ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Articolul 6 din Directiva 92/43 prevede: „(1) Pentru ariile speciale de conservare, statele membre adoptă măsurile de conservare necesare, inclusiv, după caz, planuri de gestionare adecvate, speciale sau incluse în alte planuri de dezvoltare, precum și actele administrative sau clauzele contractuale adecvate în conformitate cu necesitățile ecologice ale tipurilor de habitate naturale din anexa I sau ale speciilor din anexa II prezente pe teritoriul respectivelor situri. (2) Statele membre iau măsurile necesare pentru a evita, pe teritoriul ariilor speciale de conservare, deteriorarea habitatelor naturale și a habitatelor speciilor, precum și perturbarea speciilor pentru care au fost desemnate respectivele arii, în măsura în care perturbările respective ar putea fi relevante în sensul obiectivelor prezentei directive. (3) Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică. (4) Dacă, în ciuda unui rezultat negativ al evaluării efectelor asupra sitului și în lipsa unei soluții alternative, planul sau proiectul trebuie realizat, cu toate acestea, din motive cruciale de interes public major, inclusiv din rațiuni de ordin social sau economic, statul membru ia toate măsurile compensatorii necesare pentru a proteja coerența globală a sistemului Natura 2000. Statul membru informează Comisia cu privire la măsurile compensatorii adoptate. În cazul în care situl respectiv adăpostește un tip de habitat natural prioritar și/sau o specie prioritară, singurele considerente care pot fi invocate sunt cele legate de sănătatea sau siguranța publică, de anumite consecințe benefice de importanță majoră pentru mediu sau, ca urmare a avizului Comisiei, de alte motive cruciale de interes public major.”
5

Comisia Europeană a aprobat acest sistem de finanțare prin Decizia C (2005) 1163 final din 20 aprilie 2005 privind un ajutor de stat în favoarea RTVE (E 8/05) (rezumat în JO 2006, C 239, p. 17) și prin Decizia C (2007) 641 final din 7 martie 2007 privind finanțarea măsurilor de reducere a personalului la RTVE (NN 8/07) (rezumat în JO 2007, C 109, p. 2).
15

În aceste condiții, Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Tribunalul Administrativ Superior al Landului Bavaria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) [«De Tox Forte»] comercializat de reclamantă este un aliment sau un ingredient alimentar care prezintă o structură moleculară nouă în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 258/97? 2) Pentru a răspunde afirmativ la această întrebare, este suficient în special ca acest produs, care are clinoptilolitul ca ingredient în structura sa moleculară primară, să nu fi fost utilizat ca aliment înainte de 15 mai 1997 sau este necesar, în plus, ca acest produs să fie fabricat printr‑un procedeu care conduce la o structură moleculară nouă sau modificată intenționat și să fie vorba, așadar, despre o substanță care nu exista înainte în natură în această formă?”
21

Articolul 10 din Sale of Goods and Supply of Services Act 1980 (Legea din 1980 privind vânzarea de bunuri și furnizarea de servicii) introduce un nou articol 14 în Sale of Goods Act 1893 (Legea din 1893 privind vânzarea de bunuri), potrivit căruia: „(1) Sub rezerva dispozițiilor prezentei legi și a oricărei alte legi pertinente, nu există nicio condiție implicită sau garanție în ceea ce privește calitatea sau adecvarea pentru o anumită utilizare a bunurilor furnizate în temeiul unui contract de vânzare. (2) În cazul în care vânzătorul vinde bunuri în cadrul unei întreprinderi, există o condiție implicită ca mărfurile furnizate în temeiul contractului să aibă caracter vandabil; prin excepție, o astfel de condiție nu există: (a) în ceea ce privește defectele aduse în mod special în atenția cumpărătorului înainte de încheierea contractului sau (b) dacă cumpărătorul examinează bunurile înainte de încheierea contractului, în ceea ce privește defectele care ar fi trebuit să fie identificate în cursul examinării respective. (3) Bunurile au caracter vandabil dacă sunt adecvate scopului sau scopurilor pentru care bunuri de acest gen sunt cumpărate în mod obișnuit și dacă au o durabilitate rezonabilă având în vedere orice descriere a acestora, prețul (dacă este cazul) și orice alte împrejurări relevante, iar orice trimitere în prezenta lege la bunuri de calitate nevandabilă se interpretează în consecință. (4) În cazul în care vânzătorul vinde bunuri în cadrul unei întreprinderi, iar cumpărătorul îi comunică în mod expres sau în mod implicit un anumit scop pentru care cumpără bunurile, există o condiție implicită ca bunurile furnizate în temeiul contractului să fie în mod rezonabil adecvate utilizării respective, indiferent dacă acesta este sau nu este scopul pentru care aceste bunuri sunt cumpărate în mod obișnuit, cu excepția cazului în care împrejurările indică faptul că cumpărătorul nu se bazează sau că nu este rezonabil ca acesta să se bazeze pe competența sau pe aprecierea vânzătorului. […]”
18

