Atunci când este vorba despre acorduri și despre practici concertate cu obiect anticoncurențial, Comisia trebuie să dovedească în principal că întreprinderea a intenționat să contribuie prin propriul comportament la obiectivele comune urmărite de totalitatea participanților și că a avut cunoștință despre comportamentul efectiv, anticipat sau chiar manifestat de alte întreprinderi în urmărirea acelorași scopuri, sau că le putea prevedea în mod rezonabil și că era dispusă să accepte riscul aferent. Or, în mod obișnuit, în cadrul practicilor și al acordurilor anticoncurențiale, activitățile se desfășoară în mod clandestin, reuniunile se țin în secret și documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Rezultă de aici că, chiar în cazul în care Comisia descoperă înscrisuri ce atestă în mod explicit un contact nelegal între operatori, în mod normal acestea nu vor fi decât fragmentare și dispersate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții. În consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial, dar și, eventual, a caracterului unic și continuu al încălcării, trebuie să fie deduse dintr-un anumit număr de coincidențe și de indicii care, luate în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada încălcării normelor privind concurența. În plus, în cazul în care cuprinsul unui document izolat găsit de Comisie poate să nu arate în mod neîndoielnic existența unui comportament anticoncurențial, astfel încât respectivul cuprins să se poată explica eventual în alt mod decât printr-o intenție de restrângere a concurenței, această împrejurare nu poate exclude totuși posibilitatea interpretării acestui document în sensul confirmării existenței unei astfel de intenții, întrucât se înscrie într-o serie de alte documente care furnizează probe privind existența comportamentelor anticoncurențiale contemporane și similare.

Într-un astfel de caz, răspunderea unei anumite întreprinderi în cadrul încălcării este reținută în mod valabil atunci când aceasta a participat la respectivele întâlniri având cunoștință de obiectul acestora, chiar dacă, în continuare, aceasta nu a pus în aplicare una sau alta dintre măsurile convenite în cadrul acestora. Participarea mai redusă sau mai sporită a întreprinderii la întâlniri, precum și punerea în aplicare mai mult sau mai puțin completă a măsurilor convenite au consecințe nu asupra existenței răspunderii sale, ci asupra întinderii acestei răspunderi și, prin urmare, asupra nivelului sancțiunii. Întreprinderile care încheie un acord ce are drept scop restrângerea concurenței nu ar putea ieși din sfera de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE pretinzând că acordul lor nu trebuia să influențeze concurența în mod semnificativ.

Trebuie să se prezume, sub rezerva dovezii contrare ce revine în sarcina operatorilor interesați, că întreprinderile care participă la acțiunea concertată și care rămân active pe piață țin seama de informațiile transmise reciproc între concurenții lor pentru a-și stabili comportamentul pe respectiva piață. Această afirmație este cu atât mai adevărată atunci când acțiunea concertată are loc în mod periodic și pe o durată îndelungată.

O încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE poate rezulta nu numai dintr-un act izolat, ci și dintr-o serie de acte sau chiar dintr-un comportament continuu. Noțiunea de încălcare unică urmărește tocmai o situație în care mai multe întreprinderi au participat la o încălcare reprezentată printr-un comportament continuu, prin care se urmărește un singur scop economic, de denaturare a concurenței, sau constituită din încălcări individuale legate între ele printr-o identitate de obiect (același scop al tuturor elementelor) și de subiecte (identitate a întreprinderilor în cauză, conștiente de participarea la obiectul comun). Această interpretare nu ar putea fi contestată pentru motivul că unul sau mai multe elemente din această serie de acte sau din acest comportament continuu ar putea constitui prin el însuși, respectiv prin ele însele, în mod izolat, o încălcare a respectivei dispoziții. Atunci când diferitele acțiuni se înscriu într-un plan de ansamblu ca urmare a obiectului identic al acestora privind denaturarea concurenței în cadrul pieței comune, Comisia are dreptul să impute răspunderea acestor acțiuni în funcție de participarea la încălcare considerată în ansamblul său. Astfel, ar fi artificial să se subdivizeze acest comportament continuu, caracterizat printr-un singur scop, considerând că ar cuprinde mai multe încălcări distincte. Caracterul unic al încălcării rezultă, într-adevăr, din unicitatea obiectivului urmărit de fiecare participant la înțelegere, iar nu din modalitățile de aplicare a acesteia.

Această calificare nu poate fi repusă în discuție nici de faptul că impactul înțelegerii pe piață ar fi fost limitat, nici de faptul, presupus a fi corect, că Comisia ar fi moderat în acest temei cuantumul amenzii în alte decizii, deoarece, pe de o parte, elementele care alcătuiesc obiectul unui comportament pot avea mai mare importanță în scopul stabilirii cuantumului amenzii decât cele care privesc efectele acestuia și, pe de altă parte, practica decizională anterioară a Comisiei, prin ea însăși, nu are rolul de cadru juridic al amenzilor în materie de concurență.

