ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Obligă Henry Cotton’s Brand Management Co. Ltd. să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) și de Industries Sportswear Co. Srl.
Hotărârea Tribunalului (Camera a noua) din 17 noiembrie 2021 – Société des produits Nestlé/EUIPO – Amigüitos pets & life (THE ONLY ONE by alphaspirit wild and perfect)

(Cauza T‑616/20)

„Marcă a Uniunii Europene – Procedură de opoziție – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative THE ONLY ONE by alphaspirit wild and perfect – Marca Uniunii Europene verbală anterioară ONE – Motive relative de refuz – Articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 [devenit articolul 8 alineatul (1) litera (b) și alineatul (5) din Regulamentul (UE) 2017/1001] – Decizie adoptată în urma anulării de către Tribunal a unei decizii anterioare – Articolul 72 alineatul (6) din Regulamentul (UE) 2017/1001 – Autoritate de lucru judecat”

1. Acțiune în anulare – Hotărâre de anulare – Efecte – Obligația de a adopta măsuri de executare – Conținut – Luare în considerare atât a motivării, cât și a dispozitivului hotărârii [art. 266 TFUE; Regulamentul 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 72 alin. (6)] (a se vedea punctele 36 și 37)

2. Marcă a Uniunii Europene – Procedura căii de atac – Acțiune în fața instanței Uniunii – Posibilitatea Tribunalului de a modifica decizia atacată – Limite (Regulamentul 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 72) (a se vedea punctul 48)

3. Procedură jurisdicțională – Autoritate de lucru judecat – Întindere (a se vedea punctul 51)

Obiectul

Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a cincea de recurs a EUIPO din 29 iulie 2020 (cauza R 424/2020-5), privind o procedură de opoziție între Société des produits Nestlé și Amigüitos pets & life

Dispozitivul

1) Anulează Decizia Camerei a cincea de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) din 29 iulie 2020 (cauza R 424/2020-5).

2) EUIPO va suporta propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Société des produits Nestlé SA în legătură cu procedura în fața Tribunalului.
1.

Funcționari – Agenți temporari – Agenți temporari care intră sub incidența articolului 2 litera (c) din Regimul aplicabil celorlalți agenți – Agent temporar repartizat la un grup politic din Parlament – Dizolvare a grupului politic – Consecință – Rezilierea contractului – Obligația Parlamentului de a repartiza persoana interesată la un nou grup – Inexistență [Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 2 lit. (c); Regulamentul de procedură al Parlamentului European, art. 33 și art. 34 alin. (3)] (a se vedea punctele 17-24, 116 și 117)
1.

