ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pentru a stabili dacă acest refuz produce un asemenea efect, trebuie luat în considerare faptul că resortisantul țării terțe căruia i-a fost încredințat exclusiv un copil cetățean al Uniunii beneficiază de un permis de ședere permanentă în statul membru în cauză, astfel încât, în drept, nu există nicio obligație, nici pentru această persoană, nici pentru cetățeanul Uniunii pe care acesta îl are în întreținere, de a părăsi teritoriul acestui stat membru și pe cel al Uniunii în ansamblul său.

Articolul 20 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca un stat membru să refuze unui resortisant al unei țări terțe acordarea unui permis de ședere în scopul reîntregirii familiei, în condițiile în care acest resortisant urmărește să locuiască împreună cu soția sa, care este de asemenea resortisant al unei țări terțe, are reședința în mod legal în acest stat membru și este mama unui copil rezultat dintr-o primă căsătorie care este cetățean al Uniunii, și cu copilul rezultat din propria lor căsătorie, care are de asemenea calitatea de resortisant al unei țări terțe, în măsura în care un asemenea refuz nu conduce, în ceea ce îl privește pe cetățeanul Uniunii, la privarea de exercițiul efectiv al esenței drepturilor conferite de statutul de cetățean al Uniunii.

Cererile de acordare a unor permise de ședere în scopul reîntregirii familiei în favoarea unui resortisant al unei țări terțe care urmărește să locuiască împreună cu soția sa, care este de asemenea resortisant al unei țări terțe, are reședința în mod legal în acest stat membru și este mama unui copil rezultat dintr-o primă căsătorie care este cetățean al Uniunii, și cu copilul rezultat din propria lor căsătorie, care are de asemenea calitatea de resortisant al unei țări terțe intră sub incidența Directivei 2003/86 privind dreptul la reîntregirea familiei.

Astfel, ținând seama de obiectivul urmărit de această directivă, care este favorizarea reîntregirii familiei, și de protecția pe care aceasta urmărește să o acorde resortisanților unor țări terțe, în special minorilor, aplicarea acesteia nu poate fi exclusă pentru simplul motiv că unul dintre părinții unui minor, resortisant al unei țări terțe, este de asemenea părintele unui cetățean al Uniunii, rezultat dintr-o primă căsătorie.

(a se vedea punctele 68, 69 și 82 și dispozitivul)
Astfel, întrucât o astfel de reglementare are ca obiect acordarea unei compensații pentru viitor, protecția lucrătorilor mai tineri și sprijinirea reintegrării lor profesionale, ținând însă seama de necesitatea unei repartizări corecte a mijloacelor financiare limitate destinate unui plan social, pot fi justificate, cu titlu de derogare de la principiul interzicerii discriminărilor pe motive de vârstă, asemenea tratamente diferențiate, dacă mijloacele puse în aplicare pentru a realiza aceste obiective sunt corespunzătoare și necesare și nu depășesc ceea ce este necesar pentru a le atinge.

Articolul 2 alineatul (2) din Directiva 2000/78 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări cuprinse într-un regim de securitate socială la nivel de întreprindere care prevede, pentru lucrătorii în vârstă de peste 54 de ani și care sunt supuși unei concedieri din motive economice, că valoarea compensației la care au dreptul este calculată în funcție de data de pensionare cea mai apropiată cu putință, contrar metodei standard de calcul, potrivit căreia o astfel de compensație se întemeiază în special pe vechimea în întreprindere, astfel încât compensația plătită este mai mică decât compensația care rezultă din aplicarea acestei metode standard, fiind însă cel puțin egală cu jumătate din aceasta din urmă, și care ia în considerare, la momentul punerii în aplicare a acestei alte metode de calcul, posibilitatea de a primi o pensie pentru limită de vârstă anticipată plătită ca urmare a unui handicap.

Astfel, rezultă că reglementarea în cauză, deși urmărește obiective legitime, nu a ținut seama nici de riscul la care sunt expuse persoanele care suferă de un handicap grav, nici de faptul că acest risc crește pe măsură ce ele se apropie de vârsta de pensionare. Or, persoanele respective au nevoi specifice legate atât de protecția pe care o impune starea lor, cât și de necesitatea de a avea în vedere o eventuală agravare a acesteia. Astfel, trebuie să se țină seama de riscul ca persoanele care suferă de un handicap grav să fie expuse unor nevoi financiare care nu pot fi reduse, legate de handicapul lor și/sau ca, pe măsura înaintării în vârstă, aceste nevoi financiare să crească. În cazul neluării în considerare a riscului menționat, întrucât are ca rezultat plata unei compensații de concediere pentru motive economice către un lucrător care suferă de un handicap grav într-un cuantum inferior celui primit de un lucrător fără handicap, reglementarea în discuție are ca efect o atingere excesivă adusă intereselor legitime ale lucrătorilor care suferă de un handicap grav și depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivelor de politică socială urmărite.

