Keywords

Summary



Keywords

1. Recurs – Motive – Simplă repetare a motivelor și a argumentelor prezentate în fața Tribunalului – Neidentificarea erorii de drept invocate – Inadmisibilitate – Contestarea modului în care Tribunalul a interpretat sau a aplicat dreptul comunitar – Admisibilitate

(art. 225 CE)

2. Recurs – Motive – Apreciere greșită a faptelor – Inadmisibilitate – Controlul Curții cu privire la aprecierea elementelor de probă – Excludere cu excepția cazurilor de denaturare

(art. 225 CE)

3. Recurs – Motive – Motiv prezentat pentru prima oară în cadrul unui recurs – Inadmisibilitate

[Regulamentul de procedură al Curții, art. 42 alin. (2) și art. 118]

4. Recurs – Motive – Posibilități de argumentare – Restricție

[Statutul Curții de Justiție, art. 58; Regulamentul de procedură al Curții, art. 113 alin. (2)]

5. Acțiune în anulare – Persoane fizice sau juridice – Acte care le privesc în mod direct și individual

(art. 230 al patrulea paragraf CE; Regulamentul nr. 2580/2001 al Consiliului)

6. Drept comunitar – Principii – Dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă

(Regulamentul nr. 2580/2001 al Consiliului)

7. Acțiune în anulare – Persoane fizice sau juridice – Calitate procesuală activă

(art. 230 al patrulea paragraf CE)

Summary

1. Un recurs este inadmisibil dacă, fără să cuprindă cel puțin o argumentare care să identifice în mod specific eroarea de drept care viciază decizia atacată, se limitează la a repeta sau a reproduce textual motivele și argumentele care au fost deja prezentate în fața Tribunalului. În schimb, dacă un reclamant contestă interpretarea sau aplicarea dreptului comunitar de către Tribunal, aspectele de drept analizate în primă instanță pot fi rediscutate în cadrul procedurii de recurs. Într‑adevăr, dacă un reclamant nu ar putea să se bazeze astfel în recurs pe motive și argumente utilizate deja în fața Tribunalului, procedura respectivă ar fi lipsită de o parte din sensul său.

(a se vedea punctul 32)

2. În stadiul recursului sunt admisibile obiecțiile care privesc stabilirea situației de fapt și aprecierea acesteia în decizia atacată dacă recurentul susține că Tribunalul a făcut constatări a căror inexactitate materială rezultă din înscrisurile dosarului sau că a denaturat elementele de probă prezentate. O astfel de denaturare are loc dacă, fără a recuge la noi elemente de probă, aprecierea elementelor de probă existente apare ca fiind vădit greșită.

(a se vedea punctele 35, 37)

3. În virtutea articolului 118 din Regulamentul de procedură al Curții, articolul 42 alineatul (2) din același regulament, care interzice, în principiu, invocarea de motive noi pe parcursul procesului, se aplică procedurii în fața Curții care are ca obiect un recurs împotriva unei decizii a Tribunalului. În cadrul unui recurs, competența Curții se limitează astfel la analiza aprecierii făcute de Tribunal în privința motivelor dezbătute în fața acestuia.

(a se vedea punctul 61)

4. Din coroborarea dispozițiilor articolului 58 din Statutul Curții de Justiție cu cele ale articolului 113 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că, în cadrul unui recurs, recurentul poate invoca orice argument pertinent, cu condiția doar ca recursul să nu modifice obiectul litigiului dedus judecății Tribunalului. Nu există nicio obligație ca fiecare argument invocat în recurs să fi făcut în prealabil obiectul unei discuții în primă instanță. O restricție în acest sens ar lipsi procedura recursului de o parte importantă din sensul său.

(a se vedea punctul 66)

5. Drepturile fundamentale sunt parte integrantă a principiilor generale de drept a căror respectare este asigurată de către Curte. În acest scop, Curtea se inspiră din tradițiile constituționale comune ale statelor membre, precum și din indicațiile oferite de instrumentele internaționale privind protecția drepturilor omului cu privire la care statele membre au colaborat sau la care au aderat. În acest sens, Convenția europeană a drepturilor omului (CEDO) are o semnificație specială. Or, jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului în starea sa actuală pare să indice că o organizație care nu figurează pe lista persoanelor, grupurilor sau entităților căror li se aplică măsurile restrictive prevăzute de Regulamentul nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului nu ar putea dovedi că are calitatea de victimă în sensul articolului 34 din CEDO și, prin urmare, nu ar avea deschis dreptul la acțiune în fața acestei instanțe.

