Cauza T‑299/08

Elf Aquitaine SA

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața cloratului de sodiu – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Dreptul la apărare – Obligația de motivare – Principiul individualizării pedepselor și a sancțiunilor – Principiul legalității pedepselor – Prezumția de nevinovăție – Principiul bunei administrări – Principiul securității juridice – Abuz de putere – Amenzi – Circumstanță agravantă – Descurajare – Circumstanță atenuantă – Cooperare pe parcursul procedurii administrative – Valoare adăugată semnificativă”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

2. Concurență – Procedură administrativă – Comunicarea privind obiecțiunile – Conținut necesar – Respectarea dreptului la apărare – Întindere

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 și art. 27 alin. (1)]

3. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere

[art. 81 alin. (1) CE]

4. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2); Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (2)]

5. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Decizie de aplicare a normelor de concurență – Decizie care privește mai mulți destinatari – Necesitatea unei motivări suficiente în special cu privire la entitatea care trebuie să poarte răspunderea pentru o încălcare

[art. 81 alin. (1) CE și art. 253 CE]

7. Acte ale instituțiilor – Prezumție de validitate – Decizie a Comisiei prin care se impută unei societăți‑mamă încălcarea dreptului concurenței săvârșită de filiala sa

(art. 249 CE)

8. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Caracter disuasiv

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3); Comunicarea 2006/C 210/02 a Comisiei, punctele 25 și 30]

9. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate – Necesitatea unui comportament care a facilitat constatarea încălcării de către Comisie

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 18 și art. 23 alin. (2); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei, punctele 20 și 21 și punctul 23 lit. (b)]

10. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Puterea de apreciere a Comisiei – Control jurisdicțional – Competență de fond a instanței Uniunii

(art. 229 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 31)

1. Comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere mai ales legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc aceste două entități juridice. Astfel, această situație se regăsește deoarece, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, ceea ce permite Comisiei să adreseze o decizie prin care să aplice amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.

În cazul particular în care o societate‑mamă deține integral capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de drept al concurenței, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale.

În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital social al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei respective. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere că societatea‑mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață.

Astfel, Comisia nu trebuie să coroboreze prezumția menționată privind exercitarea unei influențe decisive prin indicii suplimentare. Chiar dacă practica decizională anterioară a Comisiei ar fi constat în coroborarea acestei prezumții prin indicii suplimentare, o asemenea constatare nu poate influența concluzia potrivit căreia Comisia are dreptul să se întemeieze doar pe deținerea de către societatea‑mamă a cvasitotalității capitalului social al filialei sale pentru a prezuma că exercita asupra acesteia din urmă o influență decisivă.

(a se vedea punctele 49-52 și 59)

2. Respectarea dreptului la apărare impune ca întreprinderii incriminate pentru încălcarea normelor de concurență să i se fi oferit posibilitatea, în cursul procedurii administrative desfășurate la Comisie, să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și pertinenței faptelor și a circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a tratatului.

Regulamentul nr. 1/2003 prevede, la articolul 27 alineatul (1), trimiterea la părți a unei comunicări privind obiecțiunile care trebuie să menționeze în mod clar toate elementele esențiale pe care Comisia se întemeiază în această etapă a procedurii, pentru a permite persoanelor interesate să ia efectiv cunoștință despre comportamentele care le sunt imputate și să se apere în mod util înainte ca aceasta să adopte o decizie definitivă.

O asemenea comunicare privind obiecțiunile constituie garanția procedurală că este aplicat principiul fundamental al dreptului comunitar care impune respectarea dreptului la apărare în orice procedură. Acest principiu impune în special ca o comunicare privind obiecțiunile adresată de Comisie unei întreprinderi căreia intenționează să îi aplice o sancțiune pentru încălcarea normelor de concurență să conțină elementele esențiale reținute în privința acelei întreprinderi, precum faptele imputate, calificarea acestora și elementele de probă pe care se întemeiază Comisia, pentru ca întreprinderea respectivă să fie în măsură să își valorifice în mod util argumentele în cadrul procedurii administrative inițiate împotriva sa.

În special, comunicarea privind obiecțiunile trebuie să precizeze fără echivoc persoana juridică căreia i se vor putea aplica amenzi, trebuie să îi fie adresată acesteia din urmă și trebuie să indice calitatea în care acestei persoane i se vor imputa faptele invocate. Într‑adevăr, prin comunicarea obiecțiunilor, întreprinderea în cauză este informată cu privire la toate elementele esențiale pe care Comisia se întemeiază în acest stadiu al procedurii. În consecință, numai după trimiterea comunicării menționate întreprinderea în cauză poate să își valorifice pe deplin dreptul la apărare.

Astfel, atunci când Comisia informează o societate‑mamă, în comunicarea privind obiecțiunile, că, pe baza prezumției exercitării unei influențe decisive, intenționează să îi impute comportamentul ilicit al filialei sale, împrejurarea că, în privința acestei societăți, Comisia nu a efectuat nicio măsură de investigare înainte de a‑i notifica respectiva comunicare privind obiecțiunile nu determină încălcarea dreptului la apărare al acestei întreprinderi. În această privință, societatea respectivă are posibilitatea, în cursul procedurii administrative, să își exprime în mod util punctul de vedere referitor la realitatea și la pertinența faptelor și a circumstanțelor invocate de Comisie în comunicarea privind obiecțiunile, atât în observațiile prezentate în răspunsul la comunicarea menționată, cât și în cadrul audierii la consilierul‑auditor.

(a se vedea punctele 134-140)

3. În temeiul principiului individualizării pedepselor și a sancțiunilor, o persoană fizică sau juridică nu trebuie sancționată decât pentru faptele care îi sunt imputate în mod individual. Acest principiu este aplicabil în orice procedură administrativă susceptibilă să determine sancțiuni în temeiul normelor de concurență.

Acest principiu trebuie să se concilieze însă cu noțiunea de întreprindere în sensul articolului 81 CE. Astfel, atunci când o entitate economică încalcă normele de concurență, ea are obligația, potrivit principiului răspunderii personale, să răspundă pentru această încălcare.

Astfel, nu o relație de instigare privind încălcarea între societatea‑mamă și filiala sa, nici, cu atât mai puțin, o implicare a celei dintâi în respectiva încălcare, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze societății‑mamă a unui grup de societăți o decizie prin care se aplică amenzi.

Prin urmare, Comisia nu încalcă principiul individualizării pedepselor și a sancțiunilor prin sancționarea unei societăți‑mamă pentru o încălcare prezumată a fi săvârșită de ea însăși din cauza legăturilor economice și juridice dintre aceasta și filiala sa și care îi permiteau să determine comportamentul acesteia din urmă pe piață.

(a se vedea punctele 178-181)

4. Principiul legalității pedepselor impune ca legea să definească în mod clar încălcările și pedepsele prin care le sancționează. Această condiție este îndeplinită atunci când justițiabilul poate avea cunoștință, pornind de la modul de redactare a dispoziției relevante și, la nevoie, din interpretarea care va fi dată acesteia de instanțe, despre actele și omisiunile care determină angajarea răspunderii sale penale.

Or, în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia poate aplica, prin decizie, amenzi întreprinderilor care săvârșesc în special încălcări ale articolului 81 CE. În măsura în care s‑a considerat că o societate‑mamă și filiala acesteia constituiau o întreprindere în sensul acestui din urmă articol, Comisia poate să impună, fără a încălca principiul legalității pedepselor, o amendă persoanelor juridice care fac parte din întreprinderea menționată.

(a se vedea punctele 187-189)

5. Principiul egalității de tratament impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv.

În contextul unei decizii a Comisiei prin care se aplică o amendă unei societăți‑mamă pentru o încălcare a normelor de concurență săvârșită de filiala sa, prin aplicarea prezumției influenței decisive a societății‑mamă care deține cvasitotalitatea capitalului social al filialei sale, Comisia dispune de o marjă de apreciere pentru a decide dacă este necesară stabilirea răspunderii pentru încălcare în sarcina societății‑mamă.

În consecință, din moment ce Comisia dispune de facultatea, iar nu de obligația, de a stabili răspunderea pentru încălcare în sarcina unei societăți‑mamă, iar cerințele unei asemenea stabiliri a răspunderii sunt îndeplinite, simplul fapt că Comisia nu a recurs la o asemenea stabilire a răspunderii într‑un alt caz nu presupune că are obligația de a recurge la aceeași apreciere în decizia atacată. O asemenea stabilire a răspunderii este supusă controlului efectuat de instanțele Uniunii, care au obligația de a verifica dacă sunt reunite cerințele unei asemenea stabiliri a răspunderii.

(a se vedea punctele 196-198)

6. Motivarea impusă la articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare a acestuia, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă.

Atunci când o decizie de aplicare a articolului 81 CE privește o pluralitate de destinatari și ridică problema imputabilității încălcării, aceasta trebuie să cuprindă o motivare suficientă în raport cu fiecare dintre destinatari, în special cu aceia dintre destinatari care, potrivit deciziei respective, trebuie să poarte răspunderea pentru această încălcare. Astfel, pentru a fi suficient motivată în privința societăților‑mamă ale filialelor care au săvârșit încălcarea, decizia Comisiei trebuie să conțină o expunere circumstanțiată a motivelor de natură să justifice imputabilitatea, în privința acestor societăți, a încălcării.

(a se vedea punctele 216 și 217)

7. Deciziile Comisiei beneficiază de prezumția de validitate și produc efecte juridice atât timp cât nu au fost anulate sau revocate. În plus, Comisia nu are obligația să suspende procedura inițiată împotriva unei societăți pentru încălcarea normelor de concurență până la momentul pronunțării de către instanța Uniunii a deciziei privind o acțiune introdusă de aceeași societate împotriva altei decizii de sancționare a acesteia pentru alte încălcări ale normelor de concurență. Astfel, nicio dispoziție legală nu impune Comisiei să suspende adoptarea unor decizii în cauze privind situații de fapt diferite.

(a se vedea punctul 241)

8. În cadrul prerogativei Comisiei de a aplica amenzi întreprinderilor care săvârșesc o încălcare a articolului 81 CE, revine, în principiu, persoanei fizice sau juridice care conduce întreprinderea în cauză la momentul săvârșirii încălcării răspunderea pentru aceasta, chiar dacă, la momentul adoptării deciziei de constatare a încălcării, desfășurarea activității întreprinderii a fost plasată în responsabilitatea altei persoane. În vederea aplicării și a punerii lor în executare, deciziile adoptate de Comisie în aplicarea articolului 81 CE trebuie adresate unor entități cu personalitate juridică. Astfel, în cazul în care Comisia adoptă o decizie de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, aceasta trebuie să identifice persoana sau persoanele fizice sau juridice cărora li se poate atribui răspunderea pentru comportamentul întreprinderii în cauză și care pot fi sancționate în această calitate, cărora li se adresează decizia.

Orientările pe care Comisia le adoptă pentru a stabili cuantumul amenzilor asigură securitatea juridică a întreprinderilor, întrucât ele determină metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o pentru stabilirea cuantumului amenzilor. Administrația nu se poate îndepărta de la acestea, într‑un caz specific, fără a oferi motive compatibile cu egalitatea de tratament.