Astfel, analiza impactului unei înțelegeri asupra pieței presupune cu necesitate recurgerea la ipoteze. În acest context, Comisia trebuie să analizeze în special care ar fi fost prețul produsului în cauză în lipsa unei înțelegeri. Or, la analizarea cauzelor evoluției reale a prețurilor, specularea cu privire la contribuția fiecăreia dintre acestea din urmă este hazardată. Trebuie să se țină seama de împrejurarea obiectivă că, dată fiind înțelegerea asupra prețurilor, părțile au renunțat tocmai la libertatea de a se concura din perspectiva prețurilor. Astfel, evaluarea influenței ce rezultă din alți factori decât această abținere voluntară a părților la înțelegere se întemeiază neapărat pe probabilități rezonabile și necuantificabile cu precizie.

În ceea ce privește calculul cuantumului amenzilor aplicate pentru încălcarea normelor comunitare de concurență, cerința formalității substanțiale reprezentate de obligația de motivare este îndeplinită atunci când Comisia precizează, în decizia sa, criteriile de apreciere de care a ținut seama în temeiul Liniilor sale directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO și, dacă este cazul, a Comunicării privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora, și care i-au permis să măsoare gravitatea și durata încălcării în scopul calculării cuantumului amenzii. Conținutul obligației de motivare trebuie determinat prin prisma faptului că gravitatea încălcărilor trebuie stabilită în funcție de un număr mare de elemente, și aceasta fără să se fi stabilit o listă obligatorie sau exhaustivă a criteriilor care trebuie luate obligatoriu în considerare. În plus, trebuie să se evite ca amenzile să fie anticipate cu ușurință de agenții economici pentru a nu se aduce atingere efectului de descurajare al amenzilor. În cazul în care cuantumul amenzii ar fi rezultatul unui calcul efectuat pe baza unei simple formule matematice, întreprinderile ar avea posibilitatea de a prevedea eventuala sancțiune și de a o compara cu profitul pe care l-ar obține din încălcarea normelor dreptului concurenței. Prin urmare, obligația de motivare nu impune Comisiei să indice în decizia sa cifrele concrete privitoare la modul de calcul al cuantumului amenzilor.

Întrucât Comisia nu este obligată să efectueze calculul cuantumului amenzii pornind de la cuantumurile întemeiate pe cifra de afaceri a întreprinderilor în cauză, Comisia nu este obligată nici să garanteze că, în cazul în care sunt aplicate amenzi mai multor întreprinderi implicate în aceeași încălcare, cuantumurile finale ale amenzilor la care s-a ajuns prin calculul efectuat pentru întreprinderile în cauză reflectă orice diferențiere între acestea în ceea ce privește cifrele lor de afaceri globale sau cifrele lor de afaceri pe piața relevantă a produsului.

Astfel, pe de o parte, dreptul comunitar nu cuprinde niciun principiu de aplicabilitate generală potrivit căruia sancțiunea trebuie să fie proporțională cu importanța întreprinderii pe piața produselor care fac obiectul încălcării. Pe de altă parte, articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 nu impune nici ca, în cazul în care sunt aplicate amenzi mai multor întreprinderi implicate în aceeași încălcare, cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi de dimensiuni mici sau mijlocii, exprimat ca procentaj din cifra de afaceri, să nu fie superior celui al amenzilor aplicate întreprinderilor mai mari. Din această dispoziție reiese că, atât pentru întreprinderile de dimensiuni mici sau mijlocii, cât și pentru cele de dimensiuni mari, trebuie să se ia în considerare gravitatea și durata încălcării la stabilirea cuantumului amenzii. În măsura în care Comisia impune întreprinderilor implicate în aceeași încălcare amenzi justificate pentru fiecare dintre acestea, în raport cu gravitatea și cu durata încălcării, nu i se poate reproșa că, pentru unele dintre acestea, cuantumul amenzii este mai mare, în raport cu cifra de afaceri, față de cel al altor întreprinderi.

Comisia nu este obligată nici să stabilească amenzi proporționale cu cifrele de afaceri și în perfectă consecvență cu cele stabilite în cauze anterioare comparabile din punctul de vedere al gravității încălcărilor. Așadar, practica decizională anterioară a acesteia nu servește, în sine, drept cadru juridic al amenzilor în materie de concurență. Faptul că, în trecut, Comisia a aplicat amenzi de un anumit nivel în cazul anumitor tipuri de încălcări nu ar putea-o priva de posibilitatea de a ridica acest nivel în limitele indicate în Regulamentul nr. 17, dacă acest lucru este necesar pentru punerea în aplicare a politicii comunitare de concurență. În plus, gravitatea încălcărilor trebuie stabilită în funcție de numeroase elemente, cum sunt împrejurările speciale ale cauzei, contextul acesteia și efectul de descurajare al amenzilor, fără să se fi stabilit o listă obligatorie sau exhaustivă a criteriilor care trebuie luate obligatoriu în considerare. Or, datele pertinente, precum piețele, produsele, țările, întreprinderile și perioadele avute în vedere, diferă de la o cauză la alta.

În această privință, în cadrul competenței de fond care îi este recunoscută prin articolul 229 CE și prin articolul 17 din Regulamentul nr. 17, instanța comunitară are competența de a aprecia caracterul corespunzător al cuantumului amenzilor.

(a se vedea punctele 338-344)