Funcționari - Agenți temporari - Agenți temporari care intră sub incidența articolului 2 litera (c) din Regimul aplicabil celorlalți agenți - Agent temporar repartizat la un grup politic din Parlament - Dizolvare a grupului politic - Consecință - Rezilierea contractului - Obligația Parlamentului de a repartiza persoana interesată la un nou grup - Inexistență [Regimul aplicabil celorlalți agenți, art. 2 lit. (c); Regulamentul de procedură al Parlamentului European, art. 33 și art. 34 alin. (3)] (a se vedea punctele 17-24, 116 și 117)
Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 16 martie 2022 –
Kühne/Parlamentul
(Cauza T-468/20)1
„Funcție publică  –  Funcționari  –  Politica de mobilitate a personalului a Parlamentului  –  
Schimbarea repartizării în interesul serviciului ”
1. Funcționari  –  Organizarea serviciilor  –  Repartizarea personalului  –  Transfer de la un loc 
de muncă la altul  –  Puterea de apreciere a administrației  –  Conținut  –  
Control jurisdicțional  –  Limite
(Statutul funcționarilor, art. 7)
(a se vedea punctele 83-85, 111-113 și 124-128)
2. Funcționari  –  Organizarea serviciilor  –  Repartizarea personalului  –  Transfer de la un loc 
de muncă la altul  –  Regim instituit de Parlament  –  Tratament mai favorabil pentru părinții 
divorțați sau despărțiți față de cei căsătoriți  –  Situații necomparabile  –  
Încălcarea principiului egalității de tratament  –  Inexistență
(Statutul funcționarilor, art. 7)
(a se vedea punctele 96-99)
3. Funcționari  –  Organizarea serviciilor  –  Repartizarea personalului  –  Schimbare a 
repartizării  –  Puterea de apreciere a administrației  –  Obligația de solicitudine care 
incumbă administrației  –  Luarea în considerare a intereselor funcționarului în cauză  –  
Limite
[Statutul funcționarilor, art. 7 alin. (1) și art. 24]
(a se vedea punctele 134-140)
4. Acțiune introdusă de funcționari  –  Motive  –  Motiv întemeiat pe încălcarea principiului 
protecției încrederii legitime  –  Acțiune îndreptată împotriva unei decizii de schimbare a 
repartizării  –  Respingere
(a se vedea punctul 157)
RORepertoriul jurisprudenței
1 JO C 304, 14.9.2020.
ECLI:EU:T:2022:137                                                                                                          1INFORMAȚII PRIVIND DECIZIILE NEPUBLICATE
5. Funcționari  –  Principii  –  Bună-credință  –  Conținut  –  Legătură cu obligația de 
solicitudine
(a se vedea punctele 162 și 163)
Dispozitivul
1) Respinge acțiunea.
2) O obligă pe doamna Verena Kühne la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor aferente 
procedurii măsurilor provizorii.
2                                                                                                                  ECLI:EU:T:2022:137
2)

Obligă Jindal Saw Ltd și Jindal Saw Italia SpA la plata cheltuielilor de judecată.
37

În consecință, pe de o parte, repararea pagubelor nu are loc prin adoptarea ca criteriu de repartizare, ca atare, a cetățeniei sau naționalității victimelor acestor pagube, ci impune de fapt o legătură instituțională cu locul în care s‑au produs pagubele provocate de măsurile de restricționare a transportului și de izolare, și anume cu locul sediului principal, întrucât criteriul de eligibilitate pentru schema de ajutor în discuție este eliberarea unei licențe franceze, care presupune ca sediul principal al companiei aeriene să se afle în Franța. Pe de altă parte, această legătură este de asemenea, în realitate, temporală, întrucât, după cum arată reclamanta la punctul 59 din cererea introductivă, nu este ușor să se obțină o licență din partea altui stat membru, întrucât o companie aeriană trebuie, în acest caz, nu numai să schimbe locul sediului său principal, ci și să facă o nouă cerere de licență de operare, în timp ce o prestare de servicii poate înceta din ziua următoare. Prin urmare, este normal ca statul membru în cauză să încerce să asigure o prezență stabilă a companiilor aeriene eligibile pentru schema de ajutor în discuție, pentru ca acestea să poată fi prezente pe teritoriul francez pentru a onora amânarea plății taxelor acordată, astfel încât lipsa unor venituri fiscale să fie, pe termen mediu, cât mai redusă cu putință. Or, criteriul deținerii unei licențe franceze, în măsura în care presupune prezența sediului principal al companiilor aeriene pe teritoriul francez, permite să se asigure o anumită stabilitate a prezenței, cel puțin administrativă și financiară, a acestora din urmă, astfel încât autoritățile statului membru care acordă ajutorul să poată controla modul în care acesta este utilizat de beneficiari, ceea ce nu s‑ar fi întâmplat dacă Republica Franceză ar fi adoptat un alt criteriu care să permită eligibilitatea companiilor aeriene care operează pe teritoriul francez pe baza unei licențe eliberate de un alt stat membru, cum este reclamanta, întrucât o prestare de servicii are, prin definiție, un caracter mai incert în ceea ce privește durata sa, deoarece poate să înceteze în termen foarte scurt, dacă nu chiar imediat.
30