În privința celor două întreprinderi, și anume o societate‑mamă și filiala acesteia, care constituiau, în perioada săvârșirii încălcării, o întreprindere în sensul articolului 81 CE, dar care nu mai exista sub această formă la data adoptării deciziei prin care li s‑a aplicat o amendă, Comisia are dreptul, pe de o parte, să aplice, în conformitate cu articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, o amendă în solidar acestor două întreprinderi, care trebuie să răspundă pentru încălcarea săvârșită, și, pe de altă parte, să aplice o majorare a cuantumului de bază al amenzii în temeiul punctului 30 din Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 numai societății‑mamă, întrucât cifra sa de afaceri deosebit de mare în raport cu celelalte entități sancționate la data adoptării deciziei atacate îi permite să mobilizeze mai ușor fondurile necesare pentru plata unei amenzi.

În această privință, faptul că amenda impusă în vederea descurajării numai societății‑mamă este calculată în raport cu cuantumul de bază al amenzii aplicate în solidar celor două societăți și care include deja o majorare specifică cu titlu de descurajare nu poate fi inechitabil.

Astfel, amenda impusă în solidar celor două societăți corespunde cuantumului de bază al amenzii, care include o majorare adițională calculată în funcție de o anumită cotă a valorii vânzărilor realizate de filială, în conformitate cu punctul 25 din orientările menționate, „pentru a descuraja întreprinderile chiar și să participe la acorduri orizontale de fixare a prețului, de împărțire a pieței și de limitare a producției”.

În schimb, amenda impusă doar societății‑mamă și care cuprinde o majorare importantă a cuantumului de bază al amenzii urmărește, în conformitate cu punctul 30 din orientările menționate, „[să] garant[eze] că amenzile au un caracter suficient de disuasiv” pentru întreprinderile a căror cifră de afaceri, în afară de bunurile și de serviciile care au legătură cu încălcarea, este deosebit mare.

Prin urmare, pe de o parte, cuantumul adițional aplicat în temeiul punctului 25 din orientările menționate și, pe de altă parte, majorarea specifică impusă societății‑mamă în temeiul punctului 30 din aceleași orientări răspund la două obiective distincte de descurajare, de care Comisia are posibilitatea, în mod întemeiat, să țină seama la stabilirea amenzii.

(a se vedea punctele 250-253, 255, 256, 288 și 289)

9. Comisia dispune de o largă putere de apreciere în ceea ce privește metoda de calcul al amenzilor și, în această privință, poate să țină cont de elemente multiple, între care figurează cooperarea întreprinderilor în cauză în cursul investigației realizate de serviciile sale. În acest cadru, Comisia trebuie să efectueze aprecieri de fapt complexe, precum cele care privesc cooperarea fiecăreia dintre întreprinderile respective. În cadrul aprecierii cooperării furnizate de membrii unei înțelegeri, doar o eroare vădită de apreciere a Comisiei poate fi cenzurată, întrucât aceasta dispune de o largă marjă de apreciere pentru a evalua calitatea și utilitatea cooperării unei întreprinderi, în special în raport cu contribuțiile altor întreprinderi.

Deși Comisia este obligată să motiveze rațiunile pentru care consideră că elementele furnizate de întreprinderi în cadrul Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri constituie o contribuție care justifică sau nu justifică o reducere a amenzii aplicate, revine în schimb întreprinderilor care doresc să conteste decizia Comisiei în această privință obligația să demonstreze că, în lipsa unor astfel de informații furnizate în mod voluntar de aceste întreprinderi, Comisia nu ar fi fost în măsură să dovedească fondul încălcării și să adopte, așadar, o decizie prin care să aplice amenzi.

Reducerea amenzilor în cazul cooperării întreprinderilor participante la încălcări ale dreptului concurenței se întemeiază pe ideea că o astfel de cooperare facilitează sarcina Comisiei de a constata existența unei încălcări și, dacă este cazul, de a pune capăt acestei încălcări. Având în vedere rațiunea unei reduceri, Comisia nu poate face abstracție de utilitatea informației furnizate, care depinde în mod necesar de elementele de probă de care dispune deja.

Atunci când, în ceea ce privește cooperarea, o întreprindere nu face decât să confirme, într‑un mod mai puțin precis și explicit, unele dintre informațiile deja furnizate de o altă întreprindere în cadrul cooperării, gradul de cooperare a acestei întreprinderi, deși este posibil să nu fie lipsit de o anumită utilitate pentru Comisie, nu poate fi considerat comparabil cu cel al cooperării primei întreprinderi care a furnizat aceste informații. Astfel, o declarație care se limitează să confirme, într‑o anumită măsură, o declarație de care Comisia dispunea deja nu facilitează sarcina Comisiei în mod semnificativ. Prin urmare, aceasta nu poate fi suficientă pentru a justifica o reducere a cuantumului amenzii în temeiul cooperării. În plus, colaborarea la investigație a unei întreprinderi care nu depășește nivelul care rezultă din obligațiile ce revin întreprinderilor în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003 nu justifică o reducere a amenzii.

(a se vedea punctele 340-344)

10. În ceea ce privește controlul exercitat de instanța Uniunii asupra deciziilor Comisiei în domeniul concurenței, dincolo de simplul control al legalității, care nu permite decât respingerea acțiunii în anulare sau anularea actului atacat, competența de fond conferită Tribunalului, în aplicarea articolului 229 CE, de articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003 abilitează această instanță să reformeze actul atacat, chiar în lipsa anulării, ținând seama de toate împrejurările de fapt, în scopul modificării, de exemplu, a cuantumului amenzii.

(a se vedea punctul 379)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a doua)

17 mai 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața cloratului de sodiu – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Dreptul la apărare – Obligația de motivare – Principiul individualizării pedepselor și a sancțiunilor – Principiul legalității pedepselor – Prezumția de nevinovăție – Principiul bunei administrări – Principiul securității juridice – Abuz de putere – Amenzi – Circumstanță agravantă – Descurajare – Circumstanță atenuantă – Cooperare pe parcursul procedurii administrative – Valoare adăugată semnificativă”

În cauza T‑299/08,

Elf Aquitaine SA, cu sediul în Courbevoie (Franța), reprezentată de É. Morgan de Rivery și de S. Thibault‑Liger, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de domnii X. Lewis, É. Gippini Fournier și R. Sauer, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare a Deciziei C(2008) 2626 final a Comisiei din 11 iunie 2008 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38.695 – Clorat de sodiu), în măsura în care decizia menționată o privește, și, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare sau de reducere a cuantumurilor amenzilor care i‑au fost aplicate prin decizia menționată,

TRIBUNALUL (Camera a doua),

compus din doamnele I. Pelikánová, președinte, și K. Jürimäe (raportor) și domnul S. Soldevila Fragoso, judecători,

grefier: doamna C. Kristensen, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 2 iunie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Prin Decizia C(2008) 2626 final din 11 iunie 2008 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38.695 – Clorat de sodiu) (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Comunităților Europene a sancționat, printre alte întreprinderi, reclamanta, Elf Aquitaine SA, care a fost, până în 2006, societatea‑mamă a Arkema France (fostă Atochem SA, apoi Elf Atochem SA și ulterior Atofina SA și Arkema SA), ca urmare a participării acestora la un ansamblu de acorduri și de practici concertate privind piața cloratului de sodiu în Spațiul Economic European (SEE), în perioada cuprinsă între 11 mai 1995 și 9 februarie 2000 în cazul reclamantei și al Arkema France [considerentele (12)-(15) și articolul 1 din decizia atacată].

2 Cloratul de sodiu este un agent oxidant puternic, obținut prin electroliza unei soluții apoase de clorură de sodiu într‑o celulă fără diafragmă. Cloratul de sodiu poate fi produs sub formă de cristale sau în soluție. Acesta este în principal utilizat pentru producerea dioxidului de clor, care, la rândul său, este utilizat în industria celulozei și hârtiei pentru albirea celulozei chimice. Alte utilizări ale acestuia privesc, într‑o mai mică măsură, purificarea apei potabile, albirea textilelor, erbicidele și rafinarea uraniului [considerentul (2) al deciziei atacate].

3 Principalii concurenți pe piața cloratului de sodiu în SEE erau, în 1999, următoarele întreprinderi: EKA Chemicals AB (denumită în continuare „EKA”), al cărei capital social era deținut în întregime de grupul Akzo Nobel, care deținea o cotă de 49 % din piața respectivă; Finnish Chemicals Oy, al cărei capital social era deținut în mod indirect și în întregime de Erikem Luxembourg SA (denumită în continuare „ELSA”), care deținea o cotă de 30 % din piața respectivă.; Arkema France, al cărei capital social era deținut, din 1992 până în 2000, în proporție de 97,55 % de reclamantă, deținea o cotă de 9 % din această piață. În sfârșit, Aragonesas Industrias y Energia SAU (denumită în continuare „Aragonesas”), al cărei capital social era deținut, din 1992 până în 2000, în mod direct sau indirect, în întregime sau majoritar de Uralita SA, deținea, ca și Solvay SA/NV, o cotă de 5 % din această piață, în timp ce alți producători dispuneau în mod cumulat de o cotă de 2 % din piața respectivă [considerentele (13), (14), (25)-(30), (42) și (46) ale deciziei atacate].

4 La 28 martie 2003, EKA a depus la Comisie o cerere de imunitate, în temeiul Comunicării Comisiei din 19 februarie 2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea din 2002 privind cooperarea”), cu privire la existența unei înțelegeri pe piața cloratului de sodiu (denumită în continuare „înțelegerea”). EKA a prezentat în susținerea cererii menționate elemente de probă scrise și a dat o declarație orală [considerentele (54) și (55) ale deciziei atacate].

5 La 30 septembrie 2003, Comisia a adoptat o decizie prin care EKA i‑a fost acordată o imunitate condiționată la amendă, în conformitate cu punctul 15 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea [considerentul (55) al deciziei atacate].

6 La 10 septembrie 2004, Comisia a adresat solicitări de informații către Finnish Chemicals, Arkema France și Aragonesas, în conformitate cu articolul 18 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269) [considerentul (56) al deciziei atacate].

7 La 18 octombrie 2004, Arkema France a formulat, în cadrul răspunsului la solicitarea de informații din partea Comisiei menționată la punctul 6 de mai sus, o cerere în temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea [considerentul (57) al deciziei atacate.

8 La 29 octombrie 2004, Finnish Chemicals a depus la Comisie o cerere în temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea și i‑a furnizat oral informații cu privire la înțelegere. Finnish Chemicals și‑a menținut cererea amintită prin scrisoarea din 2 noiembrie 2004 și a furnizat simultan elemente de probă scrise referitoare la participarea sa la încălcarea în cauză [considerentul (58) al deciziei atacate].

9 Începând cu 4 noiembrie 2004, Comisia a adresat solicitări de informații, în conformitate cu articolul 18 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, în special Arkema France, Aragonesas, EKA și Finnish Chemicals. Comisia a avut de asemenea întâlniri cu acestea două din urmă. În ceea ce privește reclamanta, Comisia i‑a adresat o solicitare de informații pentru prima dată la 11 aprilie 2008 [considerentele (59)-(65) ale deciziei atacate].

