CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA

prezentate la 21 aprilie 2016 ( 1 )

Cauza C‑189/15

Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia

împotriva

Cassa conguaglio per il settore elettrico,

Ministero dello Sviluppo economico,

Ministero dell'Economia e delle Finanze,

Autorità per l'energia elettrica e il gas[cerere de decizie preliminară formulată de

Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia)]

„Fiscalitate — Impozitarea produselor energetice și a electricității — Noțiunea «reduceri fiscale» — Întreprinderi mari consumatoare de energie din sectorul de producție — Mecanism de reducere a costurilor generale ale sistemului de energie electrică”

1. În Italia, la fel ca în alte state membre, consumatorii de energie electrică, indiferent dacă sunt persoane fizice sau juridice, suportă așa‑numitele „costuri generale ale sistemului de energie electrică” (denumite în continuare „CGSE”) în funcție de consumul înregistrat. În cadrul reglementării acestor cheltuieli sau costuri generale, legislația italiană permite anumitor industrii, caracterizate prin consumul energetic intensiv, să își reducă plățile efectuate în acest sens.

2. Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia) trebuie să soluționeze un litigiu în care o entitate care nu face parte dintre întreprinderile mari consumatoare de energie din sectoarele industriale (în concret, prestează servicii sanitare) dorește să beneficieze de același tratament ca acestea din urmă, cu alte cuvinte, să i se reducă contribuția aferentă CGSE. Ca urmare a respingerii cererii sale pe cale administrativă și judiciară în primă instanță, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) trebuie să soluționeze litigiul în mod definitiv, motiv pentru care formulează o cerere de decizie preliminară prin care solicită Curții să interpreteze Directiva 2003/96/CE ( 2 ), în special articolele 11 și 17 din aceasta.

3. Cererea de decizie preliminară pune Curtea în situația să analizeze de asemenea articolul 1 alineatul 2 din Directiva 2008/118/CE ( 3 ), care permite, în anumite condiții, coexistența accizelor armonizate pe energia electrică cu alte taxe indirecte.

4. Într‑un domeniu precum cel al impozitării energiei, în care jurisprudența Curții este redusă, prezenta cauză ridică două probleme juridice care nu au fost încă soluționate: (a) posibilitatea calificării ca taxă indirectă, în sensul Directivei 2008/118, a mecanismului în temeiul căruia CGSE sunt repartizate între consumatorii italieni și (b) natura avantajului conferit de statul italian anumitor întreprinderi mari consumatoare de energie, a căror factură finală este redusă sub acest aspect.

5. Principala dificultate pe care o prezintă cauza și care face obiectul acestor concluzii constă în stabilirea aspectului dacă obligația de plată a CGSE reprezintă o taxă care intră sub incidența Directivelor 2008/118 și 2003/96 sau dacă, dimpotrivă, este vorba despre un mecanism de percepere de la consumator, cuprins în tariful pentru energia electrică, a unei contribuții patrimoniale obligatorii, dar care nu are caracter fiscal.

I – Cadrul juridic

A – Dreptul Uniunii

6. Directiva 2003/96 nu armonizează accizele pe produsele energetice și electricitate, ci stabilește ratele minime de impozitare pe care statele membre trebuie să le respecte, prin luarea în considerare a sumei totale percepute din toate impozitele indirecte pe care acestea au decis să le aplice (cu excepția TVA‑ului). La rândul său, Directiva 2008/118 stabilește o armonizare parțială a mai multor elemente ale accizelor armonizate, inclusiv cele aplicabile produselor energetice și electricității.

7. Conform articolului 4 din Directiva 2003/96: „(1) Ratele de impozitare pe care statele membre le aplică produselor energetice și electricității enumerate în articolul 2 nu pot fi inferioare ratelor minime de impozitare prevăzute în prezenta directivă. (2) În sensul prezentei directive, «rată de impozitare» reprezintă suma totală aferentă tuturor taxelor indirecte (cu excepția TVA) calculată direct sau indirect la cantitatea de produse energetice sau de electricitate în momentul punerii în consum.”

8. Directiva 2003/96 permite statelor membre să diferențieze impozitarea produselor energetice și a electricității în funcție de utilizarea acestora, în scop profesional sau privat. Conform articolului 5, „[c]u condiția de a respecta ratele minime de impozitare prevăzute în prezenta directivă și de a fi compatibile cu legislația comunitară, ratele diferențiate de impozitare pot fi aplicate de statele membre, sub control fiscal, în următoarele cazuri: […] — între utilizarea comercială și necomercială, pentru produsele energetice și electricitatea menționate în articolele 9 și 10.”

9. Conform articolului 11 din Directiva 2003/96: „(1) În prezenta directivă, «utilizare profesională» înseamnă utilizarea de către o întreprindere, identificată în conformitate cu alineatul (2), care asigură în mod independent, în orice loc, livrarea de mărfuri și prestarea de servicii, oricare ar fi scopul sau rezultatele acestor activități economice. Activitățile economice cuprind toate activitățile producătorilor, comercianților și persoanelor care prestează servicii, inclusiv activitățile miniere și agricole și profesiile liberale. […] (4) Statele membre pot limita domeniul de aplicare a ratelor reduse de impozitare la utilizarea profesională.”

10. Articolul 17 din Directiva 2003/96 prevede următoarele: „(1) Cu condiția respectării în medie pentru fiecare întreprindere a ratelor minime de impozitare stabilite în prezenta directivă, statele membre pot aplica reduceri fiscale la consumul de produse energetice utilizate pentru încălzire sau în scopurile menționate în articolul 8 alineatul (2) literele (b) și (c) sau de electricitate în următoarele cazuri: (a) în favoarea întreprinderilor mari consumatoare de energie «Întreprindere mare consumatoare de energie» înseamnă o întreprindere, conform definiției din articolul 11, în care fie achizițiile de produse energetice sau de electricitate ating cel puțin 3 % din valoarea producției, fie impozitul energetic național datorat este de cel puțin 0,5 % din valoarea adăugată. În cadrul acestei definiții, statele membre pot aplica criterii mai restrictive, inclusiv definiții ale cifrei de afaceri, procesului și sectorului industrial. […] (2) Fără a aduce atingere articolului 4 alineatul (1), statele membre pot aplica un nivel de impozitare de până la zero produselor energetice și electricității definite în articolul 2 în cazul în care sunt utilizate de întreprinderi mari consumatoare de energie conform definiției de la alineatul (1) din prezentul articol. […] (4) Întreprinderile care beneficiază de posibilitățile prevăzute în alineatele (2) și (3) încheie acorduri, regimuri de permise negociabile sau măsuri echivalente menționate în alineatul (1) litera (b). Acordurile, regimurile de permise negociabile sau măsurile echivalente trebuie să conducă la realizarea obiectivelor de mediu sau la creșterea eficienței energetice, aproximativ echivalente cu ceea ce s‑ar fi obținut dacă s‑ar fi aplicat ratele minime comunitare normale.”