(a se vedea punctele 67-70 și 72 și dispozitiv 2)
Cauza C-310/11

Grattan plc

împotriva

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

[cerere de decizie preliminară formulată de First-tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Fiscalitate — TVA — A doua directivă 67/228/CEE — Articolul 8 litera (a) — A șasea directivă 77/388/CEE — Livrare de bunuri — Bază de impozitare — Comision plătit de o societate de vânzare prin corespondență agentului său — Cumpărături ale clienților terți — Reducere a prețului după intervenirea faptului generator de taxe — Efect direct”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a doua) din 19 decembrie 2012

Armonizarea legislațiilor fiscale – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Directivele 67/228 și 77/388 – Niveluri de armonizare care nu sunt comparabile (Directivele 67/228 și 77/388 ale Consiliului) Armonizarea legislațiilor fiscale – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Bază de impozitare – Livrare de bunuri – Comision plătit de o societate de vânzare prin corespondență agentului său pentru livrări deja efectuate – Posibilitate, în temeiul Directivei 67/228, de a reduce baza de impozitare a posteriori – Lipsă [Directiva 67/228 a Consiliului, art. 8 lit. (a)]

A se vedea textul deciziei. (a se vedea punctul 33) Articolul 8 litera (a) din A doua directivă 67/228 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri trebuie interpretat în sensul că nu conferă unei persoane impozabile dreptul să considere redusă a posteriori baza de impozitare pentru o livrare de bunuri atunci când, după efectuarea livrării, un agent a câștigat un credit de la persoana care a efectuat livrarea, pe care a ales să îl primească fie în bani, fie sub formă de compensare a sumelor datorate prestatorului în legătură cu livrarea de bunuri care a fost deja efectuată. (a se vedea punctul 37 și dispozitivul)

Cauza C-310/11

Grattan plc

împotriva

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

[cerere de decizie preliminară formulată de First-tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Fiscalitate — TVA — A doua directivă 67/228/CEE — Articolul 8 litera (a) — A șasea directivă 77/388/CEE — Livrare de bunuri — Bază de impozitare — Comision plătit de o societate de vânzare prin corespondență agentului său — Cumpărături ale clienților terți — Reducere a prețului după intervenirea faptului generator de taxe — Efect direct”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a doua) din 19 decembrie 2012

Armonizarea legislațiilor fiscale — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată — Directivele 67/228 și 77/388 — Niveluri de armonizare care nu sunt comparabile (Directivele 67/228 și 77/388 ale Consiliului) Armonizarea legislațiilor fiscale — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată — Bază de impozitare — Livrare de bunuri — Comision plătit de o societate de vânzare prin corespondență agentului său pentru livrări deja efectuate — Posibilitate, în temeiul Directivei 67/228, de a reduce baza de impozitare a posteriori — Lipsă [Directiva 67/228 a Consiliului, art. 8 lit. (a)]
Un contract cu titlu oneros încheiat în scris între un operator economic și o autoritate contractantă și având ca obiect prestarea unor servicii prevăzute în anexa II A la Directiva 2004/18 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii constituie un contract de achiziții publice, chiar dacă acest operator este el însuși o autoritate contractantă. Pe de altă parte, nu are importanță dacă entitatea în cauză nu urmărește cu titlu principal un scop lucrativ, nu are structura unei întreprinderi sau nu asigură o prezență continuă pe piață. În plus, un contract nu poate ieși din sfera de aplicare a acestei noțiuni de contract de achiziții publice pentru simplul fapt că remunerația este limitată la rambursarea cheltuielilor suportate pentru prestarea serviciului convenit. De asemenea, deși pot intra în sfera cercetării științifice, activitățile de consultanță având ca obiect studierea, precum și evaluarea vulnerabilității seismice a unităților spitalicești intră, în funcție de ceea ce constituie natura efectivă a acestor activități, fie în cadrul serviciilor de cercetare și de dezvoltare vizate în categoria 8 din anexa II A la Directiva 2004/18, fie în cadrul serviciilor de inginerie și al serviciilor conexe de consultanță științifică și tehnică vizate în categoria 12 din această anexă.