10 Prin scrisoarea din 11 iulie 2007, Comisia a informat Arkema France cu privire la intenția sa de a‑i respinge cererea formulată în temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea [considerentul (563) al deciziei atacate].

11 Printr‑o scrisoare din aceeași zi, Comisia a informat de asemenea Finnish Chemicals despre intenția sa de a‑i acorda, în conformitate cu Comunicarea din 2002 privind cooperarea, o reducere de 30-50 % a cuantumului amenzii care îi putea fi aplicată [considerentul (583) al deciziei atacate].

12 La 27 iulie 2007, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile ai cărei destinatari erau, pe lângă reclamantă, EKA, Akzo Nobel NV, Finnish Chemicals, ELSA, Arkema France, Aragonesas și Uralita. Acestea au răspuns la comunicare în termenul stabilit [considerentele (66) și (67) ale deciziei atacate].

13 La 20 noiembrie 2007, Arkema France și, printre altele, reclamanta și‑au exercitat dreptul de a fi ascultate oral în cadrul unei audieri la consilierul‑auditor [considerentul (68) al deciziei atacate].

14 La 11 iunie 2008, Comisia a adoptat decizia atacată, care a fost notificată reclamantei la 16 iunie 2008.

15 În decizia atacată, Comisia arată în esență că Arkema France, EKA, Finnish Chemicals și Aragonesas au pus în aplicare o strategie de stabilizare a pieței cloratului de sodiu, al cărei scop final consta în împărțirea volumelor de vânzări ale acestui produs, în coordonarea politicii tarifare față de clienți și, în consecință, în maximizarea marjelor. Funcționarea înțelegerii s‑ar fi întemeiat pe contacte frecvente între concurenți sub forma unor reuniuni bilaterale sau multilaterale și a unor convorbiri telefonice, fără să urmeze totuși o schemă predefinită. Potrivit Comisiei, aceste practici coluzive s‑au desfășurat începând cu 21 septembrie 1994 în cazul EKA și al Finnish Chemicals, începând cu 17 mai 1995 în cazul Arkema France, începând cu 16 decembrie 1996 în cazul Aragonesas și începând cu 13 februarie 1997 în cazul ELSA. Practicile menționate ar fi durat până la 9 februarie 2000, cel puțin în măsura implicării Arkema France, a EKA, a Finnish Chemicals și a Aragonesas [considerentele (69)-(71) ale deciziei atacate].

16 În ceea ce privește în special comportamentul ilicit al Arkema France, Comisia arată că faptele prezentate în decizia atacată demonstrează că aceasta a participat în mod direct la practicile anticoncurențiale în cauză. Comisia arată de asemenea că, pe toată durata încălcării, reclamanta deținea mai mult de 97 % din capitalul social al Arkema France. Din acest motiv, Comisia apreciază că se poate considera în mod rezonabil că Arkema France trebuia să se conformeze politicii stabilite de societatea‑mamă a acesteia și că nu putea, așadar, să acționeze în mod autonom. Comisia concluzionează, prin urmare, că se poate prezuma că reclamanta a exercitat o influență decisivă asupra Arkema France, împrejurare care ar fi confirmată de indicii suplimentare, pe care aceasta le enumeră [considerentele (384) și (386) ale deciziei atacate].

17 În ceea ce privește calcularea cuantumului amenzii aplicate în special Arkema France și reclamantei, Comisia s‑a întemeiat pe Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 (JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264, denumite în continuare „Orientările”) [considerentul (498) al deciziei atacate].

18 Mai întâi, Comisia arată că, pentru a determina cuantumul de bază al amenzii aplicate Arkema France, este necesar să se ia în considerare o sumă reprezentând 19 % din valoarea vânzărilor produselor avute în vedere de înțelegerea în cauză. Pe de o parte, în măsura în care Arkema France a participat la încălcare pe durata a cel puțin patru ani și opt luni, Comisia apreciază că această sumă ar trebui să fie înmulțită cu cinci pentru a ține seama de durata încălcării. Pe de altă parte, pentru a descuraja întreprinderile în cauză, în special Arkema France, să participe la acorduri orizontale de stabilire a prețului, Comisia consideră necesar să aplice un cuantum suplimentar al amenzii reprezentând 19 % din valoarea respectivelor vânzări. Prin urmare, aceasta concluzionează că Arkema France și reclamantei trebuie să li se aplice în solidar o amendă de 22 700 000 de euro [considerentele (510) și (521)-(523) ale deciziei atacate].

19 În plus, în ceea ce privește ajustările aduse cuantumului de bază al amenzii, Comisia arată, cu titlu de circumstanțe agravante, că, la data adoptării deciziei atacate, Arkema France fusese deja sancționată prin trei decizii în care a fost considerată răspunzătoare pentru activități coluzive. Pe de o parte, Comisia apreciază în esență că, dat fiind comportamentul Arkema France, constând în încălcări repetate, se justifică aplicarea în privința acesteia a unei majorări cu 90 % a cuantumului de bază al amenzii. Pe de altă parte, Comisia nu menționează nicio circumstanță atenuantă în beneficiul Arkema France sau al reclamantei care să justifice o reducere a amenzii. În special, Comisia apreciază că, având în vedere toate faptele în cauză, „nicio circumstanță excepțională” nu este de natură să justifice acordarea, în privința Arkema France, a unei reduceri a amenzii în afara sferei de aplicare a Comunicării din 2002 privind cooperarea [considerentele (525), (526), (538) și (544) ale deciziei atacate].

20 În continuare, Comisia arată în esență că, pentru a se asigura că amenzile au un caracter suficient de disuasiv și având în vedere că reclamanta are o valoare ridicată a cifrei de afaceri în afara vânzării bunurilor la care se referă încălcarea și, în sfârșit, că aceasta depășește de departe, în valori absolute, cifra de afaceri a celorlalte întreprinderi în cauză, este necesară aplicarea, în sarcina reclamantei, a unei majorări cu 70 % a cuantumului de bază al amenzii [considerentele (545), (548) și (559) ale deciziei atacate]

21 În plus, Comisia constată că amenzile care trebuie să se aplice în sarcina Arkema France și în special a reclamantei sunt inferioare pragului de 10 % din cifrele lor totale de afaceri în 2007 și că amenzile care le pot fi impuse înainte de aplicarea Comunicării din 2002 privind cooperarea se ridică, pe de o parte, în cazul Arkema France, la 43 130 000 de euro și, pe de altă parte, în cazul reclamantei, la 38 590 000 de euro [considerentele (551) și (552) ale deciziei atacate].

22 În sfârșit, Comisia consideră că Arkema France nu trebuie să beneficieze de nicio reducere a amenzii în temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea, întrucât informațiile pe care le‑a furnizat nu aveau o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din comunicarea menționată. În schimb, Comisia consideră că Finnish Chemicals i‑a furnizat elemente de probă de o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din aceeași comunicare. În consecință, Comisia i‑a acordat o reducere cu 50 % a cuantumului amenzii care ar fi trebuit să i se aplice [considerentele (580), (588) și (591) ale deciziei atacate].

23 Articolele 1 și 2 din partea dispozitivă a deciziei atacate au următorul cuprins:

„Articolul 1

Următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 CE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la o serie de acorduri și practici concertate în vederea alocării de volume de vânzări, a stabilirii prețurilor, a schimburilor de informații sensibile din punct de vedere comercial privind prețurile și volumele de vânzări și a monitorizării aplicării acordurilor anticoncurențiale privind cloratul de sodiu pe piața SEE:

(a) [EKA], de la 21 septembrie 1994 până la 9 februarie 2000;

(b) Akzo Nobel […], de la 21 septembrie 1994 până la 9 februarie 2000;

(c) Finnish Chemicals […], de la 21 septembrie 1994 până la 9 februarie 2000;

(d) [ELSA], de la 13 februarie 1997 până la 9 februarie 2000;

(e) Arkema France […], de la 17 mai 1995 până la 9 februarie 2000;

(f) [reclamanta] […], de la 17 mai 1995 până la 9 februarie 2000;

(g) Aragonesas […], de la 16 decembrie 1996 până la 9 februarie 2000;

(h) Uralita […], de la 16 decembrie 1996 până la 9 februarie 2000.

Articolul 2

Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi:

(a) EKA […] și Akzo Nobel […], în solidar: 0 euro

(b) Finnish Chemicals […]: 10 150 000 de euro, din care, în solidar cu [ELSA] (în lichidare): 50 900 de euro;

(c) Arkema France și [reclamanta] […], în solidar: 22 700 000 de euro;

(d) Arkema France […] : 20 430 000 de euro;

(e) [reclamanta]: 15 890 000 de euro;

(f) Aragonesas […] și Uralita […], în solidar: 9 900 000 de euro

[…]”

24 La articolul 3 din partea dispozitivă a deciziei atacate, Comisia obligă întreprinderile menționate la articolul 1 din decizie ca, pe de o parte, să pună capăt încălcării în cauză, în măsura în care nu au făcut deja acest lucru, și, pe de altă parte, să evite orice act sau comportament precum cel descris la articolul 1 din decizia menționată, precum și orice act sau comportament care are scopuri sau efecte identice sau similare.

25 Articolul 4 din partea dispozitivă a deciziei atacate enumeră destinatarii deciziei atacate, care sunt întreprinderile vizate la articolul 1 din decizia menționată.

Procedura și concluziile părților

26 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 1 august 2008, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

27 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a doua) a decis deschiderea procedurii orale. Tribunalul a adresat de asemenea anumite întrebări Comisiei și i‑a solicitat să furnizeze anumite documente. Sub rezerva transcrierii cererii orale de imunitate formulate de EKA, pe care a Comisia refuzat să o depună, părțile au răspuns la întrebări în termenul stabilit.

28 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 2 iunie 2010.

29 Prin Ordonanța din 11 iunie 2010, Elf Aquitaine/Comisia (T‑299/08, nepublicată în Repertoriu), pe de o parte, Tribunalul a obligat Comisia să depună transcrierea cererii orale de imunitate formulate de EKA și, pe de altă parte, a permis ca acest document să fie consultat de avocații reclamantei la grefa Tribunalului. Comisia a depus în termenul stabilit acest document, pe care avocații reclamantei l‑au consultat la grefa Tribunalului. În răspunsul la o întrebare scrisă adresată de Tribunal, reclamanta a arătat că, deși nu era în măsură să confirme identitatea acestui înscris cu cel la care i se acordase accesul în cadrul procedurii administrative din fața Comisiei, nu avea niciun motiv de îndoială că era vorba despre același înscris.

