În acest context, articolul 236 din Codul vamal nu poate fi interpretat ca interzicând Comisiei să ordone să se statueze cu privire la cererile de rambursare a taxelor antidumping menționate la finalul unei proceduri care are drept scop tocmai să îi permită să calculeze o astfel de diferență.

Ținând seama de aceste motive, este necesar să se considere că, în scopul de a se conforma obligației de a executa Hotărârea din 4 februarie 2016, C & J Clark International și Puma ( C‑659/13 și C‑34/14 , EU:C:2016:74 ), Comisia putea considera în mod valabil că îi revenea obligația de a efectua o examinare a cererilor prezentate de producătorii‑exportatori vizați, pentru a determina dacă taxele antidumping care le erau aplicabile, în temeiul regulamentului definitiv și al regulamentului de prelungire, ar fi trebuit stabilite la niveluri inferioare celor prevăzute de aceste două regulamente.

În această privință, în ceea ce privește, mai întâi, posibilitatea de a relua procedura în urma căreia au fost adoptate regulamentul definitiv și regulamentul de prelungire în scopul de a reinstitui taxele antidumping impuse prin acestea din urmă în perioada lor de aplicare inițială, trebuie arătat că, atunci când o hotărâre a Curții anulează un regulament prin care se instituie taxe antidumping sau declară un asemenea regulament lipsit de validitate, instituția care trebuie să adopte măsurile pe care le presupune executarea acestei hotărâri are posibilitatea de a relua procedura aflată la originea regulamentului menționat, chiar dacă această posibilitate nu este prevăzută expres de reglementarea aplicabilă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 ianuarie 2016, CM Eurologistik și GLS, C‑283/14 și C‑284/14, EU:C:2016:57, punctele 51 și 52). În plus, decurge dintr‑o jurisprudență constantă că, în afară de cazul în care neregularitatea constatată a afectat de nelegalitate ansamblul procedurii, instituția vizată are posibilitatea, în vederea adoptării unui act prin care se urmărește înlocuirea actului anulat sau declarat lipsit de validitate, de a nu relua această procedură decât în stadiul în care a fost săvârșită o astfel de nelegalitate (Hotărârea din 28 ianuarie 2016, CM Eurologistik și GLS, C‑283/14 și C‑284/14, EU:C:2016:57, punctul 51).

În ceea ce privește, în continuare, aspectul dacă o astfel de reluare a procedurii este autorizată în cazul în care taxele antidumping în cauză au expirat, ținând seama de normele aplicabile în materie de neretroactivitate, decurge din jurisprudența Curții că, în cazul în care o instituție a Uniunii folosește posibilitatea de reluare a procedurii menționate la punctele 73 și 74 din prezenta hotărâre, aceasta trebuie, în conformitate cu principiile care guvernează aplicarea legii în timp, să respecte dispozițiile în vigoare la data faptelor vizate prin regulamentul care a fost anulat sau declarat lipsit de validitate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iunie 2016, Comisia/McBride și alții, C‑361/14 P, EU:C:2016:434, punctul 40).

Astfel, conform articolului 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 384/96, reluarea procedurii efectuată în speță prin regulamentul în litigiu nu poate avea drept consecință ca regulamentul care va fi adoptat în urma acesteia pentru înlocuirea regulamentului definitiv și a regulamentului de prelungire să reinstituie taxe antidumping care să fie aplicate produselor puse în liberă circulație anterior datei la care aceste regulamente au intrat în vigoare. În schimb, modul de redactare a articolului 10 alineatul (1) din Regulamentul nr. 384/96 nu exclude să se procedeze la o astfel de reluare a procedurii în cazurile în care taxele antidumping vizate au expirat de la această dată, cu condiția ca aceste taxe să fie reinstituite în perioada lor de aplicare inițială și, prin urmare, în speță, cu privire la produse puse în liberă circulație după intrarea în vigoare a regulamentului definitiv și a regulamentului de prelungire.

În ceea ce privește, în cele din urmă, norma prevăzută la articolul 221 alineatul (3) din Codul vamal, trebuie amintit că ea are drept efect, desigur, nu numai faptul că nu permite comunicarea cuantumului taxelor vamale către debitor ulterior expirării unui termen de trei ani de la data nașterii datoriei sale vamale, ci și faptul că determină prescripția acestei datorii vamale înseși la expirarea termenului menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 februarie 2006, Molenbergnatie, C‑201/04, EU:C:2006:136, punctele 39 și 41).

Cu toate acestea și astfel cum Curtea a arătat deja, această normă nu se aplică, potrivit chiar modului de redactare a articolului 221 alineatul (3) din Codul vamal, decât în cazul comunicării cuantumului taxelor vamale către debitor, iar punerea sa în aplicare revine, pe acest temei, numai autorităților vamale naționale, competente să efectueze o astfel de comunicare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 martie 2003, Țările de Jos/Comisia,C‑156/00, EU:C:2003:149, punctele 63 și 64).

(a se vedea punctele 73, 74, 76-78, 80 și 81)