ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
90

În al doilea rând, nu reiese că Comisia ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci când a optat pentru aceste măsuri. Astfel, obligația care revine autorităților vamale naționale de a transmite Comisiei cererile de rambursare care le‑au fost prezentate în temeiul articolului 236 din Codul vamal este de natură să garanteze că această instituție are la dispoziție toate elementele relevante pentru a remedia nelegalitățile constatate de Curte în Hotărârea din 4 februarie 2016, C & J Clark International și Puma (C‑659/13 și C‑34/14, EU:C:2016:74), fără a implica totuși o sarcină administrativă suplimentară pentru operatorii vizați și fără a întârzia în mod nejustificat soluționarea cererilor în cauză. În plus, trebuie arătat, pe de o parte, că aceasta din urmă este încadrată de limita temporală instituită la articolul 1 alineatul (2) din regulamentul în litigiu și, pe de altă parte, că o eventuală întârziere poate fi compensată prin plata de dobânzi (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 ianuarie 2017, Wortmann, C‑365/15, EU:C:2017:19, punctul 37).
–

pentru North East Pylon Pressure Campaign Ltd și pentru doamna Sheehy, de D. Courtney și de B. Sawey, solicitors, de M. O’Donnell, barrister, de C. Hughes, barrister, de E. Keane, SC, și de C. Bradley, SC;
10

Articolul 53a din Legea federală din 2015 privind căile ferate are următorul cuprins: „(1) Data de referință pentru promovare este data la care începe să curgă pentru prima dată termenul care permite accesul la treapta de salarizare superioară. (2) Pentru a stabili data de referință pentru promovare, se iau în calcul numai perioadele realizate în cadrul unui raport de muncă sau al unui raport de formare în calitate de ucenic în cadrul: a) [ÖBB], al unuia dintre predecesorii săi în drepturi sau, începând de la intrarea în vigoare a procedurilor ordonate de divizare și de reorganizare privind ÖBB‑Holding AG, al societăților menționate în partea 3 din această lege federală – în versiunea legii federale publicate în BGBl. I 138/2003 –, al succesorilor lor în drepturi și al întreprinderilor rezultate din una dintre aceste societăți ca urmare a măsurilor de reorganizare adoptate în cadrul dreptului societăților în vigoare, precum și al întreprinderilor ale căror raporturi de muncă privind agenții care aveau la 31 decembrie 2003 calitatea de angajați ai [ÖBB] au fost transferate pe cale contractuală sau ca urmare a unuia (sau mai multor) transfer(uri) de întreprinderi și b) întreprinderilor care funcționează în sectorul infrastructurilor și/sau al transporturilor feroviare dintr‑un stat membru al Spațiului Economic European (SEE), din Republica Turcia sau din Confederația Elvețiană, cu condiția ca o astfel de obligație să rezulte din acordurile de asociere, respectiv din acordul de liberă circulație. (3) Promovarea are loc la data de 1 ianuarie ulterioară expirării termenului pentru promovare. […] (5) După ce perioadele de serviciu precedente au fost comunicate și dovedite în mod corespunzător, cel târziu la expirarea termenului prevăzut la alineatul 4, încadrarea se efectuează în treptele de salarizare ale grilelor de salariu care figurează în anexele 2 și 2a la [Allgemeine Vertragsbedingungen für Dienstverträge bei den Österreichischen Bundesbahnen (AVB) (Condițiile generale aplicabile contractelor de muncă încheiate cu serviciul căilor ferate austriece)], pe baza datei de referință pentru avansare stabilite conform alineatului 2. (6) Încadrarea prevăzută la alineatul 5 nu determină nicio reducere a salariilor încasate înainte de publicarea [Legii federale din 2015 privind căile ferate]. În cazul în care încadrarea efectuată potrivit alineatului 5 determină o reducere a salariului încasat în raport cu ultima lună care a precedat publicarea [Legii federale din 2015 privind căile ferate], acest ultim salariu încasat este menținut până când salariul care rezultă din încadrarea efectuată potrivit alineatului 5 atinge nivelul salariului menținut, conform anexelor 2 și 2a la [Condițiile generale aplicabile contractelor de muncă încheiate cu serviciul căilor ferate austriece]. […]”
61