30 Procedura orală a fost declarată terminată la 16 iulie 2010.

31 Reclamanta solicită Tribunalului:

– cu titlu principal, anularea, în temeiul articolului 230 CE, a deciziei atacate, în măsura în care o privește;

– cu titlu subsidiar, anularea sau reducerea, în temeiul articolului 229 CE, a cuantumului amenzilor care i‑au fost aplicate la articolul 2 literele (c) și (e) din decizia atacată;

– în orice ipoteză, obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

32 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

1. Cu privire la concluziile, formulate cu titlu principal, prin care se solicită anularea deciziei atacate

33 În susținerea cererii sale de anulare a deciziei atacate în măsura în care o privește, reclamanta invocă zece motive. Primul motiv este întemeiat pe încălcarea normelor privind stabilirea răspunderii pentru o încălcare în cadrul grupurilor de societăți. Al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea a șase principii fundamentale, care rezultă din stabilirea în sarcina sa a răspunderii pentru comportamentul ilicit în cauză. Al treilea motiv este întemeiat pe o denaturare a seriei de indicii pe care a furnizat‑o. Al patrulea motiv este întemeiat pe o contradicție în motivarea deciziei atacate. Al cincilea motiv este întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări. Al șaselea motiv este întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice. Al șaptelea motiv este întemeiat pe un abuz de putere. Al optulea motiv este întemeiat pe caracterul neîntemeiat al impunerii unei amenzi care i‑a fost aplicată cu titlu personal. Al nouălea motiv este întemeiat pe încălcarea principiilor și a normelor care reglementează calcularea amenzii impuse în solidar în sarcina Arkema France și a sa. Al zecelea motiv este întemeiat pe încălcarea dispozițiilor din Comunicarea din 2002 privind cooperarea.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea normelor privind stabilirea răspunderii pentru o încălcare în cadrul grupurilor de societăți

34 Primul motiv invocat de reclamantă, potrivit căruia, în decizia atacată, Comisia a încălcat normele privind atribuirea răspunderii pentru o încălcare în cadrul grupurilor de societăți, cuprinde cinci aspecte.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o eroare de drept în stabilirea răspunderii, în sarcina reclamantei, pentru comportamentul ilicit în cauză

– Argumentele părților

35 Reclamanta invocă în esență săvârșirea de către Comisie a unei erori de drept prin faptul că, în considerentul (369) al deciziei atacate, a considerat că nu avea obligația să confirme prin elemente concrete prezumția potrivit căreia o societate‑mamă care deține integral capitalul social al filialei sale exercită efectiv o influență decisivă asupra acesteia din urmă (denumită în continuare „prezumția exercitării unei influențe decisive”).

36 În primul rând, atât dintr‑o jurisprudență bogată, cât și din practica decizională anterioară a Comisiei ar rezulta că aceasta are obligația să coroboreze prezumția exercitării unei influențe decisive prin indicii concrete care să certifice influența respectivă. Aceste indicii ar trebui să arate fie că societatea‑mamă era implicată în încălcare, fie că avea cunoștință de aceasta, fie că organizarea internă a grupului îi permitea să intervină concret în politica comercială a filialei sale. În special, reclamanta susține că, timp de aproape 40 de ani înainte de adoptarea Deciziei C(2004) 4876 final din 19 ianuarie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/E‑1/37.773 – AMCA) (JO 2006, L 353, p. 12, denumită în continuare „Decizia AMCA”), Comisia a reținut indicii concrete de coroborare a prezumției exercitării unei influențe determinante. De asemenea, reclamanta precizează că, în considerentul (574) al Deciziei din 1 octombrie 2008 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (COMP/C.39181 – Ceară de lumânări) (JO 2009, C 295, p. 17, denumită în continuare „Decizia Ceară de lumânări”), Comisia a recunoscut că, înainte de anul 2005, nu stabilea răspunderea pentru o încălcare în sarcina unei societăți‑mamă fără a furniza indicii concrete de coroborare a prezumției respective.

37 În al doilea rând, reclamanta evidențiază că, în Decizia din 10 decembrie 2003 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE [cazul COMP/E‑2/37.857 – Peroxizi organici) (JO 2005, L 110, p. 44, denumită în continuare „Decizia Peroxizi organici”), Comisia nu a stabilit în sarcina reclamantei răspunderea pentru încălcarea sancționată în această decizie, considerând că Arkema France era pe deplin autonomă pe piață.

38 În al treilea rând, reclamanta susține, în esență, că obligația Comisiei de a furniza indicii suplimentare de coroborare a prezumției exercitării unei influențe decisive în cadrul aplicării articolului 81 CE este susținută de jurisprudența referitoare la imputarea în sarcina statului a unei măsuri luate de o întreprindere publică în dreptul ajutoarelor de stat. Cu privire la acest aspect, reclamanta face trimitere la Hotărârea Curții din 16 mai 2002, Franța/Comisia (C‑482/99, Rec., p. I‑4397), și la Hotărârea Tribunalului din 26 iunie 2008, SIC/Comisia (T‑442/03, Rep., p. II‑1161). În opinia sa, în conformitate cu articolul 295 CE, un acționar privat al unui grup de societăți nu poate, în lumina principiului egalității de tratament, să beneficieze de un tratament mai puțin favorabil decât un acționar public.

39 În al patrulea rând, reclamanta susține că aprecierea Comisiei, cuprinsă în considerentul (369) al deciziei atacate, potrivit căreia aceasta din urmă nu are obligația să coroboreze prezumția exercitării unei influențe decisive prin indicii suplimentare care ar dovedi controlul exercitat de o societate‑mamă asupra filialei sale, se opune soluțiilor reținute în majoritatea statelor membre ale Uniunii, precum Belgia, Franța, Italia și Regatul Unit, ca și în Statele Unite, a căror influență asupra dreptului comunitar al concurenței ar fi neîndoielnică. Pe de o parte, în toate aceste state, autoritățile naționale de concurență ar fi recurs la o serie de indicii prin care se urmărește stabilirea comportamentului autonom al unei filiale în raport cu societatea‑mamă a acesteia. Pe de altă parte, deși este adevărat că soluțiile reținute de autoritățile naționale de concurență din statele membre nu sunt obligatorii pentru Comisie, trebuie totuși să țină seama de acestea, date fiind mecanismele de cooperare consolidată care guvernează raporturile sale cu autoritățile menționate în cadrul rețelei europene de concurență.

40 Comisia se opune argumentelor invocate de reclamantă.

– Aprecierea Tribunalului

41 Mai întâi, trebuie arătat că, după ce a amintit, în considerentele (369)-(372) ale deciziei atacate, jurisprudența referitoare la stabilirea răspunderii în sarcina societății‑mamă pentru comportamentul ilicit al unei filiale, în considerentele (386) și (387) ale deciziei menționate, Comisia constată următoarele:

„(386) Pe întreaga durată a încălcării, [reclamanta] a deținut mai mult de 97 % din acțiunile [Arkema France]. Având în vedere că, în asemenea împrejurări, se consideră în mod rezonabil că filiala va trebui să se conformeze politicii definite de societatea‑mamă a acesteia (prin urmare, fără a putea să acționeze în mod autonom) și că societatea‑mamă nu va întâlni niciun obstacol în momentul definirii acestei politici pentru filiala sa, se poate prezuma [că reclamanta] a exercitat o influență determinantă asupra [Arkema France]. Pe de altă parte, există alte elemente care coroborează prezumția potrivit căreia influența exercitată de [reclamantă] a fost suficient de decisivă. Pentru început, toți membrii consiliului de administrație ai [Arkema France] erau desemnați de [reclamantă]. În plus, între anii 1994 și 1999, domnul [P.] a fost în același timp membru al comitetului de direcție generală al [Arkema France]. Aceeași concluzie este valabilă și în cazul domului [I.], care a fost membru al consiliului de administrație al [Arkema France] între anii 1994 și 1998 și al comitetului de direcție generală al [reclamantei] între anii 1994 și 1997. De asemenea, domnul [W.] a făcut parte din consiliul de administrație al [Arkema France] între anii 1994 și 1999 și a fost numit în comitetul de direcție generală al [reclamantei] în anul 1999. Pe de altă parte, și alte persoane, precum domnul [D.] (1994-2000) și domnul [R.] (1994-1997), au fost simultan membri ai consiliilor de administrație ale [Arkema France] și [reclamantei]. Având în vedere aceste mișcări de personal între organele de direcție și de control ale [Arkema France], ale căror membri (în privința organelor de direcție) fuseseră desemnați și – trebuie să se presupună – ar fi putut fi revocați de [reclamantă], este clar că aceasta din urmă fusese informată cu privire la toate deciziile luate de [Arkema France] și putea să le influențeze în orice moment. În plus, nu exista niciun alt acționar important care să poată exercita o influență asupra politicii comerciale a filialei.

(387) Având în vedere prezumția care decurge din participația [reclamantei] la [Arkema France] la momentul încălcării (peste 97 %) și legăturile organizatorice, Comisia consideră că [reclamanta] a exercitat o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale [Arkema France]”.

42 În plus, în considerentele (396)-(415) ale deciziei atacate, Comisia respinge argumentele invocate de Arkema France și de reclamantă în observațiile lor în răspuns la comunicarea privind obiecțiunile și în care contestau stabilirea în sarcina reclamantei a răspunderii pentru încălcarea în cauză.

43 Așadar, din motivele deciziei atacate menționate la punctele 41 și 42 de mai sus rezultă că, pe baza prezumției potrivit căreia o societate‑mamă care deține mai mult de 97 % din capitalul social al filialei sale exercită o influență decisivă asupra acesteia din urmă, Comisia a stabilit în sarcina reclamantei răspunderea pentru încălcarea în cauză. De asemenea, Comisia a considerat, pe de o parte, că această prezumție era coroborată de indicii suplimentare pe care le menționase în decizia atacată și, pe de altă parte, că argumentele invocate de Arkema France și de reclamantă în observațiile scrise în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile nu permiteau răsturnarea prezumției menționate.

44 Așadar, trebuie să se examineze dacă, după cum susține reclamanta, Comisia a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a concluzionat că deținerea din partea sa a mai mult de 97 % din capitalul social al Arkema France era suficientă, individual, pentru a stabili în sarcina sa răspunderea pentru încălcarea în cauză.

45 În Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia (C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237, punctul 54), Curtea a amintit că dreptul concurenței viza activitățile întreprinderilor (Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 59) și că noțiunea de întreprindere cuprindea orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 112, Hotărârea Curții din 10 ianuarie 2006, Cassa di Risparmio di Firenze și alții, C‑222/04, Rec., p. I‑289, punctul 107, și Hotărârea Curții din 11 iulie 2006, FENIN/Comisia, C‑205/03 P, Rec., p. I‑6295, punctul 25).

46 Curtea a precizat de asemenea că noțiunea de întreprindere, plasată în acest context, trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 55 și jurisprudența citată).

47 În cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele privind concurența, răspunderea pentru această încălcare revine entității respective, potrivit principiului răspunderii personale (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 56 și jurisprudența citată).

48 Încălcarea dreptului comunitar al concurenței trebuie să fie imputată fără echivoc unei persoane juridice căreia i se vor putea aplica amenzi, iar comunicarea privind obiecțiunile trebuie să fie adresată acesteia din urmă. De asemenea, este important ca în comunicarea privind obiecțiunile să fie indicată calitatea în care unei persoane juridice îi sunt reproșate faptele invocate (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 57 și jurisprudența citată.

49 Dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că un comportament al unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă având în vedere, mai ales, legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc cele două entități juridice (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 58 și jurisprudența citată).