11. Conform articolului 1 din Directiva 2008/118: „(1) Prezenta directivă stabilește un regim general pentru accizele percepute, direct sau indirect, consumului următoarelor produse (denumite în continuare «produse accizabile»): (a) produsele energetice și electricitatea reglementate de Directiva 2003/96/CE; (b) alcoolul și băuturile alcoolice reglementate de Directivele 92/83/CEE și 92/84/CEE; (c) tutunul prelucrat reglementat de Directivele 95/59/CE, 92/79/CEE și 92/80/CEE. (2) Statele membre pot aplica produselor accizabile taxe indirecte suplimentare, în anumite scopuri, cu condiția ca taxele în cauză să fie conforme cu normele comunitare de impunere aplicabile accizelor sau taxei pe valoarea adăugată în ceea ce privește calcularea bazei de impozitare, calcularea taxei, exigibilitatea și monitorizarea taxei, aceste norme neincluzând dispozițiile referitoare la scutiri. […]”

B – Dreptul național

12. Dreptul italian conține o serie de acte cu putere de lege și acte administrative, adoptate în cascadă, care formează un sistem organizat de avantaje în favoarea întreprinderilor „mari consumatoare de energie”. Este vorba despre Decretul legislativ nr. 26 din 2 februarie 2007 privind transpunerea Directivei 2003/96 (attuazione della direttiva 2003/96) ( 4 ) și despre Decretul‑lege nr. 83 din 22 iunie 2012 privind măsuri urgente de dezvoltare a țării (misure urgenti per la crescita del Paese, denumit în continuare „Decretul‑lege din 2012”) ( 5 ). În special, articolul 39 din acest decret prevede: — la alineatul 1, că definirea „întreprinderilor mari consumatoare de energie”, prevăzute la articolul 17 din Directiva 2003/96, trebuie să se efectueze până la 31 decembrie 2012 prin unul sau mai multe decrete ministeriale; — la alineatul 2, că aceste întreprinderi vor beneficia de un „sistem de rate de accize” preferențiale, care trebuie să asigure menținerea veniturilor fiscale și care nu trebuie să implice, sub nicio formă, costuri noi sau suplimentare pentru finanțele publice; — la alineatul 3, că sumele datorate de aceste întreprinderi pentru a acoperi „datoriile generale ale sistemului de energie electrică” vor fi recalculate în favoarea acestora.

13. Decretul ministerial din 5 aprilie 2013 privind definirea întreprinderilor mari consumatoare de energie (definizione delle imprese a forte consumo di energia, denumit în continuare „Decretul ministerial din 2013”) ( 6 ) pune în aplicare articolul 39 din Decretul‑lege din 2012 și în special, la articolul 2, stabilește o definiție a „întreprinderilor mari consumatoare de energie” în conformitate cu articolul 17 din Directiva 2003/96, întemeiată pe condițiile și pe criteriile referitoare la nivelurile minime de consum și la efectele costului energiei asupra valorii activității întreprinderii. Articolul 3 din acest decret prevede recalcularea, înaintea emiterii unor orientări ministeriale, a costurilor generale ale sistemului de energie electrică. Această recalculare trebuie să se efectueze conform „criteriilor de reducere în funcție de consumul” de energie electrică. Articolul 6 prevede că organismul național denumit „Fondul de compensare în sectorul energiei electrice” (Cassa conguaglio per il settore elettrico, denumit în continuare „Fondul de compensare”) trebuie să publice anual inventarul întreprinderilor mari consumatoare de energie.

14. Orientările Ministro dello sviluppo economico (ministrul dezvoltării economice) din 24 iulie 2013 (denumite în continuare „orientările ministeriale din 2013”), care pune în aplicare articolul 39 alineatul 3 din Decretul‑lege din 2012 și articolul 3 din Decretul ministerial din 2013, atribuie Autorità per l'Energia Elettrica il Gas e il Settore Idrico (Autoritatea pentru Energie Electrică, Gaz și Sectorul Apei, denumită în continuare „AEEG”) sarcina de a recalcula sumele menite să acopere „costurile generale ale sistemului de energie electrică”, limitând în orice caz acest avantaj la întreprinderile „mari consumatoare de energie” care operează în sectorul industrial.

15. În octombrie 2013, AEEG a emis trei decizii care limitează posibilitatea de a beneficia de avantajele fiscale exclusiv la întreprinderile industriale „mari consumatoare de energie”, excluzând, prin urmare, întreprinderile care, precum recurentul, operează în alte sectoare. Această excludere a fost realizată și prin măsurile finale adoptate de Fondul de compensare.

II – Situația de fapt și procedura în fața instanței naționale

16. Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia (denumit în continuare „Fondazione Santa Lucia”) este un institut care prestează servicii sanitare și desfășoară activități de cercetare în domeniul medical. În opinia instanței de trimitere, acesta intră sub incidența noțiunii „întreprindere” prevăzute la articolul 11 alineatul (1) din Directiva 2003/96.

17. În anul 2014, Fondazione Santa Lucia a introdus o acțiune la Tribunale amministrativo regionale (TAR) (Tribunalul Administrativ Regional) din Lombardia, solicitând anularea actelor prin care autoritățile italiene i‑au respins cererea de acces la sistemul național de avantaje fiscale pentru „întreprinderile energofage” ( 7 ) pentru motivul că nu își desfășoară activitatea în sectorul industrial.

18. Prin hotărârea nr. 1600/2014, TAR din Lombardia a respins cererea respectivă ca tardivă, fără a se pronunța pe fond.

19. Fondazione Santa Lucia a atacat hotărârea instanței de prim grad în fața Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) solicitând casarea hotărârii în măsura în care acțiunea sa a fost declarată inadmisibilă și a reiterat celelalte argumente prezentate în fața TAR. Potrivit acesteia, sistemul de avantaje creat de autoritățile italiene în favoarea întreprinderilor energofage este contrar Directivei 2003/96, în special articolelor 11 și 17 din aceasta.

20. Potrivit Consiglio di Stato (Consiliul de Stat), acțiunea în primă instanță era admisibilă, iar hotărârea TAR trebuie modificată în acest sens. În ceea ce privește fondul, înalta instanță italiană nu are îndoieli cu privire la aplicarea dispozițiilor din TFUE în materia ajutoarelor de stat (articolele 107 și 108), ci cu privire la compatibilitatea cu Directiva 2003/96 a sistemului favorabil întreprinderilor energofage, în contextul contribuției acestora la CGSE.

21. În acest context, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) adresează Curții următoarele două întrebări preliminare: „1) O legislație națională (cum este cea în discuție în litigiul principal) care, pe de o parte, oferă o definiție a «întreprinderilor mari consumatoare de energie» compatibilă cu cea din directiva menționată și care, pe de altă parte, rezervă acestei categorii de întreprinderi avantaje privind sumele datorate pentru acoperirea costurilor generale ale sistemului electric (iar nu avantaje cu privire la impozitarea produselor energetice și a electricității ca atare) intră în mod efectiv în domeniul de aplicare al Directivei 2003/96/CE? În cazul unui răspuns afirmativ: 2) Dreptul comunitar, în special articolele 11 și 17 din Directiva 2003/96, se opune unui sistem legal și administrativ (cum este cel în vigoare în ordinea juridică italiană și descris în cadrul prezentei decizii) care, pe de o parte, optează pentru introducerea unui sistem de avantaje în ceea ce privește consumul de produse energetice (electricitate) de către întreprinderile «mari consumatoare de energie» în sensul articolului 17 menționat mai sus și, pe de altă parte, limitează posibilitatea de a beneficia de astfel de avantaje la întreprinderile «energofage» care operează în sectorul de producție, excluzând‑o în ceea ce privește întreprinderile care operează în alte domenii de producție?”