În al treilea rând, reclamanta susține că erau îndeplinite celelalte condiții pentru restitutio in integrum. În această privință, primo, ea susține că termenul de depunere a memoriului în care sunt expuse motivele căii de atac este un termen care poate conduce la restitutio in integrum. Reclamanta precizează că, întrucât nu i s‑a acordat restitutio in integrum, depășirea termenului de depunere a acestui memoriu a avut drept consecință directă pierderea dreptului său la introducerea căii de atac, care a fost respinsă ca inadmisibilă în temeiul articolului 23 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul delegat 2018/625. Secundo, ea afirmă că, în conformitate cu articolul 104 alineatul (2) din Regulamentul 2017/1001, cererea de restitutio in integrum a fost prezentată în scris în termen de două luni de la încetarea obstrucționării, constituită din luarea la cunoștință, la 13 iunie 2019, a netransmiterii memoriului menționat. Actul neîndeplinit, în speță predarea memoriului în care sunt expuse motivele căii de atac, ar fi fost efectuat în același termen. Tertio, aceasta arată că cererea de restitutio in integrum era motivată și că taxa de restitutio in integrum a fost plătită prin intermediul autorizației de plată din 25 iunie 2019, primită la EUIPO prin curier la 26 iunie 2019. Quarto, ea susține că nu erau aplicabile în speță cauzele de excludere prevăzute la articolul 104 alineatul (5) din Regulamentul 2017/1001.
55

Comisia a evaluat rata maximă a dobânzii, în lipsa măsurii în cauză, la 10,26 %, fără ca acest aspect să fie contestat de reclamantă. În consecință, cuantumul ajutoarelor plătite SAS nu poate depăși 153,9 milioane SEK în primul an, din care ar trebui, în plus, să se deducă prețul acestei măsuri facturat SAS, care se ridică, potrivit deciziei atacate, la minimum 15 milioane SEK pe an, precum și rata dobânzii negociate de SAS, ținând seama de adoptarea măsurii menționate.
45

În această privință, trebuie să se constate, astfel cum a procedat Comisia, că, la data adoptării deciziei atacate, Finnair exploata o rețea internă și internațională importantă care asigura conectivitatea Finlandei. Astfel cum a arătat Comisia și fără ca acest lucru să fie contestat de reclamantă, Finnair era principalul transportator aerian din Finlanda, cu aproape 15 milioane de pasageri transportați în anul 2019, și anume 67 % din totalul pasagerilor transportați spre, dinspre și în Finlanda în acel an. Statutul său de prim transportator aerian este confirmat de raportul statistic al Finavia din anul 2019. Finavia este societatea de gestionare a aeroportului Helsinki‑Vantaa (Finlanda), precum și a tuturor aeroporturilor regionale din Finlanda. Potrivit acestui raport, pasagerii Finnair reprezentau peste 60 % din pasagerii transportați prin zboruri internaționale și cel puțin 80 % din pasagerii transportați prin zboruri interne. Cota sa totală de piață reprezenta peste 40 % din piața serviciilor aeriene din cadrul aeroporturilor Finavia în anul 2019. În același an, celelalte două principale companii aeriene reprezentau doar 12 % și, respectiv, 3,4 % din pasagerii transportați. Trebuie observat, în plus, că Finnair are particularitatea de a fi singura companie aeriană care deservește majoritatea aeroporturilor regionale finlandeze, întregul an și la intervale regulate.
43

Comisia a evaluat rata maximă a dobânzii, în lipsa măsurii în cauză, la 10,26 %, fără ca acest aspect să fie contestat de reclamantă. În consecință, cuantumul ajutoarelor plătite SAS nu poate depăși 153,9 milioane SEK în primul an, din care ar trebui, în plus, să se deducă prețul acestei măsuri facturat SAS, care se ridică, potrivit deciziei atacate, la minimum 15 milioane SEK pe an, precum și rata dobânzii negociate de SAS, ținând seama de adoptarea măsurii menționate.
4