Cu toate acestea, presupunând că adoptarea regulamentului în litigiu are ca efect reducerea probabilității ca un stat membru să aprobe o cerere de autorizare a introducerii pe piață a unui produs fitosanitar care conține compuși de cupru în temeiul procedurii de recunoaștere reciprocă, nu este mai puțin adevărat că statul membru sesizat cu o asemenea cerere este obligat să ia o decizie cu privire la aceasta. În această privință, trebuie amintit, după cum reiese din cuprinsul punctului 40 din prezenta hotărâre, că este irelevant dacă o asemenea decizie are sau nu are caracter mecanic.
68

Cu toate acestea, presupunând că adoptarea regulamentului în litigiu are ca efect reducerea probabilității ca un stat membru să aprobe o cerere de autorizare a introducerii pe piață a unui produs fitosanitar care conține metalaxil în temeiul procedurii de recunoaștere reciprocă, nu este mai puțin adevărat că statul membru sesizat cu o asemenea cerere este obligat să ia o decizie cu privire la aceasta. În această privință, trebuie amintit, după cum reiese din cuprinsul punctului 47 din prezenta hotărâre, că este irelevant dacă o asemenea decizie are sau nu are caracter mecanic.
4

Prin scrisoarea din 30 aprilie 2003, Comisia a informat Republica Franceză cu privire la decizia sa, intitulată „Ajutoare de stat – Franța – Invitație de a prezenta observații în temeiul [articolului 108 alineatul (2) TFUE] privind ajutorul C 32/03 (ex NN 122/2000) – «Sernam 2: Revizuirea ajutoarelor pentru restructurare»” (JO 2003, C 182, p. 2), de a deschide împotriva acestor ajutoare procedura prevăzută la articolul 108 alineatul (2) TFUE.
9

Articolul 32 alineatul 5 din legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro (Legea nr. 183 de delegare a guvernului în materie de meserii care presupun condiții grele de muncă, de reorganizare a unor administrații, de concedii, de suspendări ale activității și absențe autorizate, de măsuri de protecție socială, de servicii pentru ocuparea forței de muncă, de măsuri de stimulare a ocupării forței de muncă, de formare profesională și de ocupare a forței de muncă în rândul femeilor, precum și măsuri împotriva muncii nedeclarate și dispoziții privind ocuparea forței de muncă în sectorul public și litigiile de muncă) din 4 noiembrie 2010 (supliment ordinar la GURI nr. 262 din 9 noiembrie 2010, denumită în continuare Legea nr. 183/2010) prevede: „În cazul conversiei contractului pe durată determinată, instanța obligă angajatorul la plata către lucrător a unei indemnizații forfetare cuprinse între 2,5 și 12 salarii lunare, corespunzătoare ultimei sale remunerații globale nete, stabilită pe baza criteriilor prevăzute la articolul 8 din Legea nr. 604 din 15 iulie 1966.”
9