22. După prezentarea observațiilor scrise de Italia, de Comisie și de Fondazione Santa Lucia, Curtea a hotărât să se pronunțe fără a organiza o ședință.

III – Analiza întrebărilor preliminare

A – Observație preliminară

23. Înainte de a răspunde la cele două întrebări adresate de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat), trebuie să subliniem că niciuna dintre acestea nu se referă la compatibilitatea sistemului italian cu dispozițiile de drept al Uniunii privind ajutoarele de stat. Mai mult, însăși instanța de trimitere subliniază, după cum am menționat, că nu are îndoieli cu privire la această chestiune, pe care a exclus‑o din cererea de decizie preliminară.

24. Cu toate acestea, în observațiile sale scrise, Comisia, după ce face referire la existența unei proceduri pendinte privind conformitatea sistemului respectiv cu dreptul Uniunii în materia ajutoarelor de stat, prezintă argumente cu privire la compatibilitatea acestuia. Prin urmare, Comisia consideră că se impune să se amintească instanței de trimitere care sunt îndatoririle sale în cazul în care Italia nu și‑a îndeplinit în mod corespunzător obligația de a notifica Comisiei dispozițiile relevante.

25. Având în vedere că Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) nu solicită Curții să se pronunțe asupra aplicabilității dispozițiilor de drept al Uniunii în materia ajutoarelor de stat, deși face referire la acestea în decizia de trimitere (tocmai pentru a exclude faptul că are îndoieli în acest sens), considerăm că este inoportun să luăm în considerare sugestia Comisiei. În opinia noastră, Curtea trebuie să se limiteze să răspundă doar la cele două întrebări preliminare, astfel cum i‑au fost adresate.

B – Prima întrebare preliminară: aplicarea Directivei 2003/96 în ceea ce privește avantajele pentru întreprinderile energofage, stabilite în raport cu mecanismul de contribuție la plata CGSE

1. Rezumatul observațiilor prezentate

26. Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) dorește să afle dacă un sistem de avantaje în favoarea întreprinderilor „mari consumatoare de energie” precum cel reglementat de normele italiene intră sub incidența noțiunii „reduceri fiscale”, prevăzută la articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2003/96.

27. Părțile care au prezentat observații scrise au adoptat poziții diferite în această privință. Fondazione Santa Lucia consideră că avantajele în favoarea întreprinderilor energofage trebuie calificate reducere fiscală, în sensul articolului 17 alineatul (1) din Directiva 2003/96, deoarece au aceleași efecte ca un avantaj fiscal.

28. Comisia admite că, în contextul dreptului Uniunii, este dificil să se distingă între impozitele directe și impozitele indirecte, însă consideră că sistemul de avantaje pentru întreprinderile energofage constă în acordarea unei reduceri privind un impozit indirect (din nou, conform dreptului Uniunii), care este suportat în principiu de consumatorul final de energie electrică.

29. Pentru a stabili dacă aceste avantaje pot fi considerate reduceri fiscale în sensul articolului 17 din Directiva 2003/96, Comisia se raportează la articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2008/118, care face referire la accizele armonizate aplicate anumitor produse, printre care energia electrică. Articolul 1 alineatul (2) prevede, în plus, posibilitatea statelor membre de a aplica (produselor accizabile) taxe suplimentare în vederea atingerii anumitor scopuri. În opinia Comisiei, avantajele acordate de statul italian întreprinderilor energofage s‑ar încadra în această categorie (cea aferentă taxelor indirecte nearmonizate), iar legalitatea acestora ar trebui analizată în lumina condițiilor prevăzute de Directiva 2008/118 pentru stabilirea lor.

30. Comisia are însă îndoieli privind aspectul dacă contribuția la anumite componente ale CGSE constituie o taxă indirectă și consideră că există cazuri în care avantajele reprezintă reduceri ale accizei la energia electrică. Revine instanței naționale sarcina de a determina componentele CGSE în privința cărora s‑ar aplica Directiva 2003/96 și articolul 17 din aceasta și de a le diferenția de celelalte componente, a căror plată ar putea fi calificată ca taxă indirectă în scopuri specifice, care ar intra sub incidența Directivei 2008/118, iar nu a Directivei 2003/96 și a articolului 17 din aceasta.

31. Guvernul italian propune o soluție opusă celei prezentate de Comisie. În opinia sa, avantajele acordate întreprinderilor energofage reprezintă măsuri cu caracter tarifar, care nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2003/96, și, prin urmare, nu constituie o „reducere fiscală” în sensul articolului 17. Reducerea fiscală este un avantaj care are efecte asupra nivelului de impozitare, care determină o reducere a sarcinii fiscale pentru beneficiar, acest lucru nefiind valabil în cazul legislației italiene.

32. Potrivit guvernului italian, mecanismul utilizat de statul italian constă în repartizarea ( 8 ) CGSE între utilizatorii sistemului de energie electrică, în conformitate cu Directiva 96/92/CE ( 9 ), cu scopul de a finanța așa‑numitele costuri irecuperabile („stranded costs”, „coûts échoués”) generate ca urmare a liberalizării sectorului energiei electrice în multe state membre ale Uniunii. Legislația italiană impune întreprinderilor distribuitoare de energie electrică plata costurilor respective, pe care acestea le repercutează asupra consumatorilor finali.

33. Întreprinderile de distribuție transferă sumele percepute către un organism public, Fondul de compensare, care le alocă fiecăruia dintre obiectivele de interes general finanțate prin intermediul acestui sistem ( 10 ). În conformitate cu dreptul său național, guvernul italian susține că obligația de a suporta CGSE constituie o contribuție patrimonială obligatorie, dar nu are caracter fiscal. Aspectul determinant pentru a nu califica această obligație ca taxă constă în faptul că sumele percepute nu sunt alocate bugetului de stat în vederea finanțării nevoilor publice, ci sunt repartizate conform legii de către Fondul de compensare pentru fiecare dintre elementele care compun sistemul. Nu se urmărește satisfacerea unei nevoi publice, ci compensarea unor costuri.

34. Cu toate că admite că această interpretare nu poate fi extrapolată în mod automat, guvernul italian consideră că este acceptată de dreptul Uniunii, deoarece Comisia a recunoscut ca ajutor de stat autorizat sistemul de compensare a costurilor generale instituit de Italia ( 11 ). În plus, diferența dintre impozitele indirecte și contribuțiile patrimoniale obligatorii, precum costurile generale, este redată la punctele 167 și 181 din Orientările Comisiei privind ajutoarele de stat pentru protecția mediului și energie ( 12 ).

35. Guvernul italian afirmă de asemenea că mecanismul pentru acoperirea CGSE nu se încadrează în noțiunea de acciză prevăzută de Directiva 2008/118. În opinia sa, din aceasta din urmă reiese că acciza reprezintă un impozit indirect aplicat consumului unui bun, ca urmare a producției sale, care este impusă persoanelor care comercializează respectivul bun la momentul punerii sale la dispoziția consumatorilor. Acest impozit trebuie să aibă, în orice caz, un scop general, iar veniturile percepute nu pot fi destinate unor operatori economici prestabiliți.