50 Într‑adevăr, această situație se regăsește deoarece, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere în sensul jurisprudenței menționate la punctele 45 și 46 de mai sus. Astfel, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie prin care să aplice amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 59 și jurisprudența citată) .

51 În cazul particular în care o societate‑mamă deține integral capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de drept al concurenței, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 60 și jurisprudența citată).

52 În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei respective. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala acesteia se comportă în mod autonom pe piață (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 61 și jurisprudența citată).

53 Deși este adevărat că, la punctele 28 și 29 din Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia (C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925, punctele 28 și 29), în afara deținerii a 100 % din capitalul filialei, Curtea a evocat alte împrejurări, precum necontestarea influenței exercitate de societatea‑mamă asupra politicii comerciale a filialei sale și reprezentarea comună a celor două societăți în cursul procedurii administrative, nu este mai puțin adevărat că astfel de împrejurări nu au fost evidențiate de Curte decât în scopul de a expune ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul, iar nu pentru a condiționa punerea în aplicare a prezumției menționate la punctul 60 din prezenta hotărâre de prezentarea unor indicii suplimentare referitoare la exercitarea în mod efectiv a unei influențe a societății‑mamă (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 62 și jurisprudența citată).

54 Din ansamblul acestor considerații rezultă că, atunci când o societate‑mamă deține integral capitalul filialei sale, există o prezumție relativă potrivit căreia această societate‑mamă exercită o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, punctul 63 și jurisprudența citată).

55 În plus, din jurisprudența Tribunalului rezultă că, deși o societate‑mamă deține cvasitotalitatea capitalului social al filialei sale, se poate conchide în mod rezonabil că filiala respectivă nu își determină în mod autonom comportamentul pe piață și că, așadar, formează cu societatea sa mamă aceeași întreprindere în sensul articolului 81 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Michelin/Comisia, T‑203/01, Rec., p. II‑4071, punctul 290 și jurisprudența citată).

56 În speță, trebuie să se constate, pe de o parte, că reclamanta nu contestă, după cum Comisia a arătat în considerentul (386) al deciziei atacate, că deținea mai mult de 97 % din capitalul social al Arkema France la momentul faptelor în discuție și, mai exact, că deținea 97,55 %, după cum s‑a constatat în considerentul (13) al deciziei atacate. Pe de altă parte, deși reclamanta susține că lipsa altui acționar, în afara ei înseși, la capitalul social al Arkema France nu este de natură să coroboreze prezumția exercitării unei influențe decisive, cu toate acestea, reclamanta nu invocă niciun argument de natură să repună în discuție aprecierea Comisiei, cuprinsă în considerentul (396) al deciziei atacate, conform căreia deținerea de o societate‑mamă a cvasitotalității capitalului social al filialei sale este asimilabilă deținerii integrale a capitalului, din moment ce, în principiu, „acționarii minoritari nu beneficiază în acest caz de niciun drept special, în afara simplei lor interesări la profiturile filialei”.

57 Prin urmare, în conformitate cu jurisprudența menționată la punctele 45-55 de mai sus, Comisia a prezumat în mod întemeiat, în decizia atacată, că reclamanta exercita o influență decisivă asupra Arkema France, pe baza constatării că aceasta deținea cvasitotalitatea capitalului social.

58 Niciunul dintre argumentele invocate de reclamantă nu infirmă această concluzie.

59 În primul rând, în ceea ce privește argumentele potrivit cărora, pe de o parte, reiese atât din jurisprudență, cât și din practica decizională a Comisiei, anterioară adoptării Deciziei AMCA, obligația Comisiei de a corobora prezumția exercitării unei influențe decisive prin indicii concrete, acestea trebuie respinse ca neîntemeiate. Astfel, după cum rezultă din cuprinsul punctelor 45-55 de mai sus, în conformitate cu o jurisprudență constantă, Curtea a amintit, în Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia (punctul 45 de mai sus), că prezumția menționată nu trebuia coroborată de Comisie prin indicii suplimentare. Mai mult, chiar dacă, astfel cum Comisia a arătat în Decizia Ceară de lumânări, practica sa decizională anterioară adoptării Deciziei AMCA ar fi constat în coroborarea prezumției exercitării unei influențe decisive prin indicii suplimentare, o asemenea constatare nu poate influența concluzia, menționată la punctul 57 de mai sus, potrivit căreia, în decizia atacată, Comisia avea dreptul să se întemeieze doar pe deținerea de către reclamantă a cvasitotalității capitalului social al Arkema France pentru a prezuma că exercita asupra acesteia din urmă o influență decisivă.

60 În al doilea rând, trebuie respins ca neîntemeiat argumentul potrivit căruia Comisia a săvârșit o eroare de drept prin stabilirea în sarcina reclamantei a răspunderii pentru comportamentul ilicit în cauză, deși nu făcuse o asemenea imputare în Decizia Peroxizi organici. Pe de o parte, în măsura în care, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 45-55 de mai sus, în decizia atacată, pe baza unei interpretări exacte a noțiunii de întreprindere în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia a stabilit în sarcina reclamantei răspunderea pentru încălcarea în cauză, unica împrejurare că, într‑o decizie anterioară de sancționare a Arkema France, Comisia nu a recurs la o asemenea imputare nu poate repune în discuție legalitatea deciziei atacate cu privire la acest aspect. Pe de altă parte, din moment ce Comisia are posibilitatea, iar nu obligația, de a stabili răspunderea pentru o încălcare în sarcina unei societăți‑mamă (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 24 septembrie 2009, Erste Group Bank și alții/Comisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P, Rep., p. I‑8681, punctul 82, și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și T‑271/02, Rec., p. II‑5169, punctul 331), unica împrejurare că, în Decizia Peroxizi organici, Comisia nu a recurs la o asemenea imputare nu presupune obligația acesteia de a recurge la aceeași apreciere într‑o decizie ulterioară (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, cunoscută sub numele „PVC II”, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctul 990).

61 În al treilea rând, în măsura în care reclamanta susține, în esență, că Hotărârea Franța/Comisia, punctul 38 de mai sus (punctele 50-52, 55 și 56), și Hotărârea SIC/Comisia, punctul 38 de mai sus (punctele 94, 95, 98, 99, 101-105 și 107), tind să confirme obligația Comisiei de a furniza indicii suplimentare de coroborare a prezumției exercitării unei influențe decisive pe care se întemeiază în cadrul aplicării articolului 81 CE, acest argument trebuie respins ca inoperant. Astfel, aspectele în discuție, în care s‑a analizat problema dacă o măsură luată de o întreprindere publică este imputabilă statului și, prin urmare, dacă o asemenea măsură poate fi calificată drept ajutor de stat în sensul articolului 87 CE, pe de o parte, nu prezintă legătură cu condițiile de stabilire a unei răspunderi în sarcina unei societăți‑mamă pentru o încălcare a articolului 81 CE și, pe de altă parte, nu se opun existenței unei prezumții a exercitării unei influențe decisive în materie de încălcări ale articolului 81 CE, în raport cu care instanțele Uniunii i‑au recunoscut expres legalitatea, după cum rezultă din jurisprudența menționată la punctele 45-55 de mai sus.

62 În al patrulea rând, trebuie respins ca inoperant argumentul potrivit căruia, în esență, jurisprudența din mai multe state membre ale Uniunii Europene și din Statele Unite impune ca exercitarea unei influențe decisive a societății‑mamă asupra filialei sale să fie coroborată prin indicii concrete. Astfel, în afară de împrejurarea că jurisprudența statelor respective nu este obligatorie pentru Comisie și nu constituie cadrul juridic pertinent în raport cu care trebuie examinată legalitatea deciziei atacate, lipsa recunoașterii prezumției exercitării unei influențe decisive de jurisprudența acelor state, chiar dacă ar fi dovedită, nu ar presupune în niciun caz nelegalitatea acesteia în dreptul comunitar.

63 În lumina considerațiilor de mai sus, primul aspect trebuie respins în parte ca neîntemeiat și în parte ca inoperant.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea principiilor autonomiei juridice și economice a societăților

– Argumentele părților

64 Reclamanta susține că, atunci când prezumția exercitării unei influențe decisive nu este coroborată prin indicii suplimentare care să confirme ingerința societății‑mamă în activitatea filialei sale pe piața avută în vedere de încălcare, situație care s‑a regăsit în practica decizională a Comisiei anterioară adoptării Deciziei AMCA, o asemenea prezumție este incompatibilă cu principiul autonomiei persoanei juridice, din moment ce determină răspunderea automată a societății‑mamă pentru încălcările săvârșite de filiala sa.

65 În primul rând, reclamanta susține că numai pe cale de excepție, justificată în mod întemeiat, de la principiul autonomiei economice a persoanei juridice, se poate considera că o societate‑mamă face parte din sfera întreprinderii în sensul articolului 81 CE. Într‑o asemenea ipoteză excepțională, unei societăți‑mamă i s‑ar putea atribui răspunderea pentru încălcarea săvârșită de filiala sa și aceasta ar fi obligată în solidar la plata amenzii care îi este impusă filialei respective, însă nu ar putea fi obligată la plata unei amenzi cu titlu personal.

66 Reclamanta evidențiază faptul că dreptul societăților din statele membre ale Uniunii consacră principiul autonomiei juridice a persoanelor juridice, inclusiv în privința filialelor al căror capital social este deținut integral de societatea‑mamă a acestora. Principiul menționat ar decurge din caracteristicile personalității juridice și ar conferi în special o capacitate juridică deplină și un patrimoniu propriu fiecărei societăți, care ar fi pe deplin răspunzătoare pentru propriile acțiuni, inclusiv pentru consecințele activității sale economice pe piață. În această privință, reclamanta precizează că jurisprudența a recunoscut principiul autonomiei economice a unei filiale, care decurge din autonomia sa juridică. Acest principiu ar constitui deopotrivă un element fundamental al bunei funcționări al economiilor moderne. Prin urmare, atât reclamanta, cât și Arkema France, în calitate de persoane juridice distincte, ar dispune de autonomie juridică și economică proprie.

67 În al doilea rând, reclamanta susține că principiul autonomiei economice a filialei constituie transpunerea concretă a utilizării de către aceasta a tuturor caracteristicilor juridice ale personalității sale juridice. Pe de o parte, analiza dreptului majorității statelor membre ale Uniunii Europene ar evidenția că principiul autonomiei persoanei juridice face parte din temeiurile juridice fundamentale pe care se întemeiază organizarea socială, de la care nu se poate deroga decât în împrejurări excepționale, după cum ar rezulta din diferitele jurisprudențe naționale. Pe de altă parte, Comisia ar avea obligația, atunci când aplică dreptul concurenței, de a ține seama de jurisprudența instanțelor satelor membre ale Uniunii, în caz contrar riscând să pună în pericol convergența necesară a diferitelor legislații privind concurența în cadrul rețelelor europeană și internațională de concurență.

68 Comisia se opune argumentelor invocate de reclamantă.

– Aprecierea Tribunalului

69 Reclamanta susține în esență că, prin stabilirea în sarcina sa a răspunderii pentru încălcarea în cauză, Comisia a încălcat principiile autonomiei juridice și economice a societăților.