Articolul 3 din directiva menționată prevede: „(1) La nevoie, statele membre modifică sau retrag, până la 31 decembrie 2010, în conformitate cu Directiva [91/414], autorizațiile existente pentru produsele de protecție a plantelor care conțin metalaxil ca substanță activă. Până la data respectivă, ele trebuie să verifice în special dacă sunt îndeplinite condițiile din anexa I la directiva respectivă cu privire la metalaxil, cu excepția celor identificate în partea B a rubricii referitoare la respectiva substanță activă, precum și dacă titularul autorizației are un dosar sau are acces la un dosar care respectă cerințele din anexa II la directiva respectivă, în conformitate cu condițiile de la articolul 13. (2) Prin derogare de la alineatul (1), pentru fiecare produs de protecție a plantelor autorizat care conține metalaxil, fie ca substanță activă unică, fie ca una dintr‑o serie de substanțe active, toate fiind incluse în lista din anexa I la Directiva [91/414] până la 30 iunie 2010 cel târziu, statele membre reevaluează produsul în conformitate cu principiile uniforme prevăzute în anexa VI la Directiva [91/414], pe baza unui dosar care îndeplinește cerințele din anexa III la directiva respectivă și luând în considerare partea B a rubricii din anexa I la directiva respectivă cu privire la metalaxil. Pe baza evaluării respective, statele membre determină dacă produsul îndeplinește condițiile menționate la articolul 4 alineatul (1) literele (b), (c), (d) și (e) din Directiva [91/414]. În urma determinării respective, statele membre: (a) în cazul unui produs care conține metalaxil ca substanță activă unică, modifică sau retrag, după caz, autorizația până la 30 iunie 2014 cel târziu sau (b) în cazul unui produs care conține metalaxil ca una dintr‑o serie de substanțe active, modifică sau retrag, după caz, autorizația până la 30 iunie 2014 sau până la data stabilită pentru o astfel de modificare sau de retragere în directiva sau directivele respective care au adăugat substanța sau substanțele relevante în anexa I la Directiva [91/414], oricare dintre aceste date este cea mai recentă.”
19

K. a introdus o acțiune împotriva deciziei din 9 decembrie 2015 la instanța de trimitere. Aceasta a arătat în esență că motivele invocate de secretarul de stat pentru a justifica decizia sa erau insuficiente. Astfel, pe lângă faptul că relațiile internaționale ale unui stat membru nu ar intra sub incidența noțiunii de ordine publică, la baza caracterului actual al amenințării pe care ar reprezenta‑o aflându‑se prezumții privind conduita de care s‑ar fi făcut vinovat în urmă cu mai mult de două decenii și teza potrivit căreia acest comportament care intră sub incidența articolului 1 secțiunea F litera (a) din Convenția de la Geneva ar crea o amenințare permanentă. Pe de altă parte, a pretinde că orice eventual contact în Țările de Jos între K și o victimă ar determina în sine un risc pentru ordinea publică ar extinde în mod excesiv noțiunea „ordine publică”. În plus, nu s‑ar fi demonstrat în mod plauzibil că eventualele victime ale lui K. s‑ar afla pe teritoriul neerlandez. K. a adăugat că, în orice caz, nu a fost niciodată urmărit penal și nici a fortiori condamnat pentru faptele care îi erau imputate. Făcând referire la punctul 50 din Hotărârea din 11 iunie 2015, Zh. și O. (C‑554/13, EU:C:2015:377), K. a concluzionat că motivul invocat de secretarul de stat, întemeiat pe faptul că reprezenta o amenințare pentru ordinea publică, este incompatibil cu dreptul Uniunii.
29

Potrivit unei jurisprudențe constante, libertatea de stabilire urmărește să garanteze beneficiul tratamentului național în statul membru gazdă resortisanților unui alt stat membru și societăților menționate la articolul 54 TFUE și interzice, în ceea ce privește societățile, orice discriminare întemeiată pe locul sediului (a se vedea în special Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, EU:C:2006:773, punctul 43, precum și Hotărârea din 14 decembrie 2006, Denkavit Internationaal și Denkavit France, C‑170/05, EU:C:2006:783, punctul 22).
16

Potrivit unei jurisprudențe constante, libertatea de stabilire urmărește să garanteze beneficiul tratamentului național în statul membru gazdă resortisanților altor state membre și societăților menționate la articolul 54 TFUE și interzice, în ceea ce privește societățile, orice discriminare întemeiată pe locul sediului (a se vedea în special Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, EU:C:2006:773, punctul 43, precum și Hotărârea din 14 decembrie 2006, Denkavit Internationaal și Denkavit France, C‑170/05, EU:C:2006:783, punctul 22).
21