2. Analiză

36. Repartizarea CGSE între consumatorii de energie electrică poate fi considerată impozit în sensul Directivelor 2003/96 și 2008/118? În cazul unui răspuns afirmativ, s‑ar răspunde la prima întrebare în sensul că avantajele pentru întreprinderile energofage presupun o reducere fiscală sau a impozitului (se va verifica ulterior dacă este compatibilă cu articolul 17 din Directiva 2003/96). Dacă, dimpotrivă, se va răspunde în sens negativ, natura nefiscală a contribuției ar implica faptul că nici avantajele specifice, acordate anumitor întreprinderi, nu ar putea fi caracterizate drept reduceri fiscale, astfel încât nu ar intra în domeniul de aplicare al directivelor care reglementează impozitarea indirectă a energiei electrice.

37. Pentru a soluționa această problemă, trebuie să se clarifice în prealabil articularea juridică a acestor impozite efectuată de Directivele 2003/96 și 2008/118 ( 13 ). Punctul de plecare este articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2008/118, care prevede aplicarea unei accize la produsele energetice și electricitate, armonizată parțial prin Directiva 2003/96. Este vorba despre o taxă care în realitate nu face obiectul prezentei cauze, deoarece avantajele instituite de statul italian în favoarea întreprinderilor energofage cu ocazia reglementării modalității de percepere a CGSE nu vizează accizele armonizate.

38. Astfel, articolul 39 din Decretul‑lege din 2012 a permis două tipuri de măsuri pentru întreprinderile energofage, și anume: (a) „un sistem de rate de accize” preferențiale (alineatul 2) și (b) o modificare, tot în favoarea întreprinderilor, a sumelor pe care trebuiau să le achite pentru a acoperi „datoriile generale ale sistemului de energie electrică” (alineatul 3). Decretul ministerial din 2013 s‑a limitat să pună în aplicare această din urmă măsură, însă nu a efectuat nicio modificare a ratelor accizelor la energia electrică în favoarea întreprinderilor energofage și nici alt tip de reduceri fiscale ale acestei taxe.

39. Ca excepție de la regula generală conform căreia sunt permise doar trei accize armonizate, articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118 conferă statelor membre posibilitatea de a introduce sau de a menține „taxe indirecte” (cu alte cuvinte, impozite indirecte suplimentare și, prin urmare, nearmonizate) privind electricitatea, cu condiția să îndeplinească două condiții: — să aibă scopuri specifice; — să fie conforme cu normele Uniunii de impunere aplicabile accizelor sau TVA‑ului în ceea ce privește calcularea bazei de impozitare, calcularea cotei taxei, exigibilitatea și monitorizarea taxei. Această obligație de conformare nu include dispozițiile referitoare la scutiri ( 14 ).

40. Aceste taxe indirecte aplicate în scopuri specifice (denumite în continuare, pentru mai multă claritate, „TISS”) sunt relevante, împreună cu accizele armonizate, pentru punerea în aplicare a Directivei 2003/96, deoarece, în conformitate cu articolul 4 alineatul (1) din aceasta, ratele de impozitare pe care statele membre le aplică electricității nu pot fi inferioare ratelor minime de impozitare prevăzute de directivă, iar conform alineatului (2) al aceluiași articol, „rata de impozitare” reprezintă suma totală aferentă tuturor taxelor indirecte (cu excepția TVA‑ului) pe electricitate, calculată direct sau indirect la momentul punerii în consum.

41. Această interpretare este coroborată de asemenea de considerentul (10) al Directivei 2003/96, conform căruia „[…] trebuie să se permită statelor membre să respecte ratele comunitare minime de impozitare prin luarea în considerare a sumei totale percepute din toate impozitele indirecte pe care doresc să le aplice (cu excepția TVA‑ului)”, rezultând că reducerile fiscale prevăzute la articolul 17 din Directiva 2003/96 pot fi admise atât în ceea ce privește accizele armonizate la electricitate, cât și în cazul TISS nearmonizate pe care statele membre le pot aplica energiei electrice.

42. Prin urmare, dezbaterea se limitează la stabilirea aspectului dacă mecanismul de repartizare a CGSE are caracter fiscal, în general, și dacă, în acest caz, obligația de plată impusă utilizatorilor sistemului de energie electrică ar putea fi inclusă în categoria TISS, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118.

43. În ceea ce privește primul aspect (cel general), dreptul italian califică obligația de plată a acestui tip de costuri generale drept contribuție patrimonială fără caracter fiscal ( 15 ), iar jurisprudența instanțelor italiene consideră că nu este vorba despre un impozit.

44. Cu toate acestea, Curtea, atunci când trebuie să se pronunțe, în lumina dreptului Uniunii, cu privire la existența unui impozit, a unei taxe, a unui drept sau a unei prelevări, ia în considerare caracteristicile obiective ale acestora, indiferent de modul în care sunt calificate de dreptul național ( 16 ). Prin urmare, calificarea ca TISS, în conformitate cu articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118, a unui sistem de repartizare a CGSE între utilizatorii de energie electrică trebuie realizată din perspectiva dreptului Uniunii.

45. Nici reglementarea Uniunii și nici jurisprudența Curții nu conțin o definiție a impozitului indirect, deși unele hotărâri îi atribuie anumite elemente specifice: nu se aplică veniturilor sau patrimoniului unei persoane fizice sau juridice (caracteristică a impozitelor directe), ci consumului unei mărfi sau prestării unui serviciu ( 17 ), și trebuie inclus în facturile emise consumatorilor ( 18 ).

46. Curtea a făcut referire la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118 în Hotărârea Kernkraftwerke Lippe‑Ems ( 19 ), statuând că această dispoziție urmărește să țină seama de diversitatea tradițiilor fiscale ale statelor membre în materie și de recurgerea frecventă la impozite indirecte pentru punerea în aplicare a unor politici nebugetare și că, pentru acest motiv, permite statelor membre să introducă, în plus față de acciza minimă, alte impozite indirecte care urmăresc un scop specific.

47. Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118 adaugă o excepție de la regula generală conform căreia se aplică accize armonizate și TVA numai pentru consumul de electricitate, impunând adoptarea unui criteriu de interpretare strict. În plus, marja de manevră a statelor membre este limitată de faptul că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118 stabilește cele două condiții pe care trebuie să le îndeplinească în mod cumulativ TISS (și anume să aibă un scop specific și să respecte normele de bază ale Uniunii aplicabile accizelor sau TVA‑ului) ( 20 ).

48. În ceea ce privește „scopul specific” al TISS, Curtea a arătat că acestea trebuie să aibă o finalitate diferită de cea strict bugetară ( 21 ). În Hotărârea Transportes Jordi Besora ( 22 ), Curtea a apreciat că consolidarea autonomiei unei colectivități teritoriale prin recunoașterea unei competențe de a preleva venituri fiscale reprezintă un obiectiv pur bugetar care nu poate, în sine, să constituie un scop specific ( 23 ). În vederea includerii acestei taxe în categoria TISS‑urilor, ar fi trebuit ca încasările provenite din aceasta să fie utilizate în mod obligatoriu pentru a reduce costurile sociale și de mediu legate în mod specific de consumul de uleiuri minerale cărora li se aplică taxa respectivă, astfel încât să existe o legătură directă între utilizarea încasărilor și scopul taxei în discuție ( 24 ).