La 13 iulie 2020, Comisia a adoptat Decizia C(2020) 4871 final privind ajutorul de stat SA.57116 (2020/N) – Țările de Jos – COVID-19: Garanție de stat și împrumut din partea statului în favoarea KLM (JO 2020, C 355, p. 1, denumită în continuare „decizia atacată”), în care a considerat că măsura de ajutor în cauză, pe de o parte, constituie un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE și, pe de altă parte, este compatibilă cu piața internă în temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (b) TFUE. Comisia a evaluat măsura de ajutor în cauză în lumina Comunicării din 19 martie 2020, intitulată „Cadru temporar pentru măsuri de ajutor de stat de sprijinire a economiei în contextul actualei epidemii de COVID-19” (JO 2020, C 91I, p. 1), modificată la 3 aprilie 2020 (JO 2020, C 112I, p. 1), la 13 mai 2020 (JO 2020, C 164, p. 3) și la 29 iunie 2020 (JO 2020, C 218, p. 3) (denumită în continuare „Cadrul temporar”).
6

La 31 iulie 2020, Comisia a adoptat Decizia C(2020) 5414 final privind ajutorul de stat SA.57659 (2020/N) – Spania COVID‑19 – Fondul de recapitalizare (denumită în continuare „decizia atacată”), prin care a concluzionat că măsura în cauză constituia un ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE și că era compatibilă cu piața internă, în conformitate cu articolul 107 alineatul (3) litera (b) TFUE și cu Comunicarea Comisiei din 19 martie 2020 intitulată „Cadru temporar pentru măsuri de ajutor de stat de sprijinire a economiei în contextul actualei epidemii de COVID‑19” (JO 2020, C 91 I, p. 1), modificată la 3 aprilie 2020 (JO 2020, C 112 I, p. 1), la 13 mai 2020 (JO 2020, C 164, p. 3) și la 29 iunie 2020 (JO 2020, C 218, p. 3) (denumită în continuare „Cadrul temporar”), și, prin urmare, nu a ridicat obiecții în privința sa.
56

Prin urmare, camera de recurs a exclus în mod eronat, de principiu, pertinența criteriului întemeiat pe practica comercială în cadrul examinării similitudinii produselor în conflict. În măsura în care, din cauza erorii sale, nu a examinat în mod concret relevanța, iar apoi, eventual, impactul criteriului respectiv în aprecierea similitudinii dintre produsele în conflict, Tribunalul nu se poate pronunța el însuși asupra acestui aspect [Hotărârea din 5 iulie 2011, Edwin/OAPI, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, punctul 72, Hotărârea din 12 iulie 2018, Lotte/EUIPO – Nestlé Unternehmungen Deutschland (Reprezentarea unui koala), T‑41/17, nepublicată, EU:T:2018:438, punctele 54 și 55, și Hotărârea din 5 decembrie 2019, Idea Groupe/EUIPO – The Logistical Approach (Idealogistic Verhoeven Greatest care in getting it there), T‑29/19, nepublicată, EU:T:2019:841, punctul 91].
2)

Obligă Marina Yachting Brand Management Co. Ltd să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) și de Industries Sportswear Co. Srl.
96

În plus, trebuie respins argumentul reclamantei potrivit căruia divizia de opoziție a afirmat că destinația programelor informatice este foarte diferită. Astfel, aceasta din urmă a arătat că, deși destinațiile lor specifice nu sunt aceleași („their specific purpose of use is not the same”), toate erau utilizate, în general, pentru prelucrarea datelor („data processing”) și, în plus, că metoda lor de utilizare (prin intermediul unui computer) era aceeași. Prin urmare, reiese de asemenea din aceste decizii o suprapunere a destinațiilor programelor informatice, în sensul că toate permit realizarea prelucrării de date. [omissis]
6

Cauzele de nulitate invocate în susținerea acestei cereri erau cele prevăzute la articolul 52 alineatul (1) literele (a) și (c) din Regulamentul nr. 40/94 [devenit articolul 53 alineatul (1) literele (a) și (c) din Regulamentul nr. 207/2009, devenit articolul 60 alineatul (1) literele (a) și (c) din Regulamentul 2017/1001].
2