Potrivit unei jurisprudențe constante, libertatea de stabilire urmărește să garanteze beneficiul tratamentului național în statul membru gazdă resortisanților altor state membre și societăților menționate la articolul 54 TFUE și interzice, în ceea ce privește societățile, orice discriminare întemeiată pe locul sediului (a se vedea în special Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, EU:C:2006:773, punctul 43, precum și Hotărârea din 14 decembrie 2006, Denkavit Internationaal și Denkavit France, C‑170/05, EU:C:2006:783, punctul 22).
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între MP, pe de o parte, și Secretary of State for the Home Department (ministrul de interne, Regatul Unit), pe de altă parte, în legătură cu respingerea cererii sale de azil.
5

Articolul 17 alineatele (1)-(3) din directiva menționată prevede: „(1) Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura agentului comercial, după expirarea contractului de agenție, o indemnizație potrivit alineatului (2) sau repararea prejudiciului potrivit alineatului (3). (a) [a]gentul comercial are dreptul la indemnizație în cazul și în măsura în care: – a adus comitentului noi clienți sau a contribuit substanțial la creșterea volumului de afaceri întreprinse cu clienții existenți, iar comitentul continuă să obțină beneficii substanțiale din afacerile cu acești clienți și – plata acestei indemnizații este echitabilă având în vedere toate împrejurările și, în special, comisionul pierdut de agentul comercial în afacerea cu clienții. […] (b) volumul compensației nu poate depăși echivalentul unei indemnizații pe un an de zile calculată din remunerația anuală medie a agentului comercial în ultimii cinci ani și, în cazul în care respectivul contract datează de mai puțin de cinci ani, indemnizația se calculează cu ajutorul mediei din perioada respectivă; (c) acordarea acestei indemnizații nu îl poate împiedica pe agentul comercial să obțină daune interese. (3) Agentul comercial are dreptul la repararea prejudiciului datorat încetării relațiilor sale cu comitentul. Acest prejudiciu decurge, în special, în cazul în care încetarea relațiilor intervine în condițiile în care: – agentului comercial nu i s‑au plătit comisioanele de care ar fi beneficiat din buna executare a contractului de agenție, în timp ce comitentul obține beneficii substanțiale legate de activitatea agentului comercial; – în condiții care nu au permis agentului comercial să amortizeze costurile și cheltuielile pe care le‑a suportat pentru îndeplinirea contractului de agenție la sugestia comitentului.”
6

Articolul 12 din același regulament, intitulat „Prorogare de competență”, prevede la alineatele (1)-(3): „(1) Instanțele judecătorești din statul membru care exercită competența în temeiul articolului 3 cu privire la o cerere de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei sunt competente în orice chestiune privind răspunderea părintească în legătură cu această cerere atunci când […] (b) competența instanțelor a fost acceptată expres sau în orice alt mod neechivoc de către soți și de către titularii răspunderii părintești, la data sesizării instanței judecătorești, iar aceasta este în interesul superior al copilului. (2) Competența acordată la alineatul (1) încetează de îndată ce (a) hotărârea de admitere sau de respingere a cererii de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei dobândește autoritate de lucru judecat; (b) în cazul în care o procedură privind răspunderea părintească este pe rolul unei instanțe la data prevăzută la litera (a), de îndată ce hotărârea privind răspunderea părintească dobândește autoritate de lucru judecat; (c) în cazurile prevăzute la literele (a) și (b), de îndată ce procedura a încetat dintr‑un alt motiv. (3) Instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente, de asemenea, în materie de răspundere părintească în alte proceduri decât cele menționate la alineatul (1) atunci când (a) copilul are o legătură strânsă cu acest stat membru, în special datorită faptului că unul dintre titularii răspunderii părintești își are reședința obișnuită aici sau copilul este resortisant al acestui stat membru, și (b) competența instanțelor a fost acceptată în mod expres sau în orice alt mod neechivoc de către toate părțile la procedură la data sesizării instanței, iar competența este în interesul superior al copilului.”
19