49. În cazul în care repartizarea CGSE între consumatorii italieni ar putea fi inclusă în categoria TISS, condiția privind specificitatea ar fi îndeplinită, deoarece, astfel cum reiese din decizia de trimitere și din observațiile prezentate de guvernul Italiei, sumele percepute de întreprinderile furnizoare de energie electrică sunt transferate către Fondul de compensare, care, la rândul său, le distribuie pentru fiecare dintre obiectivele de interes general stabilite de legislația italiană ( 25 ). În orice caz, ar reveni instanței naționale sarcina de a analiza componentele mecanismului CGSE și de a verifica dacă acestea sunt alocate obiectivului prevăzut în mod legal, fără să fie incluse în bugetul de stat ca venituri publice, cu alte cuvinte, fără să fie afectate îndeplinirii obiectivului care dă naștere perceperii contribuției.

50. Dimpotrivă, apreciem că există argumente întemeiate pentru a considera că mecanismul italian de finanțare a CGSE nu îndeplinește cea de a doua condiție care ar permite includerea sa în domeniul de aplicare al articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118. Conform acestei condiții, ar trebui să fie vorba despre o taxă indirectă cu caracteristici asemănătoare ( 26 ) fie accizelor armonizate de Uniune, fie TVA‑ului ( 27 ).

51. Înainte de a prezenta aceste argumente, probabil că este oportun să menționăm câteva ocazii în care Curtea a analizat mecanisme similare sistemului italian, însă din perspectiva compatibilității lor cu normele privind ajutoarele de stat, evitând să se pronunțe în mod direct cu privire la natura fiscală sau nefiscală a acestor mecanisme de repercutare a CGSE asupra consumatorilor.

52. În Hotărârea Association Vent De Colère! și alții ( 28 ), Curtea a statuat că un mecanism de compensare a supracosturilor, a cărui finanțare este suportată de toți consumatorii finali de energie electrică de pe teritoriul național, în temeiul căruia sumele astfel colectate sunt repartizate și distribuite de către o entitate publică întreprinderilor beneficiare, în conformitate cu legislația statului membru, trebuie considerat o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat, în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.

53. În Ordonanța Elcogás ( 29 ), Curtea a statuat, în același sens, că „nu are niciun efect în această privință faptul că sumele aferente compensării supracosturilor nu provin dintr‑un supliment specific al tarifului pentru energie electrică și că mecanismul de finanțare avut în vedere nu aparține în sens strict categoriei impozitului, taxei fiscale sau taxei parafiscale, conform dreptului național” ( 30 ).

54. Curtea a analizat de asemenea compatibilitatea altor mecanisme tarifare din sectorul energiei electrice cu normele Uniunii privind ajutoarele de stat. În unele ocazii, le‑a calificat ca taxe parafiscale și a aplicat în privința lor jurisprudența sa referitoare la interzicerea taxelor cu efect echivalent și a impozitelor interne discriminatorii. În Hotărârea Alcoa Transformazioni/Comisia ( 31 ), Curtea a calificat în mod generic și puțin precis ca taxă parafiscală suma suplimentară facturată consumatorilor italieni în scopul acordării unui tarif preferențial la energia electrică industriilor mari consumatoare de energie din Italia, în special uzinelor de aluminiu deținute de Alcoa. Venitul din această taxă parafiscală era transferat Fondului de compensare, care rambursa în mod direct către Alcoa diferența dintre cuantumul tarifului plătit către ENEL și tariful preferențial.

55. În Hotărârea Régis Network ( 32 ), Curtea a anulat decizia Comisiei prin care aceasta din urmă a apreciat că sunt compatibile cu dreptul Uniunii ajutoarele de stat acordate de Franța posturilor de radio locale și finanțate prin aplicarea unei taxe parafiscale în favoarea Fondului de susținere a difuziunii radiofonice, care era configurată de legislația franceză ca o autentică taxă. În plus, calcularea, decontarea și colectarea taxei pentru fondul respectiv reveneau în sarcina direction générale des impôts [direcția generală a impozitelor], care utiliza aceleași reguli, garanții și sancțiuni precum cele prevăzute în cazul TVA‑ului.

56. Modul amplu în care Curtea a definit noțiunile de taxe cu efect echivalent și impozite interne discriminatorii i‑a permis să le extindă la toate contribuțiile patrimoniale impuse unilateral de statele membre, indiferent de natura lor fiscală ( 33 ). Așadar, considerăm că este oportun, ca urmare a acestei cereri de decizie preliminară, ca poziția adoptată de Curte să fie mai clară (și, în măsura posibilului, mai riguroasă și din perspectiva doctrinei de drept fiscal) în contextul calificării taxelor parafiscale, astfel încât să nu asimileze pur și simplu adevăratele impozite cu contribuțiile patrimoniale publice fără caracter fiscal.

57. Deși această clarificare nu este neapărat necesară pentru aplicarea normelor cu privire la ajutoarele de stat nici în cazul interzicerii taxelor cu efect echivalent sau a impozitelor interne discriminatorii, considerăm că este esențială în contextul interpretării directivelor de armonizare în materie fiscală, astfel cum este cazul în speță.

58. În opinia noastră, există două argumente‑cheie pentru a susține că plata pro quota a CGSE de către utilizatorii de energie electrică nu rezultă dintr‑o obligație fiscală. Primul argument se referă la natura sa, care este specifică unei contribuții patrimoniale, reglementată, desigur, de legislația italiană, dar care nu are caracter fiscal ( 34 ). Chiar dacă am admite că sumele globale rezultate din plata respectivă au caracter de fonduri de stat, pentru a putea fi calificată, eventual, ca ajutor de stat, nu acesta este motivul pentru care dobândește caracteristicile (sau natura) unei taxe.

59. Contribuția pentru acoperirea CGSE nu poate fi calificată ca taxă în sensul prezentei cauze (și anume în raport cu Directivele 2003/96 și 2008/118) deoarece nu are o structură fiscală similară accizelor armonizate sau TVA‑ului. Amintim că această din urmă condiție este imperativă pentru a putea include contribuția respectivă în categoria TISS, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118.

60. Spre deosebire de taxe, contribuțiile patrimoniale cu caracter public nu generează venituri care sunt alocate bugetelor de stat în vederea satisfacerii nevoilor publice, generale sau specifice, care trebuie finanțate de către autoritățile naționale. Acest factor (crearea „unor venituri pentru autoritățile publice”) a fost identificat de Curte ca un element specific impozitelor ( 35 ).

61. Sistemul italian de energie electrică (nu Fiscul) percepe de la consumatorii de energie electrică anumite sume destinate acoperirii unor costuri inerente sistemului respectiv, astfel cum a hotărât legiuitorul. Organismul public care le gestionează (Fondul de compensare) funcționează ca o simplă casă de depunere și de compensare, către care sunt alocate veniturile, în scopul distribuirii în forma prestabilită de dreptul italian. Destinatarii veniturilor colectate nu sunt entități publice, ci anumite întreprinderi sau alți beneficiari ai sumelor aferente costurilor suportate prin intermediul acestui mecanism. Prin urmare, sumele colectate pentru contribuția la CGSE nu reprezintă venituri alocate bugetului de stat sau al unuia dintre organismele sale, care sunt utilizate ulterior pentru finanțarea unor costuri specifice. Așadar, acestea pot fi cu greu considerate taxe în sens tehnico‑juridic ( 36 ).