70 Or, fără a fi necesară pronunțarea asupra conținutului principiilor autonomiei juridice și economice a societăților, nici măcar asupra existenței celui de al doilea dintre aceste principii, este suficient să se constate că, în orice caz, acestea nu pot avea drept efect faptul ca o societate al cărei capital este deținut integral sau cvasiintegral de o altă societate să poată acționa obligatoriu în mod autonom pe piață ca urmare a unicei împrejurări că dispune de personalitate juridică sau de mijloace economice proprii. Astfel, o asemenea supoziție ar ignora total numeroase posibilități care există în practică pentru o societate‑mamă care deține integral sau cvasiintegral capitalul filialei sale de a influența comportamentul acesteia în mod formal ori informal.

71 Prin urmare, pretinsele principii ale autonomiei juridice și economice invocate de reclamantă în speță nu au fost încălcate de Comisie.

72 Argumentele pe care reclamanta le invocă în acest scop nu pot fi admise. Pe de o parte, în ceea ce privește argumentele potrivit cărora prezumția exercitării unei influențe decisive ar fi contrară dreptului aplicabil în anumite state membre ale Uniunii, acestea trebuie respinse ca neîntemeiate pentru aceleași motive ca acelea prezentate la punctul 62 de mai sus, și anume în special că dreptul statelor respective nu constituie cadrul juridic pertinent în raport cu care trebuie apreciată legalitatea deciziei atacate. Pe de altă parte, în măsura în care reclamanta susține că, prin stabilirea în sarcina sa a răspunderii pentru încălcarea în cauză, Comisia a încălcat dreptul societăților aplicabil în statele membre ale Uniunii și, prin urmare, principiul subsidiarității, se impune constatarea că, în conformitate cu articolului 81 alineatul (1) CE, atunci când o entitate economică încalcă normele de concurență, aceasta trebuie să răspundă pentru încălcare, Comisia fiind abilitată să aplice sancțiuni în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

73 În lumina considerațiilor de mai sus, al doilea aspect trebuie respins ca neîntemeiat.

Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe o eroare referitoare la faptul că indiciile reținute de Comisie în decizia atacată nu coroborează prezumția exercitării unei influențe decisive

– Argumentele părților

74 Reclamanta invocă în esență săvârșirea de către Comisie a unei erori de drept și a unor erori vădite de apreciere prin faptul că a considerat că cele trei elemente suplimentare menționate în considerentul (386) al deciziei atacate (a se vedea punctul 41 de mai sus) ar corobora prezumția exercitării unei influențe decisive. În această privință, reclamanta susține că, pe de o parte, faptul că a numit membrii consiliului de administrație al filialei sale și, pe de altă parte, faptul că cinci membri ai comitetului de direcție generală sau ai consiliului de administrație al Arkema France au făcut parte din comitetul său de direcție generală sau din consiliul său de administrație nu permit coroborarea prezumției respective.

75 Comisia se opune argumentelor invocate de reclamantă.

– Aprecierea Tribunalului

76 Potrivit jurisprudenței menționate la punctele 52-55 de mai sus, Comisia nu are obligația să coroboreze prin elemente suplimentare prezumția exercitării unei influențe decisive, pe care are dreptul să o invoce atunci când o societate‑mamă deține integral sau cvasiintegral capitalul social al filialei sale, dar, în schimb, reclamanta, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, trebuie să prezinte elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala acesteia se comportă în mod autonom pe piață.

77 Prin urmare, deși ar trebui să se rețină că, după cum afirmă reclamanta, în considerentul (386) al deciziei atacate, Comisia s‑a întemeiat în mod eronat pe indicii care nu erau susceptibile să coroboreze prezumția exercitării unei influențe decisive, o asemenea eroare nu ar fi, în niciun caz, de natură să repună în discuție faptul că Comisia putea în mod întemeiat să se fondeze doar pe constatarea deținerii de către reclamantă a cvasitotalității capitalului social al filialei sale pentru a prezuma că reclamanta exercita o influență decisivă asupra filialei.

78 În consecință, al treilea aspect trebuie înlăturat ca inoperant, fără a fi necesară examinarea argumentelor reclamantei care urmăresc în esență contestarea pertinenței indiciilor reținute de Comisie în decizia atacată în vederea coroborării prezumției exercitării unei influențe decisive.

Cu privire la al patrulea aspect, întemeiat pe faptul că Comisia a considerat în mod greșit că reclamanta nu a furnizat o serie de indicii de natură să răstoarne prezumția exercitării unei influențe decisive

– Argumentele părților

79 Reclamanta susține în esență că Comisia a considerat în mod greșit că nu a furnizat o serie de indicii convergente care să răstoarne prezumția exercitării unei influențe decisive și care să stabilească, pe de o parte, autonomia Arkema France pe piață și, pe de altă parte, lipsa imixtiunii din partea sa în politica comercială a filialei sale. Reclamanta precizează că, în mod contrar afirmațiilor Comisiei, seria de indicii pe care a furnizat‑o nu se limitează la dovedirea faptului că nu a participat la înțelegere sau că nu a avut cunoștință despre aceasta.

80 În primul rând, reclamanta susține că a demonstrat printr‑o serie de indicii convergente autonomia Arkema France pe piață.

81 Primo, reclamanta amintește mai întâi că, după cum a arătat în cadrul primului aspect al primului motiv (a se vedea punctul 37 de mai sus), Comisia a recunoscut autonomia Arkema France pe piață în Decizia Peroxizi organici. Mai mult, reclamanta susține că, în Decizia din 3 mai 2006, Peroxid de hidrogen și perborat (cazul COMP/F/38.620) (JO L 353, p. 54, denumită în continuare Decizia „Peroxid de hidrogen”), Comisia nu a încercat în niciun moment să coroboreze printr‑un anumit element concret prezumția exercitării unei influențe determinante, cu privire la care considerase în acel moment că nu exista niciun indiciu care să permită susținerea prezumției respective. În sfârșit, în măsura în care cloratul de sodiu aparține aceleiași familii de produse ca acelea avute în vedere în Decizia Peroxizi organici și în Decizia Peroxid de hidrogen și în care acesta era gestionat în cadrul grupului Elf Aquitaine exact în același mod ca produsele vizate de cele două decizii, Comisia nu ar putea susține în mod întemeiat în cadrul prezentei cauze că reclamanta a avut ingerințe în strategia comercială a Arkema France.

82 Secundo, reclamanta susține că Arkema France aparținea unui grup caracterizat printr‑o administrare descentralizată a filialelor sale și că, în consecință, reclamanta acționa la conducerea grupului doar în calitate de societate holding neoperațională, întrucât nu intervenea în administrarea operațională a filialelor sale. Pentru acest motiv, Comisia nu ar fi trebuit să stabilească în sarcina sa răspunderea pentru încălcarea în cauză, în sensul că, pentru un motiv identic, nu recursese la o asemenea imputare în privința uneia dintre societățile‑mamă sancționate în Decizia din 20 octombrie 2004 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] (cazul COMP/C.38.238, Tutun brut – Spania) (JO 2007, L 102, p. 14, denumită în continuare „Decizia Tutun brut Spania”).

83 Tertio, reclamanta susține că Arkema France și‑a definit întotdeauna strategia comercială în mod autonom.

84 Pe de o parte, contrar afirmațiilor Comisiei cuprinse la punctul 324 din comunicarea privind obiecțiunile și după cum ar fi recunoscut în cadrul audierii la consilierul‑auditor, reclamanta nu ar fi adoptat sau aprobat niciodată planul de activitate sau bugetul activităților Arkema France în legătură specifică cu cloratul de sodiu. Dimpotrivă, Arkema France ar fi dispus la momentul faptelor de toate mijloacele și resursele organizatorice, juridice și financiare necesare definirii strategiei comerciale a activităților legate de cloratul de sodiu, precum și gestionării acestor activități.

85 Pe de altă parte, reclamanta invocă o serie de argumente prin care urmărește să demonstreze că Arkema France acționa în mod autonom pe piață. Mai întâi, Arkema France ar fi beneficiat de deplina capacitate de a contracta, fără autorizarea prealabilă din partea societății‑mamă a acesteia, împrejurare care i‑ar fi dat posibilitatea să își gestioneze întru totul autonom politica comercială. În continuare, Arkema France ar fi definit întotdeauna în mod liber gama de produse și de servicii pe care o comercializa pe piața cloratului de sodiu, din moment ce reclamanta nu ar fi adresat niciodată nicio instrucțiune ori directivă filialei sale cu privire la producția acesteia, la prețurile practicate și la vânzarea producției sale. Mai mult, Arkema France ar fi beneficiat pe deplin de libertatea de a‑și defini, fără intervenția societății sale mamă, obiectivele de vânzări și marjele brute, niciun angajat al reclamantei neavând posibilitatea să se amestece în acest tip de decizii. Pe de altă parte, reclamanta nu ar fi fost niciodată prezentă, fie în aval, fie în amonte, pe piețele pe care opera filiala acesteia. În sfârșit, Arkema France ar fi intervenit pe piața cloratului de sodiu în nume propriu și pe seama sa, iar nu în calitate de reprezentant ori de agent comercial al reclamantei.

86 Quarto, în opinia reclamantei, Arkema France dispunea de autonomie financiară deplină. O asemenea constatare ar decurge din considerațiile prezentate la punctele 81-85 de mai sus, precum și din caracterul foarte modest al activității sale în ce privește cloratul de sodiu în cadrul grupului la momentul faptelor în litigiu. Reclamanta adaugă că acest control financiar pe care îl exercita asupra Arkema France era foarte general și, prin urmare, nu putea privi activitatea referitoare la cloratul de sodiu.

87 Quinto, reclamanta susține că Arkema France nu o informa cu privire la activitatea sa pe piață, iar singura prezentare a conturilor pe care Arkema France o efectua în privința sa rămânea strict în limitele obligațiilor unui holding în raport cu normele contabile și cu reglementarea financiară aplicabilă. Prin urmare, această prezentare a conturilor ar fi rămas la un nivel foarte general și nu ar fi vizat politica comercială a Arkema France.

88 Sexto, reclamanta arată că, în lumina tuturor considerațiilor prezentate la punctele 81-87 de mai sus, pe de o parte, Comisia ar fi trebuit să constate că activitatea desfășurată de Arkema France nu era supusă instrucțiunilor din partea societății‑mamă a acesteia. Pe de altă parte, atât din jurisprudență, cât și din practica decizională a Comisiei ar rezulta că toate indiciile menționate de reclamantă pentru răsturnarea prezumției exercitării unei influențe decisive ar fi pertinente pentru a demonstra autonomia filialei sale. Prin respingerea indiciilor furnizate de reclamantă, Comisia i‑ar fi negat, de facto, această modalitate de probă pentru a răsturna prezumția respectivă.

89 În al doilea rând, reclamanta susține că, în considerentul (370) al deciziei atacate, Comisia a respins în mod greșit caracterul probatoriu al neparticipării sale la încălcarea săvârșită de filiala acesteia, precum și al lipsei sale de cunoștință despre încălcarea menționată în scopul înlăturării răspunderii, deși Comisia a recunoscut expres în decizia atacată că reclamanta nu a fost niciodată implicată direct sau indirect în încălcarea în cauză. Or, Comisia și instanțele Uniunii ar reține drept indiciu pertinent participarea la încălcare sau faptul de a cunoaște existența unei încălcări, în cadrul stabilirii în sarcina unei societăți‑mamă a răspunderii pentru acea încălcare.

