălcarea Liniilor directoare din 1998 în ceea ce privește stabilirea cuantumului de plecare al amenzilor și în ceea ce privește aprecierea circumstanțelor atenuante. Al nouălea motiv este întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998 și a Comunicării privind cooperarea din 2002 în ceea ce privește stabilirea cuantumului amenzilor pentru încălcările din Belgia, din Germania și din Luxemburg. Al zecelea motiv este întemeiat pe caracterul disproporționat al cuantumului amenzilor. Al unsprezecelea motiv se întemeiază pe lipsa unei notificări valabile a deciziei atacate societății Schindler Holding. Al doisprezecelea motiv se întemeiază pe lipsa răspunderii societății Schindler Holding. În sfârșit, al treisprezecelea motiv este întemeiat pe încălcarea articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

46 Deși acțiunea introdusă de reclamante are un obiect dublu, și anume, în principal, o cerere de anulare a deciziei atacate și, în subsidiar, o cerere de reducere a cuantumului amenzilor, diferitele obiecții invocate de reclamante în înscrisurile depuse au fost formulate fără ca pretențiile acestora să fie precizate. În cadrul ședinței, ca răspuns la o întrebare a Tribunalului, reclamantele au indicat, în esență, că primele zece motive, precum și al treisprezecelea motiv au ca obiect anularea articolului 2 din decizia atacată, că al unsprezecelea motiv are ca obiect anularea în întregime a deciziei atacate în măsura în care este adresată societății Schindler Holding, și că al doisprezecelea motiv are ca obiect anularea articolelor 1, 2 și 3 din decizia atacată în măsura în care este adresată societății Schindler Holding.

47 În această privință, trebuie să se considere că mai multe obiecții invocate de reclamante se referă la legalitatea întregii decizii atacate și urmează, prin urmare, să fie examinate cu precădere. Astfel stau lucrurile în ceea ce privește obiecția formulată de reclamante în cadrul celui de al cincilea motiv, care, în esență, se întemeiază pe încălcarea articolului 6 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”). Printre obiecțiile care vizează legalitatea întregii decizii atacate se numără și cele care au fost invocate în cadrul celor de al unsprezecelea și de al doisprezecelea motiv, întemeiate pe nelegalitatea deciziei atacate în măsura în care se adresează societății Schindler Holding ca urmare a lipsei unei notificări valabile și, respectiv, pe nelegalitatea deciziei atacate în măsura în care prin aceasta a fost angajată răspunderea solidară a societății Schindler Holding.

48 Obiecțiile referitoare la legalitatea articolului 2 din decizia atacată, formulate în cadrul celorlalte motive de recurs, vor fi examinate în al doilea rând. În această privință, Tribunalul apreciază că este oportun să examineze obiecțiile reclamantelor după cum urmează. Vor fi analizate mai întâi primul, al doilea, al treilea și al patrulea motiv, în cadrul cărora reclamantele invocă mai multe excepții de nelegalitate referitoare la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, la Liniile directoare din 1998 și la Comunicarea privind cooperarea din 2002. În continuare, Tribunalul va examina al șaselea motiv, potrivit căruia decizia atacată are caracter de măsură de confiscare. În sfârșit, Tribunalul va examina al șaptelea, al optulea, al nouălea, al zecelea și al treisprezecelea motiv, în cadrul cărora reclamantele au invocat mai multe obiecții referitoare la stabilirea cuantumului amenzilor lor.

2. Cu privire la cererea de anulare în întregime a deciziei atacate

Cu privire la motivul întemeiat pe încălcarea articolului 6 alineatul (1) din CEDO

49 Reclamantele susțin că, întrucât încălcările dispozițiilor Tratatului CE în materia dreptului concurenței țin de sfera dreptului penal, procedura desfășurată în fața Comisiei trebuie să îndeplinească cerințele articolului 6 alineatul (1) din CEDO. Or, autoritățile administrative nu ar putea aplica sancțiuni penale decât dacă este posibil un control jurisdicțional, ceea ce nu ar fi cazul în speță. Astfel, o acțiune în anulare formulată în fața instanțelor Uniunii nu ar fi decât o procedură de casație administrativă, limitată la motivele invocate în mod concret de reclamant, care nu ar respecta cerințele stabilite de Curtea Europeană a Drepturilor Omului în special în cadrul Hotărârii Öztürk împotriva Germaniei din 21 februarie 1984 (seria A, nr. 73). În plus, procedura desfășurată în fața Comisiei nu ar putea fi calificată drept o procedură în fața unei instanțe independente și imparțiale, întrucât administrarea probelor de către Comisie în cadrul Comunicării privind cooperarea din 2002, care constă în a se baza pe descrieri ale situației de fapt obținute în cadrul unei „autoincriminări”, încalcă cerințele specifice procedurilor desfășurate într‑un stat de drept, cu atât mai mult cu cât întreprinderile nu ar avea nicio posibilitate de a verifica pertinența obiecțiilor prin adresarea, de exemplu, de întrebări martorilor ale căror depoziții sunt folosite împotriva lor.