În consecință, dacă instanța comunitară apreciază că o astfel de organizație nu este vizată individual în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE, astfel cum a fost interpretat de jurisprudență, și că acțiunea în anulare a acesteia este, prin urmare, inadmisibilă, nu există nicio contradicție între CEDO și articolul 230 al patrulea paragraf CE.

(a se vedea punctele 74, 76, 82-83)

6. Comunitatea Europeană este o comunitate de drept în care actele instituțiilor sale sunt supuse controlului conformității cu tratatul și cu principiile generale de drept din care fac parte drepturile fundamentale. Prin urmare, particularii trebuie să poată beneficia de o protecție jurisdicțională efectivă a drepturilor care le sunt recunoscute de ordinea juridică comunitară, dreptul la o astfel de protecție făcând parte din principiile generale de drept care decurg din tradițiile constituționale comune ale statelor membre. Acest drept a fost consacrat de asemenea de articolele 6 și 13 din Convenția europeană a drepturilor omului.

Sub acest aspect, în ceea ce privește Regulamentul nr. 2580/2001 privind măsuri restrictive specifice îndreptate împotriva anumitor persoane și entități în vederea combaterii terorismului, efectivitatea acestei protecții jurisdicționale este cu atât mai importantă cu cât măsurile restrictive prevăzute de regulamentul menționat determină consecințe grave. În afară de faptul că sunt interzise orice operațiune financiară și orice serviciu financiar în beneficiul unei persoane, al unui grup sau al unei entități vizate de acest regulament, și reputația și acțiunea politică a acestora sunt lezate de faptul că sunt calificate drept teroriste.

În conformitate cu articolul 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2580/2001, coroborat cu articolul 1 alineatele (4)-(6) din Poziția comună 2001/931, o persoană, un grup sau o entitate nu pot fi incluse în lista persoanelor, grupurilor sau entităților cărora li se aplică regulamentul respectiv decât dacă există anumite elemente probante și cu condiția identificării precise a persoanelor, grupurilor sau entităților vizate. În plus, se precizează că numele unei persoane, al unui grup sau al unei entități nu poate fi menținut în respectiva listă decât dacă are loc o revizuire periodică a situației sale de către Consiliu. Toate aceste elemente trebuie să poată fi controlate de către un judecător.

Rezultă că, dacă legiuitorul comunitar a considerat că o entitate are o existență suficientă pentru a face obiectul măsurilor restrictive prevăzute de Regulamentul nr. 2580/2001, trebuie acceptat, din motive de coerență și de dreptate, că această entitate are o existență suficientă pentru a contesta această măsură. Orice altă concluzie ar avea drept rezultat ca o organizație să poată fi inclusă în lista persoanelor, grupurilor sau entităților cărora li se aplică regulamentul respectiv fără a putea introduce o acțiune împotriva acestei includeri.

(a se vedea punctele 109-112)

7. Dispozițiile Statutului Curții de Justiție, în special articolul 21 din acesta, cele ale Regulamentului de procedură al Curții, în special articolul 38 din acesta, precum și cele ale Regulamentului de procedură al Tribunalului, în special articolul 44 din acesta, nu au fost concepute având în vedere posibilitatea introducerii unor acțiuni de către organizații care nu au personalitate juridică. În această situație excepțională, normele procedurale care reglementează admisibilitatea unei acțiuni în anulare trebuie aplicate adaptându‑le, în măsura necesară, la circumstanțele cauzei. Este vorba, într‑adevăr, de a evita un formalism excesiv care ar duce la negarea oricărei posibilități de a introduce o acțiune în anulare, chiar dacă entitatea respectivă a făcut obiectul unor măsuri restrictive comunitare.

(a se vedea punctul 114)