Articolul 4 din anexa VII la statut, aplicabil de asemenea prin analogie agenților contractuali în temeiul articolelor 21 și 92 din RAA, are următorul cuprins: „(1) Indemnizația de expatriere, egală cu 16 % din valoarea totală a salariului de bază, a alocației pentru locuință și a alocației pentru creșterea copilului plătite funcționarului, se acordă: (a) funcționarului: – care nu are și nu a avut niciodată cetățenia statului pe teritoriul căruia se află locul său de repartizare și – care, în mod obișnuit, nu a locuit și nu și‑a exercitat activitatea profesională principală pe teritoriul european al statului respectiv în perioada de cinci ani care se încheie cu șase luni înainte de angajarea sa în muncă. Pentru aplicarea prezentei dispoziții, situațiile ce rezultă din serviciile efectuate pentru un alt stat sau organizație internațională nu se iau în considerare; (b) funcționarului care are sau a avut cetățenia statului pe teritoriul căruia este situat locul său de repartizare și care, în perioada de 10 ani care se încheie la angajarea în muncă, a locuit în mod obișnuit în afara teritoriului european al statului respectiv pentru alte motive decât cele legate de exercitarea atribuțiilor în serviciul unui stat sau al unei organizații internaționale. […]”
78

În plus, din moment ce, cel puțin în acest context, reclamantul are personalitate juridică distinctă de cea a CESE, nu se poate considera că prezentul litigiu nu are loc între CESE și un terț, în sensul articolului 263 primul paragraf TFUE (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 25 iunie 2020, SATCEN/KF, C‑14/19 P, EU:C:2020:492, punctul 75, și Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza SATCEN/KF, C‑14/19 P, EU:C:2020:220, punctul 111).
30

Secundo, Comisia a amintit, în considerentul (25) al deciziei atacate, că ajutorul care face obiectul deciziei Lufthansa putea fi utilizat de DLH pentru a susține celelalte companii ale grupului Lufthansa care nu aveau dificultăți financiare la 31 decembrie 2019, inclusiv AUA. În plus, Comisia a explicat, în considerentul (85) al deciziei atacate, că, atunci când a examinat proporționalitatea ajutorului care face obiectul deciziei Lufthansa, a ținut seama, în conformitate cu punctul 54 din Comunicarea din 19 martie 2020, intitulată „Cadru temporar pentru măsuri de ajutor de stat de sprijinire a economiei în contextul actualei epidemii de COVID‑19” (JO 2020, C 91 I, p. 1), modificată la 3 aprilie 2020 (JO 2020, C 112 I, p. 1), la 13 mai 2020 (JO 2020, C 164, p. 3) și la 29 iunie 2020 (JO 2020, C 218, p. 3) (denumită în continuare „Cadrul temporar”), de măsurile de ajutor suplimentare acordate sau prevăzute în contextul pandemiei de COVID-19 pentru companiile din grupul Lufthansa. În această privință, Comisia a amintit, în același considerent al deciziei atacate, că a concluzionat, în decizia Lufthansa, că toate măsurile de ajutor menționate la punctul 8 de mai sus, inclusiv măsura în cauză, precum și cea acordată în favoarea AUA în cadrul schemei de ajutor austriece, erau limitate la minimul necesar pentru restabilirea structurii capitalului grupului Lufthansa și pentru a garanta viabilitatea acestuia din urmă.
37

Reclamanta reproșează camerei de recurs că a considerat că aspectul fonetic al semnelor în conflict nu avea influență asupra aprecierii similitudinii dintre aceste semne. În special, camera menționată ar fi considerat în mod eronat că publicul francofon nu avea nicio cunoștință de daneză, bulgară și greacă. Or, consumatorii, chiar fără a înțelege limbile menționate, ar ști că, pe de o parte, marca solicitată are o semnificație în „limbile scandinave”, reprezintă o literă din alfabetul danez și înseamnă „insulă” în această limbă și că, pe de altă parte, marca anterioară reprezintă o literă din alfabetele grec și bulgar. În susținerea acestor afirmații, reclamanta arată că intervenienta folosește litera „ø” în denumirea sa pentru a‑și afișa identitatea scandinavă și că deține un magazin în Franța, ceea ce ar arăta că respectivii consumatori francofoni înțeleg originea scandinavă, respectiv daneză a literei „ø”. Or, în limbile lor respective, literele reprezentate de semnele în conflict s‑ar pronunța în mod diferit, astfel încât semnele menționate nu ar prezenta vreo similitudine pe plan fonetic.
42