90 În al treilea rând, reclamanta arată că, în considerentul (403) al deciziei atacate, Comisia a considerat în mod greșit că faptul că nu a intervenit nici pe piața cloratului de sodiu în SEE, nici pe piețele în amonte sau în aval ale acestui produs nu constituia o dovadă a independenței sale. O asemenea poziție ar fi incompatibilă cu jurisprudența care rezultă din Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Prym și Prym Consumer/Comisia (T‑30/05, nepublicată în Repertoriu).

91 Comisia se opune argumentelor invocate de reclamantă.

– Aprecierea Tribunalului

92 Reclamanta susține, în esență, că a furnizat o serie de indicii care demonstrau autonomia Arkema France pe piața cloratului de sodiu și lipsa amestecului din partea sa în politica comercială a filialei acesteia.

93 Trebuie amintit că, pe de o parte, după cum rezultă din jurisprudența menționată îndeosebi la punctele 52-55 de mai sus, atunci când Comisia se întemeiază pe prezumția exercitării unei influențe decisive pentru a stabili în sarcina unei societăți‑mamă răspunderea pentru încălcare, acesteia din urmă îi revine obligația de a o răsturna prin furnizarea unor elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala acesteia se comportă pe piață în mod autonom. Pe de altă parte, pentru a demonstra autonomia filialei sale pe piață și, prin urmare, pentru a răsturna prezumția amintită, societatea‑mamă are obligația de a prezenta orice element referitor la legăturile organizatorice, economice și juridice dintre aceasta și filială de natură să demonstreze că ele nu constituie o singură entitate economică.

94 În speță, trebuie să se examineze dacă Comisia a considerat în mod întemeiat că elementele cuprinse în seria de indicii furnizate de reclamantă nu permiteau să se demonstreze autonomia Arkema France pe piață și să se răstoarne prezumția exercitării unei influențe decisive.

95 În primul rând, în ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia poziția reținută de Comisie în Decizia Peroxizi organici și în Decizia Peroxid de hidrogen arată că Arkema France se comporta pe piață în mod autonom, acesta trebuie respins ca neîntemeiat. Mai întâi, trebuie arătat, pe de o parte, că reclamanta interpretează în mod greșit deciziile menționate, din moment ce Comisia nu a concluzionat în sensul că Arkema France acționa în mod autonom nici, în special, pe piața cloratului de sodiu, nici, în general, pe alte piețe ale produselor pe care le comercializa. Astfel, după cum rezultă îndeosebi din articolul 1 din Decizia Peroxizi organici, Comisia s‑a limitat să sancționeze Arkema France (fostă Atofina) fără a se pronunța asupra aspectului dacă era necesar să se stabilească în sarcina reclamantei răspunderea pentru acea încălcare. Pe de altă parte, se impune constatarea că, în Decizia Peroxid de hidrogen, Comisia a concluzionat, în esență, în special în considerentul (427) al deciziei respective, că răspunderea pentru încălcarea în cauză în acea decizie trebuia stabilită în sarcina reclamantei. Prin urmare, nici una, nici cealaltă dintre aceste decizii nu permit să se concluzioneze în sensul că, în împrejurări asemănătoare celor din speță, Comisia a considerat că Arkema France acționa pe piață în mod autonom.

96 Mai mult, în măsura în care, după cum s‑a constatat la punctul 60 de mai sus, Comisia are posibilitatea, iar nu obligația, de a stabili răspunderea în sarcina unei societăți‑mamă pentru încălcare și în măsura în care, pe baza unei interpretări exacte a articolului 81 CE, Comisia a stabilit în speță, în sarcina reclamantei, răspunderea pentru încălcare, constatarea eventuală potrivit căreia Comisia, în cauzele precedente, fie ar fi considerat că nu era necesar să recurgă la o asemenea imputare, fie ar fi coroborat prezumția exercitării unei influențe decisive prin indicii suplimentare nu ar permite, în nicio ipoteză, să se concluzioneze că, în speță, a săvârșit o eroare de drept prin stabilirea în sarcina reclamantei a răspunderii pentru încălcarea în cauză.

97 În al doilea rând, în ceea ce privește argumentele reclamantei potrivit cărora autonomia Arkema France este demonstrată prin administrarea descentralizată a grupului Elf Aquitaine și prin faptul că reclamanta era doar un „holding neoperațional” care nu intervenea în administrarea operațională a filialelor sale, astfel încât, în consecință, Comisia nu ar fi trebuit să stabilească în sarcina sa răspunderea pentru o încălcare, după cum, de altfel, nu ar fi stabilit‑o în privința altei societăți‑mamă în Decizia Tutun brut Spania, acestea trebuie respinse de asemenea ca neîntemeiate.

98 Mai întâi, trebuie arătat, pe de o parte, că afirmația potrivit căreia reclamanta este o societate „holding neoperațională” nu este susținută de niciun element concret de natură să demonstreze că aceasta nu exercita nicio influență decisivă asupra filialei sale. Pe de altă parte, după cum rezultă din jurisprudența prezentată la punctul 60 de mai sus, faptul că, în Decizia Tutun brut Spania, Comisia nu a stabilit în sarcina unei societăți‑mamă răspunderea pentru încălcare nu poate infirma, în nicio ipoteză, constatarea potrivit căreia erau reunite condițiile unei asemenea stabiliri a răspunderii în decizia atacată.

99 Mai mult, și în orice ipoteză, în contextul unui grup de societăți, o societate holding are vocația să regrupeze participații în societăți diferite și are drept funcție asigurarea unității de conducere. Prin urmare, nu se poate exclude ca reclamanta să fi exercitat o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale prin coordonarea, printre altele, a investițiilor financiare în cadrul grupului Elf Aquitaine. În plus, repartizarea internă a diferitelor activități ale reclamantei, care țin de o administrare descentralizată, între diferite divizii sau departamente constituie un fenomen normal în grupurile de societăți precum cel la conducerea căruia se află reclamanta. Prin urmare, acest argument nu răstoarnă nicidecum prezumția potrivit căreia reclamanta și Arkema France constituiau o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE.

100 În al treilea rând, în măsura în care reclamanta susține, pe de o parte, că Arkema France și‑a definit întotdeauna în mod autonom strategia comercială pe piața cloratului de sodiu, din moment ce ea nu a adoptat și nici nu a aprobat niciodată planul de activitate și bugetul activităților desfășurate de Arkema France în legătură specială cu acest produs, și că aceasta din urmă dispunea, în esență, de capacitatea de a acționa pe piață în mod autonom și, pe de altă parte, că Arkema France dispunea de autonomie financiară deplină, din moment ce controlul pe care reclamanta îl exercita asupra filialei sale era foarte general, aceste argumente trebuie deopotrivă respinse ca neîntemeiate.

101 Astfel, pe lângă faptul că argumentele reclamantei nu sunt susținute de niciun element concret, trebuie arătat mai întâi că împrejurarea că aceasta nu a adoptat și nici nu a aprobat niciodată planul de activitate și bugetul activităților desfășurate de Arkema France nu permite să se demonstreze că reclamanta nu putea nici să le modifice, nici să le respingă, nici să controleze aplicarea acestora.

102 Mai mult, nu se poate exclude ca reclamanta să fi exercitat o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale prin coordonarea în special a investițiilor financiare din cadrul grupului Elf Aquitaine.

103 În sfârșit, dacă, astfel cum de altfel a susținut reclamanta în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile (a se vedea pagina 71 din răspunsul respectiv) și după cum rezultă din considerentul (392) al deciziei atacate, ea controla angajamentele cele mai importante ale filialei sale, această împrejurare nu face decât să întărească concluzia Comisiei potrivit căreia filiala respectivă nu era autonomă în raport cu reclamanta.

104 În al patrulea rând, argumentul reclamantei potrivit căruia Arkema France nu o informa cu privire la activitatea sa pe piață și, în privința sa, nu recurgea la o prezentare a conturilor decât în termeni foarte generali, în conformitate cu dreptul francez și cu statutul acesteia, acesta trebuie respins ca neîntemeiat. În această privință, în afară de faptul că trebuie arătat că acest argument nu este susținut de niciun element concret, recunoașterea de către reclamantă, după cum s‑a arătat la punctul 103 de mai sus, a faptului că aceasta controla angajamentele cele mai importante ale filialei sale tinde să contrazică argumentul menționat.

105 În al cincilea rând, în măsura în care reclamanta susține că nu a participat niciodată la încălcare, că nu a avut cunoștință despre aceasta și că nu a intervenit nici în amontele, nici în avalul pieței cloratului de sodiu, și nici pe piața menționată, care, în privința sa, avea o importanță minoră, trebuie să se constate că asemenea elemente nu sunt susceptibile să dovedească autonomia Arkema France. Mai întâi, trebuie amintit că, după cum reiese din jurisprudență, nici relația de instigare, dintre societatea‑mamă și filială, referitoare la încălcare și nici implicarea societății‑mamă în încălcarea menționată, ci împrejurarea că ambele constituie o singură întreprindere abilitează Comisia să adreseze societății‑mamă a unui grup de societăți o decizie de impunere de amenzi (Hotărârea Michelin/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctul 290). În continuare, nu se poate ajunge la o concluzie nici din împrejurarea că reclamanta și Arkema France și‑ar desfășura activitatea pe piețe distincte, nici din aceea că piața cloratului de sodiu avea pentru reclamantă o importanță minoră. Astfel, trebuie să se rețină că, într‑un grup precum cel la conducerea căruia se află reclamanta, diviziunea sarcinilor constituie un fenomen normal, care nu permite răsturnarea prezumției potrivit căreia reclamanta și Arkema France constituiau o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE. Prin urmare, aceste argumente trebuie respinse ca fiind inoperante.

106 În al șaselea rând, în ceea ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia Comisia i‑a negat, de facto, dreptul de a răsturna prezumția exercitării unei influențe decisive considerând că indiciile pe care le‑a furnizat nu permiteau demonstrarea autonomiei Arkema France, acesta trebuie respins ca neîntemeiat. Astfel, în decizia atacată, Comisia nu numai că nu a contestat dreptul reclamantei de a furniza indicii de natură să răstoarne prezumția exercitării unei influențe decisive, ci, doar după ce a examinat seria de indicii pe care reclamanta i le furnizase, a concluzionat în mod întemeiat, după cum reiese din constatările menționate la punctele 95-105 de mai sus, că elementele seriei menționate nu permiteau răsturnarea prezumției respective.

107 În lumina tuturor considerațiilor de mai sus, trebuie să se concluzioneze că Comisia a considerat în mod întemeiat că reclamanta nu a furnizat elemente de probă de natură să răstoarne prezumția exercitării unei influențe decisive.