Adoptată în temeiul articolului 9 litera b) din acest regulament de bază, astfel cum a fost modificat, Richtlinie des Rates der Evangelischen Kirche in Deutschland über die Anforderungen der privatrechtlichen beruflichen Mitarbeit in der Evangelischen Kirche in Deutschland und des Diakonischen Werkes (Directiva Consiliului EKD privind cerințele aplicabile colaborării profesionale în temeiul dreptului privat în cadrul EKD și al activității diaconale, denumită în continuare „Directiva privind colaborarea profesională cu EKD”) din 1 iulie 2005 prevede la articolul 2 alineatul (1): „Serviciul eclezial este determinat de misiunea de a mărturisi Evanghelia în cuvinte și în fapte. Toate femeile și bărbații care lucrează în cadrul Bisericii și al Diaconiei contribuie în diferite moduri la îndeplinirea acestei misiuni. Această misiune constituie temeiul drepturilor și obligațiilor angajatorilor, precum și ale colaboratoarelor și ale colaboratorilor.”
32

Domnul Vomero a contestat această decizie la Asylum and Immigration Tribunal (Tribunalul pentru Azil și Imigrație, Regatul Unit). Decizia pronunțată de această instanță a făcut obiectul unei acțiuni în fața Court of Appeal (England & Wales) [Curtea de Apel (Anglia și Țara Galilor), Regatul Unit] a cărei hotărâre, pronunțată la 14 septembrie 2012, a făcut obiectul unui recurs, în prezent pendinte la Supreme Court of the United Kingdom (Curtea Supremă a Regatului Unit). În cursul procedurii, judecarea cauzei a fost suspendată de două ori, în așteptarea soluționării altor cauze, în special a celor aflate la originea trimiterilor preliminare care au stat la baza Hotărârii din 16 ianuarie 2014, Onuekwere (C‑378/12, EU:C:2014:13), și a Hotărârii din 16 ianuarie 2014, G. (C‑400/12, EU:C:2014:9).
33

Potrivit articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, solicitantul are dreptul la o cale efectivă de atac, sub forma unui apel sau a unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale. În plus, din cuprinsul articolului 27 alineatele (3)-(6) din regulamentul menționat reiese că, pentru asigurarea efectivității acestei căi de atac, solicitantul de azil trebuie printre altele să beneficieze de posibilitatea de a solicita într‑un termen rezonabil unei instanțe suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind calea de atac și că trebuie să beneficieze și de asistență juridică (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, punctul 50).
173

Rezultă că este incompatibilă cu cerințele inerente înseși naturii dreptului Uniunii orice dispoziție dintr‑o ordine juridică națională sau orice practică legislativă, administrativă sau judiciară ce ar avea ca efect diminuarea eficienței dreptului Uniunii prin faptul de a nega instanței competente să aplice acest drept prerogativa de a face, chiar în momentul acestei aplicări, tot ceea ce este necesar pentru a înlătura dispozițiile legislative naționale care ar constitui eventual un obstacol în calea eficienței depline a normelor direct aplicabile ale dreptului Uniunii (Hotărârea din 8 septembrie 2010, Winner Wetten, C‑409/06, EU:C:2010:503, punctul 56 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 decembrie 2018, Minister for Justice and Equality și Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, punctul 36).
6