Articolul 6 din AOW, în versiunea rezultată din Legea din 30 iulie 1965, are următorul cuprins: „1. Persoana în vârstă de peste 15 ani, dar care nu a împlinit vârsta de 65 de ani, este asigurată potrivit dispozițiilor prezentei legi în cazul în care: a) este rezidentă; […] 3. Se poate deroga de la dispozițiile primului alineat printr‑o măsură generală de administrare sau în temeiul acesteia: a) în privința străinilor; b) în privința persoanelor cărora li se aplică un regim similar al altei părți din Regat, al altui stat sau al altei organizații internaționale; c) în privința persoanelor care locuiesc doar temporar sau care lucrează doar temporar în țară; d) în privința soțului sau a celorlalți membri ai gospodăriei persoanelor menționate la prezentul alineat literele a) b) și c); e) în privința soților resortisanților care nu sunt asigurați de prezenta lege în temeiul unui acord sau al unui regim de securitate socială încheiat între Țările de Jos și unul sau mai multe alte state.”
1

Prin recursul formulat, Dimosia Epicheirisi Ilektrismou AE (DEI) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 8 octombrie 2014, Alouminion/Comisia (T‑542/11, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2014:859), prin care s‑a anulat Decizia 2012/339/UE a Comisiei din 13 iulie 2011 privind ajutorul de stat SA.26117 – C 2/10 (ex NN 62/2009) acordat de Grecia în favoarea Aluminium of Greece SA (JO 2012, L 166, p. 83, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
20

Ultima situație care stă la baza procedurii penale se referă la pagina de pornire a sitului internet al Canal Digital. Pe pagina menționată, abonamentul era prezentat sub titlul „pachetul de televiziune digitală cu HDTV cel mai ieftin din Danemarca”. În legătură cu acest text figura un cerc care înconjura menționarea prețului, și anume 99 DKK. Sub această mențiune, cu litere mai mici, era afișat prețul total care trebuia plătit pentru perioada de angajament. Informații privind „serviciul pe bază de card” semestrial figurau puțin mai jos pe această pagină de pornire cu litere diferite și mai mici, precum și, încă mai jos, sub titlul „condițiile ofertei”. În acest loc era menționat de asemenea prețul total care trebuia plătit pentru perioada de angajament, acesta incluzând „serviciul pe bază de card” respectiv.
23

În subsidiar, Republica Italiană amintește că Directiva 2004/80 a fost adoptată pe baza articolului 308 CE. Or, Uniunea nu ar fi competentă să legifereze în materie de combatere a infracțiunilor violente care intră sub incidența dreptului comun al fiecărui stat membru, indiferent dacă este vorba despre dreptul procedural sau despre cel material, și nu ar fi competentă nici să reglementeze consecințele acestor infracțiuni pe plan civil. Ținând seama de temeiul juridic al directivei menționate, aceasta s‑ar limita la a impune statelor membre să permită cetățenilor Uniunii care au reședința în alt stat membru să aibă acces la sistemele de despăgubire prevăzute deja de legislațiile fiecărui stat membru în favoarea resortisanților lor victime ale infracțiunilor intenționate săvârșite prin violență. Or, Republica Italiană s‑ar fi conformat acestei obligații prin intermediul dispozițiilor procedurale ale Decretului legislativ nr. 204/2007 și ale Decretului ministerial nr. 222 din 23 decembrie 2008.
13

Comisia arată că acțiunea sa este admisibilă în întregime. În scrisoarea de punere în întârziere, ea ar fi indicat în general Republicii Cehe că, potrivit articolului 34 TFUE, este ținută să accepte mărfurile care, pe de o parte, au fost controlate și marcate în conformitate cu legislația unui stat membru al Spațiului Economic European (SEE) și care, pe de altă parte, sunt comercializate în mod legal în oricare dintre statele membre ale SEE. În plus, în avizul motivat, ea ar fi concluzionat că Republica Cehă nu îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 34 TFUE pentru motivul că „nu recunoaște anumite mărci neerlandeze”. Această formulare ar fi fost reluată în petitul cererii introductive și nu ar fi fost contestată de Republica Cehă.
2

Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între European Federation for Cosmetic Ingredients (denumită în continuare „EFfCI”), pe de o parte, și Secretary of State for Business, Innovation and Skills (secretarul de stat pentru comerț, inovație și competențe, denumit în continuare „secretarul de stat pentru comerț”) și Attorney General, pe de altă parte, cu participarea Cruelty Free International, fostă British Union for the Abolition of Vivisection, și a European Coalition to End Animal Experiments, în legătură cu domeniul de aplicare al interdicției de comercializare prevăzute în dispoziția menționată.
1

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (2) din Decizia 2011/5/CE a Comisiei din 28 octombrie 2009 privind amortizarea fiscală a Fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 7, p. 48), validitatea deciziei Comisiei din 17 iulie 2013 de deschidere a procedurii prevăzute la articolul 108 alineatul (2) TFUE cu privire la ajutorul de stat SA.35550 (13/C) (ex 13/NN, ex 12/CP) – Amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine (JO 2013, C 258, p. 8), precum și validitatea Deciziei (UE) 2015/314 a Comisiei din 15 octombrie 2014 privind ajutorul de stat SA.35550 (13/C) (ex 13/NN) (ex 12/CP) pus în aplicare de Spania – Schema referitoare la amortizarea fiscală a fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine (JO 2015, L 56, p. 38).
24

În ceea ce privește punctul 7 de pe ordinea de zi a celei de a 25‑a sesiuni a Comitetului de revizuire al OTIF, privind revizuirea parțială a apendicelui D (CUV), punctul 3 din anexa la decizia atacată prevede: „[…] Competență: partajată. Exercitarea drepturilor de vot: Uniunea. Poziția recomandată a Uniunii: amendamentele la articolele 2 și 9 trebuie sprijinite, deoarece clarifică rolul deținătorului și al entității însărcinate cu întreținerea, în conformitate cu dreptul Uniunii [Directiva 2008/110/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 de modificare a Directivei 2004/49/CE privind siguranța căilor ferate comunitare (Directiva privind siguranța feroviară) (JO 2008, L 345, p. 62, Ediție specială, 07/vol. 14, p. 62)]. Cu toate acestea, modificarea propusă a articolului 7 prezentată de [Republica Franceză] privind răspunderea persoanei care a furnizat vehiculul în vederea utilizării ca mijloc de transport în cazul unui prejudiciu provocat de un defect al vehiculului necesită o analiză suplimentară în cadrul Uniunii înainte de luarea unei decizii în cadrul OTIF. Prin urmare, Uniunea nu este în măsură să susțină această propunere de modificare la această reuniune a Comitetului de revizuire și propune să amâne decizia până la următoarea adunare generală, în vederea analizării suplimentare a chestiunii. Uniunea adoptă aceeași poziție, și anume să amâne decizia privind propunerea [Republicii Federale Germania] referitoare la un nou articol 1a, prezentată OTIF în timpul coordonării Uniunii, până la următoarea adunare generală, în vederea analizării suplimentare a chestiunii. Poziție suplimentară a Uniunii recomandată: În documentul CR 25/7 Add 1, pagina 6, la sfârșitul punctului 8a se adaugă: «The amendment to Article 9, paragraph 3, first indent, does not affect the existing allocation of liabilities between ECM and the keeper of the vehicle» [«Amendamentul la articolul 9 alineatul (3) primul paragraf nu are impact asupra repartizării actuale a răspunderii între ERI [entitatea responsabilă cu întreținerea] și deținătorul vehiculului.»].”
33

Tribunalul ar fi statuat astfel în mod eronat, la punctul 311 din hotărârea atacată, că punerea în aplicare a acestor acorduri putea fi stabilită în considerarea unor practici care afectau previziunile clienților referitoare la vânzările lor de produse în aval în întreaga lume, inclusiv în SEE. Or, această împrejurare nu ar permite să se rețină competența Comisiei pe baza criteriului punerii în aplicare, întrucât comportamentul în litigiu nu ar fi fost pus în aplicare în SEE, iar Intel nu ar fi vândut produse către Lenovo în SEE.
27

Această concluzie este de altfel susținută de punctul 4 din documentul intitulat „Working methods of the Working Party on implementation of Common Position 2001/931 on the application of specific measures to combat terrorism” (Metode de lucru ale grupului de lucru privind punerea în aplicare a Poziției comune 2001/931 privind aplicarea de măsuri specifice pentru combaterea terorismului), care figurează în anexa II la documentul 10826/1/07 REV 1 al Consiliului din 28 iunie 2007, din care reiese că, în cazul în care Consiliul se întemeiază pe propunerea unui stat terț pentru a fundamenta includerea unei persoane sau a unei entități în lista în litigiu, acesta examinează dacă această propunere respectă drepturile omului, în special dreptul la o cale de atac efectivă și dreptul la un proces echitabil.
55