108 Prin urmare, al patrulea aspect al primului motiv trebuie respins în parte ca neîntemeiat și în parte ca inoperant.

Cu privire la al cincilea aspect, întemeiat pe transformarea prezumției exercitării unei influențe decisive într‑o prezumție absolută

– Argumentele părților

109 Reclamanta susține că, prin respingerea seriei de indicii pe care a furnizat‑o Comisiei, aceasta din urmă a transformat prezumția exercitării unei influențe decisive, care ar trebui să fie o prezumție relativă, într‑o prezumție absolută.

110 În primul rând, reclamanta susține că transformarea unei prezumții relative într‑o prezumție absolută aduce atingere principiului prezumției de nevinovăție. Mai întâi, această transformare ar constitui o probatio diabolica, cu alte cuvinte, o dovadă imposibil de a fi repusă în discuție și, prin urmare, o probă inadmisibilă în raport cu jurisprudența. În continuare, în ședință, reclamanta a precizat că o asemenea prezumție ar fi contrară principiului prezumției de nevinovăție, consacrat, pe de o parte, de Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), astfel cum a fost interpretată de Curtea Europeană a Drepturilor Omului în Hotărârea Salabiaku împotriva Franței din 7 octombrie 1988 (seria A nr. 141‑A, § 28), și, pe de altă parte, de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1), care, în temeiul articolului 6 alineatul (1) TUE, are aceeași valoare juridică precum tratatele. În sfârșit, răspunzând la întrebările Tribunalului adresate în ședință, reclamanta a precizat că, în opinia sa, Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, era incompatibilă cu dispozițiile sus‑menționate.

111 În al doilea rând, în opinia reclamantei, Comisia a făcut imposibil de răsturnat prezumția exercitării unei influențe decisive, invocată în decizia atacată.

112 Primo, din considerentele (396) și (412) ale deciziei atacate ar reieși că însăși Comisia recunoaște că răsturnarea prezumției exercitării unei influențe decisive este aproape imposibil de efectuat în practică, din moment ce în decizia atacată precizează că „această prezumție se verifică în aproape toate cazurile”.

113 Secundo, Comisia ar fi refuzat să ia în considerare indiciile invocate de reclamantă pentru a răsturna prezumția exercitării unei influențe decisive, deși astfel de indicii, atunci când sunt invocate de Comisie, permit acesteia din urmă să coroboreze prezumția menționată.

114 Tertio, din considerentul (401) in fine al deciziei atacate ar rezulta că Comisia consideră, în mod greșit, că o societate‑mamă trebuie să fie răspunzătoare pentru o încălcare indiferent că a interferat sau nu a interferat în activitatea filialei sale, că a lăsat‑o sau nu a lăsat‑o să acționeze liber și că a avut sau nu a avut cunoștință despre încălcările săvârșite de filiala respectivă.

115 Quarto, Comisia nu ar fi acționat în mod corespunzător ca urmare a erorii sale de interpretare, pe care ar fi recunoscut‑o în cadrul audierii desfășurate la consilierul‑auditor, a observațiilor formulate de Arkema France la 18 octombrie 2004 ca răspuns la solicitarea de informații pe care Comisia i‑a adresat‑o la 10 septembrie 2004 și în care făcuse confuzie între Elf Atochem și reclamantă.

116 Quinto, în decizia atacată, Comisia s‑ar fi întemeiat nu pe elemente concrete care să demonstreze exercitarea efectivă a unei influențe decisive a reclamantei asupra gestiunii comerciale a Arkema France, ci pe simple afirmații nesusținute, care ar constitui alte prezumții și supoziții pe care nu le‑a verificat niciodată.

117 Sexto, din respingerea tuturor elementelor din seria de indicii furnizată de reclamantă ar trebui să se deducă faptul că se solicită de către Comisie mijloace de probă scrise negative cu privire la imixtiunea unei societăți‑mamă în politica comercială a filialei sale.

118 Comisia se opune argumentelor invocate de reclamantă.

– Aprecierea Tribunalului

119 În esență, reclamanta susține că, prin respingerea indiciilor pe care le‑a furnizat Comisiei, aceasta a transformat prezumția exercitării unei influențe decisive într‑o prezumție absolută. Or, o asemenea prezumție ar fi nelegală atât în raport cu CEDO și cu Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, cât și în raport cu jurisprudența instanțelor Uniunii Europene și a Curții Europene a Drepturilor Omului.

120 În această privință, trebuie arătat că, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 52 de mai sus, reclamantei nu i s‑a impus să dovedească lipsa imixtiunii sale în administrarea filialei sale, ci doar să furnizeze elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala acesteia se comporta în mod autonom pe piața relevantă.

121 Or, împrejurarea că, în speță, reclamanta nu a furnizat elemente de probă de natură să răstoarne prezumția exercitării unei influențe decisive, astfel cum rezultă din examinarea celui de al patrulea aspect al primului motiv (a se vedea punctele 95-106 de mai sus) nu are semnificația că prezumția respectivă nu poate, în niciun caz, să fie răsturnată.

122 Pentru acest motiv, în primul rând, trebuie respins ca inoperant argumentul reclamantei, prezentat la punctul 110 de mai sus, potrivit căruia, în esență, prezumția exercitării unei influențe decisiv, invocată de Comisie în decizia atacată și a cărei legalitate a fost recunoscută de Curte în Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 45 de mai sus, este contrară prezumției de nevinovăție, astfel cum acest principiu, pe de o parte, a fost recunoscut în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și în CEDO și, pe de altă parte, astfel cum a fost interpretat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului și în jurisprudența instanțelor Uniunii. În al doilea rând, trebuie respinse ca neîntemeiate argumentele, menționate la punctele 111-117 de mai sus, potrivit cărora, în esență, Comisia a reținut, în mod greșit, că indiciile care i‑au fost furnizate de reclamantă demonstrau că aceasta nu exercita o influență decisivă asupra Arkema France, din moment ce, după cum s‑a constatat în cadrul examinării celui de al patrulea aspect al primului motiv (a se vedea punctele 95-106 de mai sus), pentru motivul că niciunul dintre indiciile furnizate de reclamantă nu permitea să se concluzioneze, în speță, în sensul autonomiei pe piață a Arkema France, în decizia atacată, Comisia a stabilit în sarcina reclamantei răspunderea pentru încălcare.

123 Prin urmare, trebuie respinse, în parte ca neîntemeiate, iar în parte ca inoperante, al cincilea aspect al primului motiv și, în consecință, primul motiv în ansamblu.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea a șase principii fundamentale, care rezultă din stabilirea în sarcina reclamantei a răspunderii pentru comportamentul ilicit

124 Reclamanta susține, în esență, că Comisia a încălcat șase principii fundamentale prin stabilirea în sarcina sa a comportamentului ilicit al Arkema France. Prin urmare, prezentul motiv cuprinde șase aspecte.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare al reclamantei

– Argumentele părților

125 Reclamanta susține, în esență, că dreptul său la apărare a fost încălcat înainte și după ce i‑a fost notificată comunicarea privind obiecțiunile.

126 În primul rând, reclamanta susține mai întâi că aprecierea Comisiei, cuprinsă în considerentul (406) al deciziei atacate, potrivit căreia nu avea obligația să îndeplinească în privința sa diligențe specifice înaintea notificării comunicării privind obiecțiunile este infirmată de jurisprudență, astfel cum reiese din Hotărârea Curții din 2 octombrie 2003, Thyssen Stahl/Comisia (C‑194/99 P, Rec., p. I‑10921), și din Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Comisia (C‑105/04 P, Rec., p. I‑8725). Astfel, în opinia reclamantei, Comisia ar fi trebuit să utilizeze prerogativele sale de investigație înainte de comunicarea privind obiecțiunile pentru a colecta indicii care să coroboreze prezumția exercitării unei influențe decisive din partea reclamantei, în loc să se limiteze la cele furnizate de Arkema France. În ședință, reclamanta a precizat că o asemenea obligație rezulta deopotrivă din Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, AC‑Treuhand/Comisia (T‑99/04, Rep., p. II‑1501), și din Codul de bune practici al Comisiei privind articolele 101 TFUE și 102 TFUE (denumit în continuare „Codul bunelor practici”), care, la data ședinței, era disponibil pe site‑ul internet al Comisiei.

127 În continuare, în lipsa unor măsuri de investigare inițiate în privința sa, reclamanta ar fi fost privată de dreptul de a explica, înaintea adoptării comunicării privind obiecțiunile, modul de funcționare a grupului Elf Aquitaine, relațiile sale cu Arkema France și rolul său pur pasiv în gestionarea activității acesteia referitoare la cloratul de sodiu. Reclamanta ar fi fost deopotrivă în imposibilitatea de a controla veridicitatea informațiilor furnizate de Arkema France și în privința cărora aceasta din urmă a solicitat confidențialitatea, precum cifra de afaceri a reclamantei pe care Arkema France a furnizat‑o Comisiei ca răspuns la o solicitare de informații.

128 În plus, din moment ce investigația privea perioada ulterioară părăsirii grupului Elf Aquitaine de către Arkema France, la 18 mai 2006, Comisia nu ar fi putut să colecteze răspunsuri complete la întrebările pe care i le adresase acesteia din urmă. Așadar, reclamanta ar fi pierdut o șansă, pe de o parte, de a determina modificarea obiecțiunilor reținute în privința sa, demonstrând, încă din stadiul investigației, imposibilitatea de i se imputa încălcarea săvârșită de Arkema France, și, pe de altă parte, de a evita impunerea în sarcina sa a două amenzi diferite. În ședință, aceasta a adăugat că, în măsura în care comunicarea privind obiecțiunile a ajuns la reclamantă la o dată la care Arkema France nu mai făcea parte din grupul Elf Aquitaine și în care, de la începutul investigației, au trecut patru ani, aceasta nu mai dispunea de probe care să îi permită să se apere în mod util la data notificării comunicării respective.

129 În sfârșit, alterarea capacității reclamantei de a se apăra ar fi fost agravată de caracterul incoerent și contradictoriu al poziției adoptate de Comisie în Decizia AMCA, în Decizia C(2006) 2098 final din 31 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.645 – Metacrilați) (JO 2006, L 322, p. 20, denumită în continuare „Decizia Metacrilați”), în Decizia Peroxid de hidrogen și în decizia atacată.

130 De altfel, în ședință, reclamanta a arătat, pe de o parte, că, în materia concurenței, Curtea recunoscuse caracterul penal al amenzilor în Hotărârea din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia (C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287), în Hotărârea din 22 mai 2008, Evonik Degussa/Comisia și Consiliul (C‑266/06 P, nepublicată în Repertoriu), și în Hotărârea din 23 decembrie 2009, Spector Photo Group și Van Raemdonck (C‑45/08, Rep., p. I‑12073) și că, pe de altă parte, Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care a intrat în vigoare la 1 decembrie 2009, era de imediată aplicare litigiilor pendinte la Tribunal. În acest cadru, reclamanta susține că drepturile sale fundamentale au fost încălcate, din moment ce Comisia a considerat în mod greșit că „întreprinderea, iar nu fiecare dintre persoanele juridice în mod individual, trebuia să beneficieze de drepturile fundamentale”.

131 În al doilea rând, reclamanta susține că din considerentele (402)-(406) ale deciziei atacate reiese că, prin încălcarea cerințelor formulate de jurisprudență, Comisia nu a examinat cu atenție toate elementele din seria de indicii pe care le furnizase pe