Articolul 32 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2014/24 are următorul cuprins: „Procedura de negociere fără publicare prealabilă poate fi utilizată pentru contractele de achiziții publice de lucrări, de produse și de servicii în oricare dintre următoarele cazuri: […] (c) în măsura în care este absolut necesar atunci când, din motive de extremă urgență determinate de evenimente care nu puteau fi prevăzute de către autoritatea contractantă, termenele pentru procedurile deschise sau restrânse sau procedurile competitive cu negociere nu pot fi respectate. Situațiile invocate pentru a justifica extrema urgență nu trebuie în niciun caz să fie atribuibile autorității contractante.”
12

Articolul 12 din regulamentul menționat, intitulat „Denumiri, simboluri și mențiuni”, are următorul cuprins: „(1) Denumirile de origine protejate și indicațiile geografice protejate pot fi utilizate de orice operator care comercializează un produs conform cu caietul de sarcini corespunzător. […] (3) […] Mențiunile «denumire de origine protejată» sau «indicație geografică protejată» […] pot apărea pe etichetă. (4) În plus, pe etichetă pot apărea și: reprezentări ale zonei geografice de origine, astfel cum se menționează la articolul 5, precum și reprezentări sub formă de text, reprezentări grafice sau simboluri referitoare la statul membru și/sau la regiunea în care este situată zona geografică de origine respectivă. […]”
8

Regimul juridic al concesionării rețelei rutiere naționale către EP este reglementat de Decreto‑Lei no. 380/2007, que atribui à EP – Estradas de Portugal, SA, a concessão do financiamento, concepção, projecto, construção, conservação, exploração, requalificação e alargamento da rede rodoviária nacional e aprova as bases da concessão (Decretul‑lege nr. 380/2007 privind concesionarea către [EP] a activităților de finanțare, de proiectare, de realizare a proiectului, de construire, de conservare, de explorare, de recalificare și de extindere a rețelei rutiere naționale și privind aprobarea temeiurilor concesiunii) din 13 noiembrie 2007 (Diário da República nr. 218/2007, seria I, din 13 noiembrie 2007).
1

Prin recursul formulat, Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 6 octombrie 2021, Indo European Foods/EUIPO – Chakari (Abresham Super Basmati Selaa Grade One World’s Best Rice) (T‑342/20, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2021:651), prin care acesta, pe de o parte, a anulat Decizia Camerei a patra de recurs a EUIPO din 2 aprilie 2020 (cauza R 1079/2019‑4) (denumită în continuare „decizia în litigiu”) privind o procedură de opoziție între Indo European Foods Ltd și domnul Hamid Ahmad Chakari și, pe de altă parte, a respins în rest acțiunea.
10

OF a contestat această decizie la Tribunal Administrativo e Fiscal de Almada (Tribunalul Administrativ și Fiscal din Almada, Portugalia), care, prin hotărârea din 27 iunie 2018, a admis acțiunea sa și a anulat decizia menționată, considerând că urmărirea în justiție era prescrisă pentru motivul că raportul de control din litigiul principal nu întrerupsese termenul de prescripție a acțiunii de patru ani prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2988/95. IFAP a formulat apel împotriva acestei hotărâri la Tribunal Central Administrativo Sul (Tribunalul Central Administrativ Sud, Portugalia), care a anulat‑o pe aceasta pentru motivul că acest termen, care începuse să curgă de la plata respectivei prime către OF, la 2 februarie 2010, a fost întrerupt atât la 14 iulie 2011, prin notificarea raportului de control din litigiul principal către OF, cât și la 6 aprilie 2015, prin scrisoarea menționată la punctul anterior, și că, prin urmare, dreptul IFAP de a solicita rambursarea sumelor încasate fără să fie datorate nu era prescris.
6

Articolul 168 din aceeași directivă are următorul cuprins: „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul, în statul membru în care efectuează operațiunile respective, de a deduce din valoarea TVA, pe care are obligația de a o plăti, următoarele sume: (a) TVA datorată sau achitată în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate sau pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă; (b) TVA datorată pentru operațiunile asimilate livrărilor de bunuri sau prestărilor de servicii în temeiul articolului 18 litera (a) și articolului 27; […]”