Totuși, această premisă nu poate fi reținută. Astfel, pe de o parte, o asemenea premisă nu se întemeiază pe nicio dispoziție a Regulamentului nr. 6/2002. În plus, ea ar avea drept consecință lipsirea de orice pertinență a indicațiilor care trebuie să figureze în mod obligatoriu în cererea de înregistrare, astfel cum sunt enumerate la articolul 36 alineatul (2) din Regulamentul nr. 6/2002, înlocuindu‑le cu informații obținute din situația de moment a pieței. Or, prin definiție, aceasta din urmă are vocația să evolueze, întrucât gama de produse, astfel cum au fost comercializate efectiv, poate varia considerabil în timp în funcție de o multitudine de factori, precum strategia comercială a titularului, oferta și cererea sau succesul ori eșecul pe piață al unui anumit produs.
1

Loi no 2000‑108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité (Legea nr. 2000‑108 din 10 februarie 2000 privind modernizarea și dezvoltarea serviciului public al energiei electrice) (JORF din 11 februarie 2000, p. 2143) urmărește să încurajeze dezvoltarea energiei din surse regenerabile pe teritoriul francez. În acest scop, legea menționată a introdus o obligație de cumpărare, care a fost preluată de articolul L.314‑1 și următoarele din code de l’énergie (Codul energiei) și potrivit căreia Électricité de France (EDF) și distribuitorii nenaționalizați menționați la articolul 23 din loi no 46‑628, du 8 avril 1946, sur la nationalisation de l’électricité et du gaz (Legea nr. 46‑628 din 8 aprilie 1946 privind naționalizarea energiei electrice și a gazului) au obligația de a încheia, la cererea producătorilor interesați, un contract pentru cumpărarea de energie electrică produsă din surse regenerabile de energie, inclusiv energie fotovoltaică, cu o durată de 20 de ani și la un preț stabilit prin decret tarifar ministerial. Până la 31 decembrie 2015, costurile suportate de EDF și de distribuitorii nenaționalizați menționați la articolul 23 din Legea nr. 46‑628 din cauza obligației de cumpărare au făcut obiectul, în temeiul décret no 2004‑90, du 28 janvier 2004, relatif à la compensation de charges de service public d’électricité (Decretul nr. 2004‑90 din 28 ianuarie 2004 privind compensarea cheltuielilor de serviciu public de energie electrică), al unui mecanism de compensare integrală finanțat printr‑o contribuție la serviciul public de energie electrică, prelevată de la consumatorii de energie electrică. De la 1 ianuarie 2016, aceste costuri sunt compensate printr‑un cont de alocare specială pentru tranziția energetică finanțat prin taxe asupra consumului de produse energetice.
18

În speță, din elementele dosarului și în special din cuprinsul punctului 14 din decizia atacată reiese că intervenienta a prezentat pentru prima dată în fața camerei de recurs anexele 32-34 pentru a demonstra existența divulgării desenului sau modelului industrial anterior. În special, anexa 32 conține o declarație sub jurământ din 18 februarie 2019 a lui A, director al unei societăți care își desfășoară activitatea în domeniul imprimării de etichete, indicând că această societate producea rulouri de etichete R5015 pentru intervenientă din anul 2003, declarație însoțită de facturi și de reprezentări ale rulourilor respective. Anexele 33 și 34 conțin două declarații sub jurământ, datate prima, la 11 februarie 2019 și provenind de la B, membru al conducerii unei societăți care producea matrițe flexibile („flexibile dies”) pentru intervenientă în perioada 1999-2003, și, respectiv, cea de a doua, la 19 februarie 2019 și provenind de la C, inginer mecanic pentru intervenientă, care conține în special reprezentări ale rulourilor de etichete 8853 utilizate de intervenientă și care confirmă declarațiile lui A.