(a se vedea punctele 25, 26, 28 și 29)
A doua teză a articolului 12 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2004/83 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate trebuie interpretată în sensul că, în cazul în care autoritățile competente ale statului membru responsabil cu examinarea cererii de azil au stabilit că este îndeplinită condiția privind încetarea protecției sau a asistenței din partea Agenției ONU de Ajutorare și Construcție pentru Refugiații Palestinieni din Orientul Mijlociu (UNRWA) în privința solicitantului, faptul de a putea „beneficia ipso facto de [această] directiv[ă]” implică recunoașterea de către statul membru respectiv a calității de refugiat în sensul articolului 2 litera (c) din directiva menționată și acordarea de plin drept a statutului de refugiat solicitantului menționat, în măsura însă în care acesta nu intră în sfera de aplicare a uneia sau alteia dintre cauzele de excludere prevăzute la alineatul (1) litera (b) sau la alineatele (2) și (3) ale acestui articol 12.

Astfel, termenii „pot beneficia ipso facto de dispozițiile [acestei] directive”, care figurează în a doua teză a articolului 12 alineatul (1) litera (a) din directivă, trebuie interpretați în conformitate cu articolul 1 secțiunea D al doilea paragraf din Convenția de la Geneva, și anume ca permițând persoanelor în cauză să beneficieze de „plin drept” de regimul instituit de această convenție și de „avantajele” conferite de aceasta. În consecință, dreptul care rezultă din faptul că încetează asistența din partea UNRWA și că ia sfârșit cauza de excludere nu se poate limita numai la posibilitatea persoanei în cauză de a solicita statutul de refugiat în temeiul articolului 2 litera (c) din Directiva 2004/83, această opțiune fiind deja deschisă oricărui resortisant al unei țări terțe sau oricărui apatrid care se află pe teritoriul unuia dintre statele membre. Cu toate acestea, faptul de a putea beneficia ipso facto de directiva menționată în sensul articolului 12 alineatul (1) litera (a) din aceasta nu implică un drept necondiționat de a li se recunoaște statutul de refugiat. Astfel, desigur, persoana care are dreptul de a beneficia ipso facto de Directiva 2004/83 nu trebuie să demonstreze neapărat temeri de a fi persecutată în sensul articolului 2 litera (c) din aceasta, însă trebuie să formuleze totuși o cerere de acordare a statutului de refugiat, care trebuie examinată de autoritățile competente ale statului membru responsabil. În cadrul respectivei examinări, acestea trebuie să verifice nu numai dacă solicitantul a primit efectiv asistență din partea UNRWA și dacă această asistență a încetat, ci și dacă solicitantul în cauză nu se încadrează în sfera de aplicare a uneia sau alteia dintre cauzele de excludere prevăzute la articolul 12 alineatul (1) litera (b) sau la articolul 12 alineatele (2) și (3) din aceeași directivă.

(a se vedea punctele 71, 72, 75, 76 și 81 și dispozitiv 2)
Operațiunile de prelevare a substanțelor medicamentoase lichide conținute în fiolele originale care au fost introduse pe piața Uniunii și pentru care există o autorizație de introducere pe piață (AIP) eliberată de Comunitate în temeiul articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 726/2004 de stabilire a procedurilor comunitare privind autorizarea și supravegherea medicamentelor de uz uman și veterinar și de instituire a unei Agenții Europene pentru Medicamente ca medicamente realizate cu ajutorul unuia dintre procedeele biotehnologice menționate la punctul 1 din anexa la acest regulament și de transvazare a acestor prelevări în seringi gata de utilizare, care nu folosesc niciunul dintre procedeele biotehnologice enumerate la punctul 1 din anexa menționată, cu condiția să nu conducă la o modificare a produsului medicamentos în cauză și să fie efectuate numai pe bază de rețete individuale care prescriu astfel de operațiuni, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere, nu necesită obținerea unei autorizații de introducere pe piață în temeiul articolului 3 alineatul (1) din acest regulament, dar rămân, în orice caz, sub incidența dispozițiilor Directivei 2001/83 de instituire a unui cod comunitar cu privire la medicamentele de uz uman, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2010/84.

Astfel, aceste operațiuni corespund în realitate actelor care ar putea fi efectuate, sub responsabilitatea lor, de către medicii care le-au prescris sau chiar de către farmaciștii înșiși în farmaciile lor ori în unitățile spitalicești, iar aceste activități se situează după introducerea pe piață a medicamentelor pentru care există o AIP.