62. Al doilea argument în favoarea aceleiași teze este că nu există nicio intervenție a autorităților fiscale naționale în mecanismul de repartizare a CGSE, iar acestea nu pot exercita prerogativele obișnuite ale finanțelor publice. Dacă un consumator nu plătește procentul inclus pe factura sa de electricitate cu titlu de CGSE de către întreprinderea furnizoare (și care este transferat ulterior Fondului de compensare), nu funcționarii administrației fiscale sunt cei care iau măsuri: eventualul litigiu dintre întreprindere și utilizator, inclusiv în această privință, trebuie soluționat de instanțele de drept comun.

63. O contribuție patrimonială cu aceste caracteristici nu poate fi considerată TISS, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118, dacă nu se întemeiază pe un sistem de colectare și de sancționare înzestrat cu prerogativele administrației fiscale, care asigură eficiența colectării TVA‑ului și a accizelor, armonizate sau nearmonizate. Mecanismul italian al CGSE nu dispune de un sistem de „monitorizare a taxei” comparabil cu cel care reglementează TVA‑ul și accizele armonizate, astfel cum impune în mod expres articolul 1 alineatul (2) din directiva menționată pentru ca statele membre să introducă taxe indirecte pe produsele supuse accizelor, precum electricitatea.

64. În definitiv, considerăm că (a) mecanismul de finanțare a CGSE nu trebuie considerat o TISS în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118 și că, (b), prin urmare, un sistem de avantaje stabilit în favoarea întreprinderilor energofage precum cel prevăzut de normele italiene menționate de instanța a quo nu este inclus în noțiunea „reduceri fiscale” prevăzută la articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2003/96. În consecință, un stat membru poate opta pentru un sistem de avantaje acordate întreprinderilor energofage, cu condiția ca acesta să fie compatibil cu dispozițiile de drept al Uniunii în domeniul ajutoarelor de stat ( 37 ).

65. În cazul în care Curtea va aprecia, contrar a ceea ce preconizăm, că mecanismul pentru susținerea CGSE utilizat de Italia are natură fiscală, aceasta ar trebui să îl califice ca taxă specifică în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118, caz în care ar fi aplicabilă Directiva 2003/96. În această ipoteză, întreprinderile energofage ar putea beneficia de reducerile fiscale prevăzute la articolul 17 din Directiva 2003/96, deoarece, în conformitate cu dispoziția respectivă, și, în mod logic, în limitele prevăzute de aceasta, sarcina fiscală provenită atât din acciza armonizată pe electricitate, cât și din taxele indirecte nearmonizate trebuie redusă.

C – A doua întrebare preliminară: compatibilitatea cu Directiva 2003/96 a unui sistem național de reduceri fiscale care favorizează numai întreprinderile energofage din sectorul industrial

66. Răspunsul pe care l‑am propus pentru prima întrebare preliminară este în sensul că mecanismul pentru acoperirea CGSE nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2008/118, premisă din care rezultă că acesta nu intră nici sub incidența Directivei 2003/96. În cazul în care Curtea acceptă această argumentație, nu s‑ar mai impune formularea unui răspuns la cea de a doua întrebare preliminară adresată de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat).

67. Cu toate acestea, ne vom pronunța cu privire la aceasta cu titlu subsidiar, pentru cazul în care Curtea apreciază că contribuția la CGSE de către consumatorii italieni de energie electrică poate fi calificată ca una dintre TISS, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118, și, prin urmare, intră în domeniul de aplicare al Directivei 2003/96.

68. În această ipoteză, considerăm că răspunsul la cea de a doua întrebare preliminară nu ridică dificultăți majore. Articolul 5 din Directiva 2003/96 permite statelor membre să impoziteze energia electrică în mod diferențiat în funcție de utilizarea acesteia, în scop profesional sau privat. Articolul 11 alineatul (1) prevede că utilizarea profesională este aceea efectuată de către o întreprindere care desfășoară activitățile economice definite la al doilea paragraf al acestei dispoziții, și anume „toate activitățile producătorilor, comercianților și persoanelor care prestează servicii, inclusiv activitățile miniere și agricole și profesiile liberale”. Întreprinderile energofage favorizate de legislația italiană utilizează, în mod cert, energia electrică în scop profesional în cadrul activităților economice pe care le desfășoară.

69. Articolul 11 alineatul (4) din Directiva 2003/96 autorizează de asemenea statele membre să „limiteze domeniul de aplicare a ratelor reduse de impozitare la utilizarea profesională”. Prin urmare, în temeiul acestei dispoziții, statele membre au libertatea să aplice sarcina fiscală redusă doar anumitor domenii de producție, iar nu tuturor. În opinia noastră, o legislație națională precum cea italiană, care limitează utilizarea profesională doar la sectorul industrial, este compatibilă cu Directiva 2003/96.

70. În plus, articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2003/96 permite statelor membre să aplice reduceri ale impozitului pe consumul de electricitate anumitor întreprinderi energofage ( 38 ) și le acordă, încă o dată, libertatea de „a aplica criterii mai restrictive, inclusiv definiții ale cifrei de afaceri, procesului și sectorului industrial”.

71. Norma italiană este conformă cu această dispoziție din Directiva 2003/96, deoarece conține definiția întreprinderii mari consumatoare de energie (utilizată chiar de directivă) și, în plus, în temeiul marjei de apreciere prevăzute la articolul 17 alineatul (1), acordă avantaje fiscale numai întreprinderilor care activează în sectorul industrial. Excluderea avantajelor fiscale pentru întreprinderile din alte sectoare (precum cel al sănătății, de care aparține Fondazione Santa Lucia) nu este interzisă, sub nicio formă, de Directiva 2003/96. Această excludere nu poate fi considerată discriminatorie în cazul în care, în cadrul unor categorii generale, se face diferență între întreprinderi (cele din sectorul de producție) pe baza unor elemente obiective prestabilite, precum apartenența lor la un domeniu specific al activității economice care, în opinia legiuitorului, necesită măsuri speciale.

72. Suntem întru totul de acord cu opinia Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) potrivit căreia articolul 17 din Directiva 2003/96 permite autorităților naționale să opteze între (a) a nu recunoaște avantajele în favoarea niciunei întreprinderi mari consumatoare de energie, (b) a le recunoaște în favoarea tuturor întreprinderilor energofage și (c) a recunoaște avantajele numai în favoarea anumitor întreprinderi mari consumatoare de energie, care activează în anumite sectoare, stabilite de autoritățile naționale în scopul de a urmări anumite finalități de interes general.

73. Prin urmare, dacă Curtea consideră că un mecanism precum cel al CGSE reglementat de legislația italiană constituie o TISS, articolul 17 din Directiva 2003/96 permite statelor membre să stabilească reduceri ale acestei taxe în favoarea întreprinderilor mari consumatoare de energie, rezervându‑le celor din sectorul industrial.