50 Articolul 6 alineatul (1) din CEDO prevede:

„Orice persoană are dreptul la judecarea în mod echitabil, în mod public și într‑un termen rezonabil a cauzei sale, de către o instanță independentă și imparțială, instituită de lege, care va hotărî […] asupra temeiniciei oricărei acuzații în materie penală îndreptate împotriva sa […]”

51 Trebuie amintit că Curtea a recunoscut principiul general al dreptului Uniunii potrivit căruia orice persoană are dreptul la un proces echitabil (a se vedea Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Salzgitter Mannesmann/Comisia, C‑411/04 P, Rep., p. I‑959, punctul 40 și jurisprudența citată). Acest principiu, care este de altfel reafirmat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1) (denumită în continuare „carta”), se inspiră din drepturile fundamentale care fac parte integrantă din principiile generale ale dreptului Uniunii a căror respectare o asigură Curtea inspirându‑se din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, precum și din indicațiile furnizate în special de Curtea Europeană a Drepturilor Omului (Hotărârea Salzgitter Mannesmann/Comisia, citată anterior, punctul 41).

52 În primul rând, în ceea ce privește argumentul conform căruia procedura în fața Comisiei nu îndeplinește cerințele articolului 6 alineatul (1) din CEDO, trebuie subliniat că, potrivit jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, pentru ca articolul 6 din CEDO să fie aplicabil, este suficient ca încălcarea în cauză să aibă prin natura sa caracter penal sau să fi expus persoana în cauză unei sancțiuni care, prin natura și prin nivelul gravității sale, se încadrează în general în sfera dreptului penal (a se vedea Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Jussila împotriva Finlandei din 23 noiembrie 2006, Recueil des arrêts et décisions, 2006‑XIII, § 31 și jurisprudența citată). În această privință, astfel cum reiese din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, adoptând o interpretare autonomă a noțiunii „acuzație în materie penală”, organele CEDO au stabilit bazele unei extinderi progresive a aplicării laturii penale a articolului 6 la sectoare care nu se încadrează în mod formal în categoriile tradiționale ale dreptului penal, precum sancțiunile pecuniare aplicate pentru încălcarea dreptului concurenței. Cu toate acestea, în ceea ce privește categoriile care nu fac parte din nucleul dur al dreptului penal, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a precizat că garanțiile oferite de latura penală a articolului 6 nu trebuie să se aplice în mod necesar cu toată rigoarea (a se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Jussila împotriva Finlandei, citată anterior, § 43 și jurisprudența citată).

53 În plus, potrivit jurisprudenței instanțelor Uniunii și astfel cum se afirmă explicit la articolul 23 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2003, deciziile Comisiei prin care se aplică amenzi pentru încălcarea dreptului concurenței nu sunt de natură penală (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 octombrie 1994, Tetra Pak/Comisia, T‑83/91, Rec., p. II‑755, punctul 235, Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctul 717, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 390).

54 Contrar susținerilor reclamantelor, trebuie să se considere că o procedură în cadrul căreia Comisia adoptă o decizie prin care constată săvârșirea unei încălcări și aplică amenzi care poate fi ulterior supusă controlului instanțelor Uniunii îndeplinește cerințele stabilite de articolul 6 alineatul (1) din CEDO. Este adevărat că Comisia nu este o instanță în sensul articolului 6 din CEDO (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 29 octombrie 1980, van Landewyck și alții/Comisia, 209/78-215/78 și 218/78, Rec., p. 3125, punctul 81, și Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 7). Cu toate acestea, Comisia este obligată să respecte, în cursul procedurii administrative, principiile generale ale dreptului Uniunii (Hotărârea Tribunalului din 10 martie 1992, Shell/Comisia, T‑11/89, Rec., p. II‑757, punctul 39, Hotărârea Cimenteries CBR și alții/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctul 718, și Hotărârea HFB și alții/Comisia, punctul 53 de mai sus, punctul 391).

55 Pe de altă parte, controlul exercitat de instanțele Uniunii asupra deciziilor Comisiei garantează îndeplinirea cerințelor unui proces echitabil, astfel cum sunt stabilite de articolul 6 alineatul (1) din CEDO (a se vedea punctul 50 de mai sus).

56 În această privință, potrivit Curții Europene a Drepturilor Omului, este necesar ca întreprinderea în cauză să aibă posibilitatea de a ataca orice decizie astfel adoptată în privința sa în fața unui organ judiciar învestit cu competență de fond, care să poată în special reforma sub toate aspectele, atât de fapt, cât și de drept, decizia atacată (a se vedea, prin analogie, Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Janosevic împotriva Suediei din 23 iulie 2002, Recueil des arrêts et décisions, 2002‑VII, § 81 și jurisprudența citată). Or, atunci când Tribunalul controlează legalitatea unei decizii prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE, reclamantele îi pot solicita să efectueze o examinare exhaustivă atât a modului în care Comisia a stabilit în mod material situația de fapt, cât și a aprecierii juridice realizate de Comisie cu pr