În ceea ce privește aplicarea Directivei 2001/83, pe de o parte, nu se poate exclude că articolul 5 alineatul (1) din aceasta, care, în scopul de a răspunde unor nevoi speciale, exclude din domeniul de aplicare al acestei directive medicamentele furnizate pentru a răspunde unei comenzi loiale și nesolicitate, elaborate în conformitate cu specificațiile unui profesionist autorizat din domeniul sănătății și destinate pacienților aflați sub directa sa responsabilitate, poate fi invocat în ceea ce privește punerea la dispoziție a unui medicament autorizat pentru indicații terapeutice care nu sunt acoperite de AIP, atunci când o astfel de operațiune este efectuată în conformitate cu specificațiile unui practician autorizat și este destinată pacienților aflați sub directa sa responsabilitate. Pe de altă parte, respectivele operațiuni de prelevare a substanțelor medicamentoase lichide rămân, în orice caz, sub incidența articolului 40 alineatul (2) din Directiva 2001/83.

(a se vedea punctele 40-43, 45, 48, 51 și 54 și dispozitivul)
Cauza C-648/11

The Queen, la cererea MA și alții,

împotriva

Secretary of State for the Home Department

[cerere de decizie preliminară formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Regulamentul (CE) nr. 343/2003 — Determinarea statului membru responsabil — Minor neînsoțit — Cereri de azil depuse succesiv în două state membre — Absența unui membru al familiei minorului pe teritoriul unui stat membru — Articolul 6 al doilea paragraf din Regulamentul nr. 343/2003 — Transferul minorului în statul membru în care acesta a depus prima cerere — Compatibilitate — Interesul superior al copilului — Articolul 24 alineatul (2) din cartă”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a patra) din 6 iunie 2013

Întrebări preliminare – Competența Curții – Limite – Întrebări vădit lipsite de pertinență, întrebări ipotetice adresate într-un context care exclude orice răspuns util și întrebări fără legătură cu obiectul litigiului principal – Conținut – Pertinența întrebărilor adresate pentru soluționarea unei acțiuni în despăgubire legate de litigiul principal – Includere (art. 267 TFUE) Controale la frontiere, azil și imigrare – Politica privind azilul – Criterii și mecanisme de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil – Regulamentul nr. 343/2003 – Minor neînsoțit – Cereri de azil depuse succesiv în două state membre – Luarea în considerare a interesului superior al copilului – Responsabilitatea statului membru în care se află minorul după depunerea cererii sale [Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 24; Regulamentul nr. 343/2003 al Consiliului, art. 6 alin. (2)]
Keywords

Summary

Keywords Armonizarea legislațiilor fiscale – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Prestări de servicii – Identificarea prestatorului și a beneficiarului – Posibilitatea de a înlătura prevederile contractuale în cazul unui aranjament pur artificial care are ca unic scop obținerea unui avantaj fiscal – Apreciere de către instanța națională [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 2 pct. 1 și art. 6 alin. (1)] Summary Prevederile contractuale, chiar dacă constituie un element care trebuie luat în considerare, nu sunt esențiale pentru identificarea prestatorului și a beneficiarului unei „prestări de servicii” în sensul articolului 2 punctul 1 și al articolului 6 alineatul (1) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri. Se poate face abstracție de acestea în special în cazul în care se dovedește că nu reflectă realitatea economică și comercială, ci constituie un aranjament pur artificial, lipsit de realitate economică, efectuat cu unicul scop de a obține un avantaj fiscal, aspect a cărui apreciere revine instanței naționale. (a se vedea punctul 52 și dispozitivul)

Cauza C-653/11

Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

împotriva

Paul Newey

[cerere de decizie preliminară formulată de Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)]

„Trimitere preliminară — A șasea directivă TVA — Articolul 2 punctul 1 și articolul 6 alineatul (1) — Noțiunea «prestare de servicii» — Servicii de publicitate și de brokeraj de împrumuturi — Scutiri — Realitatea economică și comercială a operațiunilor — Practici abuzive — Operațiuni care au ca unic scop obținerea unui avantaj fiscal”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a treia) din 20 iunie 2013

Armonizarea legislațiilor fiscale – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Prestări de servicii – Identificarea prestatorului și a beneficiarului – Posibilitatea de a înlătura prevederile contractuale în cazul unui aranjament pur artificial care are ca unic scop obținerea unui avantaj fiscal – Apreciere de către instanța națională

[Directiva 77/388 a Consiliului, art. 2 pct. 1 și art. 6 alin. (1)]

Prevederile contractuale, chiar dacă constituie un element care trebuie luat în considerare, nu sunt esențiale pentru identificarea prestatorului și a beneficiarului unei „prestări de servicii” în sensul articolului 2 punctul 1 și al articolului 6 alineatul (1) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri. Se poate face abstracție de acestea în special în cazul în care se dovedește că nu reflectă realitatea economică și comercială, ci constituie un aranjament pur artificial, lipsit de realitate economică, efectuat cu unicul scop de a obține un avantaj fiscal, aspect a cărui apreciere revine instanței naționale.