IV – Concluzie

74. În temeiul considerațiilor anterioare, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia) după cum urmează: „1) Avantajele stabilite în favoarea anumitor întreprinderi «mari consumatoare de energie» care le permit să își reducă contribuția aferentă costurilor generale ale sistemului de energie electrică nu sunt incluse în noțiunea «reduceri fiscale» prevăzută la articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2003/96/CE a Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității, întrucât mecanismul pentru acoperirea acestor costuri nu poate fi calificat ca taxă indirectă în scopuri specifice, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118/CE a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12/CEE. 2) În cazul în care contribuția pentru acoperirea costurilor generale ale sistemului de energie electrică ar constitui o taxă indirectă în scopuri specifice, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2008/118/CE, statele membre ar avea posibilitatea, în conformitate cu articolul 17 din Directiva 2003/96, să stabilească reduceri fiscale ale acestor costuri în favoarea întreprinderilor mari consumatoare de energie din sectorul industrial.”

( 1 ) Limba originală: spaniola.

( 2 ) Directiva Consiliului din 27 octombrie 2003 privind restructurarea cadrului comunitar de impozitare a produselor energetice și a electricității (JO L 283, p. 51, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 98).

( 3 ) Directiva Consiliului din 16 decembrie 2008 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12/CEE (JO L 9, p. 12).

( 4 ) GURI nr. 68 din 22 martie 2007.

( 5 ) GURI nr. 147 din 26 iunie 2012.

( 6 ) GURI nr. 91 din 18 aprilie 2013.

( 7 ) În opinia noastră, neologismul „întreprinderi energofage”, utilizat în decizia de trimitere, este foarte expresiv pentru desemnarea situației acelor întreprinderi care necesită un consum energetic intensiv pentru a‑și desfășura activitatea.

( 8 ) În decizia de trimitere (p. 17-24), Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) subliniază că așa‑numitele costuri generale ale sistemului de energie electrică sunt costurile individualizate prin lege în sprijinul intereselor generale, care sunt impuse pro quota utilizatorilor, inclusiv întreprinderilor, prin includerea acestora în factură (de energie electrică).

( 9 ) Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 19 decembrie 1996 privind normele comune pentru piața internă de energie electrică (JO 1997, L 27, p. 20).

( 10 ) Obiectivele sunt formulate astfel: scoaterea din funcțiune a centralelor nucleare și închiderea ciclului de combustibil nuclear; producerea de energie din surse regenerabile; finanțarea regimurilor tarifare speciale; finanțarea activităților de cercetare și de dezvoltare; bonuri electrice pentru clienții defavorizați; avantaje pentru întreprinderile energofage; compensații pentru întreprinderile mici de energie electrică; măsuri de promovare a eficienței energetice; compensații pentru autorități locale care găzduiesc centralele nucleare; compensații pentru dezechilibre privind costurile de transport și de distribuție; și măsuri de restabilire a calității serviciilor.

( 11 ) Decizia Comisiei C(2004) 4333/8 din 1 ianuarie 2004.

( 12 ) JO 2014, C 200, p. 1.

( 13 ) În domeniul accizelor sunt deopotrivă aplicabile directive specifice care armonizează bazele de impozitare și ratele minime de impozitare pentru produsele supuse acestor accize (astfel cum este cazul Directivei 2003/96 în ceea ce privește hidrocarburile și electricitatea) și o directivă generală care stabilește sistemul comun aplicabil producției, deținerii, circulației și monitorizării produselor accizabile (Directiva 2008/118). A se vedea Maitrot de la Motte, A., Droit fiscal de l'Union européenne, Bruylant, Bruselas, 2012, p. 386 și următoarele; Becker, F., Cazorla, L. M., Martínez‑Simancas, J., Los tributos del sector eléctrico, Aranzadi, Pamplona, 2013; Rozas Valdés, J. A., „El modelo español de sistema financiero eléctrico a la luz del derecho comunitario”, Quincena fiscal, 2015, nr. 3, p. 55-84.

( 14 ) Conform doctrinei de specialitate, această dispoziție este neclară. A se vedea, de exemplu, Berlin, D., Politique fiscale, vol. I, Commentaire J. Mégret, Éditions de l'Université de Bruxelles, 2012, p. 561.

( 15 ) Din acest motiv, articolul 39 alineatul 3 din Decretul lege din 2012 și orientările ministeriale din 2013 reglementează avantajele în favoarea întreprinderilor energofage în materia CGSE, în plus față de reducerile fiscale pe care statul italian le poate acorda acestora și care sunt prevăzute de articolul 39 alineatul 2 din Decretul lege din 2012, dar care nu au fost dezvoltate și nici puse în aplicare.

( 16 ) În Hotărârea Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774, punctul 107 și jurisprudența citată). Curtea a statuat, de asemenea, că dispozițiile referitoare la scutirile prevăzute de Directiva 2003/96 trebuie să beneficieze de o interpretare autonomă, întemeiată pe modul în care acestea sunt redactate și pe obiectivele urmărite de directiva menționată [Hotărârile Systeme Helmholz (C‑79/10, EU:C:2011:797, punctul 19) și Jan de Nul (C‑391/05, EU:C:2007:126, punctele 20-23)].

( 17 ) Hotărârea Kernkraftwerke Lippe‑Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, punctul 56).

( 18 ) Taxa pe energie electrică aplicată de Regiunea Bruxelles‑Capitale a fost considerată impozit indirect, deoarece a fost concepută și pusă în aplicare cu scopul de a fi suportată de consumatorul final, iar întreprinderile furnizoare o includeau în facturile emise consumatorilor, în acest caz, instituțiilor europene (Hotărârea Comisia/Belgia, C‑163/14, EU:C:2016:4, punctele 39-48).

( 19 ) Cauza C‑5/14 (EU:C:2015:354, punctele 58 și 59) și, prin analogie, Hotărârea Comisia/Franța (C‑434/97, EU:C:2000:98, punctele 18 și 19).

( 20 ) Aceste norme de bază vizează calculul bazei de impozitare, calculul taxei, exigibilitatea și monitorizarea acesteia (sunt excluse dintre acestea dispozițiile privind scutirile).

( 21 ) A se vedea Hotărârile Comisia/Franța (C‑434/97, EU:C:2000:98, punctul 19), EKW și Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, punctul 31) și Hermann (C‑491/03, EU:C:2005:157, punctul 16).

( 22 ) Cauza C‑82/12 (EU:C:2014:108, punctele 20 și 21). A se vedea, de asemenea, Hotărârile EKW și Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, punctul 30) și Comisia/Franța (C‑434/97, EU:C:2000:98, punctul 26). În prima dintre aceste hotărâri, dezbaterea viza tranșa regională a cotei de impozitare, adăugată tranșei statale de impozitare, a taxei spaniole pe vânzarea cu amănuntul a anumitor uleiuri minerale, destinate finanțării unor competențe determinate transferate comunităților autonome.

( 23 ) Hotărârile EKW și Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, punctul 33) și Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punctul 25).

( 24 ) Hotărârea Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, punctele 30-32) și Concluziile avocatului general Wahls prezentate în aceeași cauză (C‑82/12, EU:C:2013:694, punctele 28-30).

