133

Comisia a făcut referire la următoarele declarații: – o declarație a prim‑ministrului român într‑un articol de presă din 1 octombrie 2012, în care ar fi declarat printre altele că trebuia „să explic[e] astăzi planul de rezervă pentru reluarea activităților, salvarea locurilor de muncă și pregătirea unei noi proceduri de privatizare, în condiții foarte diferite, considerabil îmbunătățite”, că „[p]lanul de relansare a Oltchim” urma să fie prezentat în curând, că autoritățile vor începe să discute oficial cu toți creditorii principali ai acesteia în acest scop [considerentul (27) al deciziei atacate]. Această declarație anunță începutul discuțiilor care au condus la adoptarea memorandumului aproximativ o lună și jumătate mai târziu. Prin urmare, ea nu are conținut autonom în raport cu memorandumul însuși; – o declarație a secretarului de stat din Ministerul Economiei din 17 octombrie 2012, în care acesta ar fi anunțat redeschiderea parțială a reclamantei și intenția guvernului de a‑i acorda un ajutor de salvare [considerentul (28) al deciziei atacate]. Cu toate acestea, „ajutorul de salvare” menționat nu a fost acordat și, în orice caz, nu face obiectul deciziei atacate; – o declarație a ministrului economiei din 15 noiembrie 2012, în care acesta ar fi declarat în esență că „[i]deea insolvenței [ieșea] din discuție atâta vreme cât exist[a] acest acord cu principalii creditori [ai Oltchim]” și ar fi anunțat adoptarea memorandumului, care a fost semnat opt zile mai târziu, și al cărui obiectiv ar fi, potrivit acestei declarații, „să [se poată] reporn[i], să [se] viabiliz[eze], să [se] restructur[eze] Oltchim controlat, cu acordul creditorilor” [considerentul (30) al deciziei atacate]. Pe de o parte, impactul acestei declarații este limitat, întrucât, contrar celor tocmai anunțate de ministrul menționat, aproximativ două luni mai târziu a fost deschisă procedura de insolvență. Pe de altă parte, această declarație nu face decât să anunțe semnarea memorandumului și nu are, așadar, conținut autonom în raport cu acesta; – declarații ale liderilor sindicatului salariaților reclamantei [considerentul (204) litera (b) și nota de subsol 72 ale deciziei atacate]. Totuși, întrucât nu sunt declarații ale unor reprezentanți ai statului, acestea sunt lipsite de pertinență; – un articol de presă din 26 ianuarie 2013, în care se menționează că fostul ministru al economiei ar fi discutat consecințele privatizării eșuate a reclamantei, menționând printre altele că „intrarea în insolvență a Oltchim [ar fi] o șansă de restructurare și valorificare a părților viabile” [considerentul (204) litera (c) al deciziei atacate]. Această declarație nu presupune niciun angajament al statului; – un articol de presă din 29 martie 2013, potrivit căruia, în esență, prim‑ministrul român ar fi indicat că Comisia nu ar aproba acordarea unui ajutor de stat reclamantei, că, pentru acest motiv, aceasta ar trebui să obțină o finanțare de la bănci și de la traderi și că guvernul urmărea „menținerea locurilor de muncă” [considerentul (204) litera (d) al deciziei atacate]. Această declarație arată, contrar celor sugerate de Comisie, că statul membru în cauză nu avea nicio intenție de a acorda un ajutor de stat reclamantei. În ceea ce privește faptul că guvernul „urmărea” menținerea locurilor de muncă, Tribunalul nu vede în acesta nicio critică posibilă și niciun indiciu cu privire la voința statului de a acorda un ajutor reclamantei; – o declarație a ministrului economiei din luna martie 2013, în care acesta a arătat că preferă să găsească un investitor strategic în capitalul reclamantei, ceea ce ar fi fost mai important decât prețul de vânzare [considerentul (204) litera (e) al deciziei atacate]. Această declarație nu cuprinde niciun angajament din partea autorităților române; – o declarație a ministrului economiei din 30 mai 2013, în care acesta ar fi arătat că, „dincolo de brandul său, Oltchim dețin[ea] un număr considerabil de brevete de invenții, un portofoliu care [era] evaluat la multe milioane de euro” și că „distrugerea companiei a însemnat practic distrugerea unui tezaur de proprietate intelectuală” [considerentul (204) litera (f) al deciziei atacate]. Or, această declarație nu are nicio legătură cu măsurile în discuție; – o declarație a ministrului economiei din 9 iulie 2013, în care acesta ar fi afirmat printre altele că „[puteau] fi găsite soluții pentru salvarea societății”, că problema reclamantei era una „de mândrie și demnitate națională” și că aceasta „merit[a să fie] salv[ată]” [considerentul (204) litera (g) al deciziei atacate]. Deși, desigur, această declarație lasă să se înțeleagă că autoritățile române ar fi dorit să „salveze” reclamanta, este vorba despre o simplă declarație de natură politică prin care se urmărea liniștirea salariaților și, în sens mai general, a publicului. În plus, această declarație nu conține niciun angajament clar, precis, concret și ferm din partea autorităților române de a obține adoptarea planului de reorganizare, ale cărui limite nu erau cunoscute încă la data declarației respective; – o declarație a ministrului economiei din luna septembrie 2013, în care acesta ar fi anunțat în esență că creditorii reclamantei urmau să aprobe în curând „o finanțare”, că aceasta ar obține credite de la bănci private și că „Oltchim doi” nu ar mai avea datorii „la sfârșitul lui septembrie” [considerentul (204) litera (h) al deciziei atacate]. Această declarație pare să se refere la o finanțare privată și nu conține niciun angajament clar, precis, concret și ferm al statului. Pe de altă parte, faptul că ministrul menționat s‑a exprimat „împotriva lichidării marilor întreprinderi de stat” reprezintă de asemenea o simplă declarație de natură politică ce nu cuprinde niciun angajament clar al statului; – o declarație a prim‑ministrului român din 19 februarie 2014, în care acesta a solicitat ministrului economiei numit recent să preia „problema Oltchim”, adăugând că „nu ar vrea să explodeze situația […] din lipsa de capacitate politică” [considerentul (204) litera (i) al deciziei atacate]. Această declarație este foarte generală; – declarații ale ministrului economiei din anul 2014, potrivit cărora reclamanta „[era] o companie de interes național și strategic”, „[exista] interesul investitorilor pentru preluarea și a rafinăriei Arpechim” și „Oltchim nu va fi închisă niciodată” [considerentul (204) litera (j) al deciziei atacate]. Deși această din urmă afirmație putea, astfel, să sugereze că autoritățile române doreau să evite închiderea reclamantei, nu este mai puțin adevărat că declarația menționată nu este suficient de specifică și de concretă.