(a se vedea punctul 52 și dispozitivul)
În cadrul sistemului de competențe al Uniunii, alegerea temeiului juridic al unui act trebuie să fie fondată pe elemente obiective, care pot fi supuse controlului jurisdicțional, printre care figurează în special scopul și conținutul proprii acestui act, iar nu temeiul juridic reținut pentru adoptarea altor acte ale Uniunii care prezintă eventual caracteristici similare. În această privință, Decizia 2011/407 privind poziția care urmează să fie adoptată de Uniunea Europeană în cadrul Comitetului mixt al Spațiului Economic European (SEE) referitor la o modificare a anexei VI (Securitate socială) și a Protocolului 37 la Acordul privind SEE a putut fi adoptată în mod valabil în temeiul articolului 48 TFUE.

Astfel, obiectivul acestei decizii este acela de a permite ca acquis‑ul Uniunii cu privire la coordonarea sistemelor de securitate socială, modificat prin Regulamentul nr. 883/2004 și prin Regulamentul nr. 987/2009, să se aplice și statelor AELS care sunt părți contractante la Acordul privind SEE. Decizia menționată urmărește să reglementeze direct nu doar drepturile sociale ale resortisanților celor trei state ale AELS în discuție, ci, în egală măsură și în același mod, și pe cele ale resortisanților Uniunii în statele respective.

Astfel, Decizia 2011/407 se înscrie, fără îndoială, printre măsurile prin care dreptul pieței interne al Uniunii trebuie extins pe cât posibil la SEE, astfel încât resortisanții statelor respective să beneficieze de libera circulație a persoanelor în aceleași condiții sociale ca cetățenii Uniunii. În acest sens, în lipsa modificării avute în vedere prin decizia menționată, libera circulație a persoanelor în SEE nu ar putea fi exercitată în aceleași condiții sociale ca cele prevăzute în Uniune, fapt care ar compromite fără îndoială dezvoltarea asocierii și realizarea obiectivelor Acordului privind SEE. În consecință, modernizarea și simplificarea reglementării aplicabile în interiorul Uniunii în domeniul coordonării sistemelor de securitate socială, urmărite fără îndoială prin Decizia 2011/407 prin înlocuirea Regulamentului nr. 1408/71 cu Regulamentul nr. 883/2004, trebuie să se asigure și la nivelul SEE.

De altfel, articolul 79 alineatul (2) TFUE nu poate să constituie temeiul adoptării unei măsuri precum Decizia 2011/407, întrucât, ținând seama de contextul dezvoltării asocierii cu statele AELS în care se înscrie și în special de obiectivele urmărite prin această asociere, este în mod vădit ireconciliabilă cu finalitățile articolului 79 alineatul (2) TFUE care face parte din Capitolul 2 din Tratatul FUE, intitulat „Politici privind controlul la frontiere, dreptul de azil și imigrarea”.

(a se vedea punctele 44, 47, 55, 58-64 și 67)
2)

Obligă în solidar Team Relocations NV, Amertranseuro International Holdings Ltd, Trans Euro Ltd și Team Relocations Ltd la plata cheltuielilor de judecată.
1)

Prin neadoptarea, în termenele prevăzute, a tuturor măsurilor necesare pentru recuperarea ajutoarelor de stat declarate ilegale și incompatibile cu piața comună prin Decizia 2006/323/CE a Comisiei din 7 decembrie 2005 privind scutirea de acciză pentru uleiurile minerale folosite drept combustibil în producția de alumină în regiunea Gardanne, în regiunea Shannon și în Sardinia, pusă în aplicare de Franța, de Irlanda și, respectiv, de Italia și prin Decizia 2007/375/CE a Comisiei din 7 februarie 2007 privind scutirea de la plata accizelor pentru uleiurile minerale folosite drept combustibil în producția de alumină în Gardanne, în regiunea Shannon și în Sardinia, pusă în aplicare de Franța, Irlanda și, respectiv, Italia [C 78/2001 (ex NN 22/01), C 79/2001 (ex NN 23/01), C 80/2001 (ex NN 26/01)], Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 5 din Decizia 2006/323, al articolului 4 din Decizia 2007/375 și al articolului 249 al patrulea paragraf CE.