( 25 ) Potrivit guvernului italian, în bugetul general al statului este inclus doar un procentaj din componenta A2 a CGSE, și anume cel aferent scoaterii din funcțiune a centralelor nucleare.

( 26 ) Este suficient să fie asemănătoare, iar nu identică, întrucât jurisprudența Curții impune doar conformitatea cu sistemul general de impozitare reglementat de dreptul Uniunii. În acest sens, Hotărârea EKW și Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110, punctul 47).

( 27 ) Această condiție implică faptul că CGSE trebuie să prezinte similitudini cu accizele sau cu TVA‑ul, însă nu cu ambele, deoarece este vorba despre impozite indirecte, dar cu caracteristici bine diferențiate. După cum a arătat Curtea în Hotărârea EKW și Wein & Co (C‑437/97, EU:C:2000:110, punctul 44), „TVA‑ul și accizele au anumite caracteristici incompatibile. Astfel, prima este proporțională cu prețul bunurilor supuse acesteia, iar cele din urmă sunt calculate, cu titlu principal, în funcție de volumul produsului. În plus, TVA‑ul este perceput în fiecare etapă a procesului de producție și de distribuție (taxa plătită anterior cu ocazia operațiunii din amonte este în principiu deductibilă), în timp ce accizele sunt exigibile atunci când produsele impozitate sunt puse în circulație în vederea consumului (fără să existe un mecanism de deducere similar). În sfârșit, TVA‑ul se caracterizează prin natura sa generală, în timp ce accizele se aplică doar anumitor produse”.

( 28 ) Cauza C‑262/12 (EU:C:2013:851, punctele 28 și 37).

( 29 ) Cauza C‑275/13 (EU:C:2014:2314, punctul 31). În această cauză, Tribunal Supremo din Spania și‑a exprimat îndoielile cu privire la originea statală a fondurilor primite de Elcogas, deoarece mecanismul de finanțare nu aparținea în sens strict categoriilor impozitului, taxei fiscale sau taxei parafiscale, ci categoriei costurilor suplimentare ale sistemului de energie electrică.

( 30 ) Mecanismul spaniol care a făcut obiectul Hotărârii Elcogas este foarte similar sistemului italian al CGSE, deoarece tariful final aplicat consumatorilor de energie electrică și utilizatorilor rețelelor de transport și de distribuție era format dintr‑un element care, împreună cu prețul energiei, era utilizat atât în scopul plății către întreprinderile creditoare din sectorul energiei electrice a energiei furnizate și a utilizării rețelelor, cât și a celorlalte „costuri permanente ale sistemului”, printre care era inclusă și contribuția în favoarea Elcogas. În plus, „fondul comun” finanțat de consumatorii de energie electrică și de utilizatorii rețelelor era repartizat a posteriori printr‑un mecanism de decontare a plăților, gestionat de un organism de natură statală care primea aceste fonduri și calcula și plătea, în conformitate cu criteriile legale și fără nicio putere discreționară, sumele corespunzătoare fiecărui beneficiar al sistemului (Ordonanța Elcogás, C‑275/13, EU:C:2014:2314, punctele 15 și 16). A se vedea de asemenea Ordonanța Alcoa Transformazioni/Comisia (C‑604/14 P, EU:C:2016:54), pronunțată ulterior.

( 31 ) C‑194/09 P, EU:C:2011:497, punctul 14.

( 32 ) C‑333/07, EU:C:2008:764.

( 33 ) A se vedea de exemplu Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în cauza Essent Netweerk Noord (C‑206/06, EU:C:2008:33, punctele 40-44), în care califică drept taxă parafiscală (care poate fi inclusă în noțiunea „taxă cu efect echivalent unei taxe vamale sau unui impozit intern”) un tarif suplimentar olandez, cu caracter tranzitoriu, aplicat consumului de energie electrică, care este colectat de operatorii de rețea și acordat de aceștia unei societăți care este filiala comună a producătorilor naționali de energie electrică. Această societate avea obligația, în temeiul legislației respective, să aloce o parte din veniturile sale acoperirii costurilor irecuperabile rezultate din investițiile realizate chiar de societate sau de întreprinderile producătoare înainte de deschiderea pieței pentru concurență, precum și să acorde statului eventualul excedent. Potrivit avocatului general Mengozzi, tariful suplimentar în discuție prezintă caracteristici care îl diferențiază de o obligație fiscală clasică (punctul 41).

( 34 ) A se vedea lucrarea lui Lavilla Rubira, J. J., „Prestaciones patrimoniales públicas no tributarias impuestas a las empresas que operan en el sector eléctrico”, p. 69-102, și cea a lui Gómez‑Ferrer Rincón, R., „Las prestaciones patrimoniales de carácter público y naturaleza no tributaria”, p. 31-67, în López Ramón, F. (coordonator), Las prestaciones patrimoniales públicas no tributarias y la resolución extrajudicial de conflictos, Instituto Nacional de Administración Pública, Madrid, 2015.

( 35 ) În Hotărârea Air Transport Association of America și alții (C‑366/10, EU:C:2011:864, punctul 143), Curtea statuează, cu privire la schema Uniunii de comercializare a certificatelor de emisii, că, „spre deosebire de un drept, de o taxă sau de o redevență aplicate consumului de combustibil, sistemul instituit prin Directiva 2003/87, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2008/101, pe lângă faptul că nu urmărește să dea naștere unor venituri pentru autoritățile publice (sublinierea noastră), nu permite nicidecum stabilirea, în raport cu o bază de impozitare și cu o rată definite a priori, a unui cuantum care trebuie să fie plătit pentru fiecare tonă de combustibil consumat pentru toate zborurile efectuate într‑un an calendaristic”. Din această afirmație reiese, a sensu contrario, că, în dreptul Uniunii, existența unei taxe impune nașterea unui venit public.

( 36 ) În Hotărârea CIBA (C‑96/08, EU:C:2010:185, punctul 23), Curtea a analizat o contribuție pentru formarea profesională care trebuia plătită de societăți în funcție de costurile lor salariale. Veniturile din această contribuție erau alocate unei componente a fondului privind piața muncii, din care se acordau granturi instituțiilor de formare profesională din Ungaria. În opinia Curții, faptul că contribuția se plătea la un fond distinct de bugetul central al statului, cu o destinație specială, nu putea exclude că aceasta se încadra în domeniul impozitării. Fondurile obținute din contribuția menționată reprezentau în acea cauză venituri publice colectate de autoritățile maghiare, cu singura particularitate că erau destinate unei părți specifice din buget.

( 37 ) În ceea ce privește produsele energetice excluse din domeniul de aplicare al Directivei 2003/96, Curtea a statuat că statele membre sunt în principiu competente să impoziteze astfel de produse energetice, cu condiția să își exercite competența în conformitate cu dreptul Uniunii [Hotărârile Fendt Italiana (C‑145/06 și C‑146/06, EU:C:2007:411, punctele 38-41) și X (C‑426/12, EU:C:2014:2247, punctul 30)].

( 38 ) Concret, atunci când este vorba despre „o întreprindere, conform definiției din articolul 11, în care fie achizițiile de produse energetice sau de electricitate ating cel puțin 3 % din valoarea producției, fie impozitul energetic național datorat este de cel puțin 0,5 % din valoarea adăugată”.