În această privință, trebuie observat mai întâi că, după cum reiese din textul articolului 2 din Legea nr. 329/2009, aceasta are un caracter excepțional și are vocația de a fi temporară. În plus, ea nu repune în discuție însuși principiul dreptului la pensie, ci restrânge exercițiul acestuia în împrejurări bine definite și încadrate, și anume în cazul în care pensia este cumulată cu o activitate exercitată în cadrul unor instituții publice, iar cuantumul acestei pensii depășește un anumit prag. Astfel, Legea nr. 329/2009 respectă substanța dreptului de proprietate de care se bucură reclamanții din litigiul principal asupra pensiilor în cauză, după cum a arătat avocatul general la punctul 83 din concluzii.
16

Ultimul considerent al Convenției internaționale pentru reprimarea atentatelor teroriste cu explozibili, semnată la New York la 15 decembrie 1997 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 2149, p. 256), are următorul cuprins: „observând că activitățile forțelor militare ale statelor sunt guvernate de reguli de drept internațional ce nu sunt incluse în cadrul acestei convenții și că excluderea anumitor acțiuni din sfera de aplicare a acestei convenții nu are efectul de a trece cu vederea sau de a transforma actele ilicite în acte licite ori de a împiedica condamnarea acestor acte pe baza altor legi, […]”
7

Articolul 7 din Directiva 2011/7, intitulat „Practici și clauze contractuale inechitabile”, are următorul cuprins: „(1) Statele membre garantează că o clauză contractuală sau o practică referitoare la data de plată sau la termenul de plată, rata dobânzii pentru efectuarea cu întârziere a plăților sau despăgubirea pentru cheltuielile de recuperare nu este aplicabilă sau generează dreptul de a cere despăgubiri, dacă este vădit inechitabilă pentru creditor. Pentru a determina dacă o clauză contractuală sau o practică este vădit inechitabilă pentru creditor, în sensul primului paragraf, se ține cont de toate circumstanțele cazului, inclusiv de următoarele: (a) toate abaterile grave de la practicile și uzanțele comerciale, contrare bunei‑credințe și corectitudinii; (b) natura produselor sau a serviciilor, precum și (c) dacă debitorul are motive obiective de derogare de la rata dobânzii legale sau de la termenul de plată așa cum este prevăzut la articolul 3 alineatul (5), articolul 4 alineatul (3) litera (a), articolul 4 alineatul (4) și articolul 4 alineatul (6) sau de la suma fixă menționată la articolul 6 alineatul (1). (2) În scopul aplicării alineatului (1), orice clauză contractuală sau practică care exclude achitarea unor dobânzi pentru efectuarea cu întârziere a plăților este considerată ca fiind vădit inechitabilă. (3) În scopul aplicării alineatului (1), orice clauză contractuală sau practică care exclude compensarea cheltuielilor de recuperare așa cum se menționează la articolul 6 este [prezumată] ca fiind vădit inechitabilă. […]”
53

Or, articolul 12 alineatul (2) litera (c) din Directiva 2004/83 nu se referă nici la Decizia‑cadru 2002/475, deși aceasta exista la data la care a fost redactat articolul 12 alineatul (2) litera (c), nici la vreun alt instrument al Uniunii Europene adoptat în contextul combaterii terorismului.
25

În aceste condiții, Juzgado de Primera Instancia no 2 de Santander (Tribunalul de Primă Instanță nr. 2 din Santander, Spania) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) A patra dispoziție tranzitorie din Legea 1/2013 trebuie să fie interpretată în sensul că nu poate constitui un obstacol în calea protecției consumatorului? 2) În conformitate cu Directiva 93/13 și în particular cu articolul 6 alineatul (1) și cu articolul 7 alineatul (1) din aceasta, pentru a garanta protecția consumatorilor și a utilizatorilor conform principiilor echivalenței și efectivității, consumatorul are posibilitatea de a invoca existența unor clauze abuzive după expirarea termenului prevăzut de norma de drept național în acest sens, astfel încât instanța națională trebuie să analizeze aceste clauze? 3) În conformitate cu Directiva 93/13 și în particular cu articolul 6 alineatul (1) și cu articolul 7 alineatul (1), pentru a garanta protecția consumatorilor și a utilizatorilor în conformitate cu principiile echivalenței și efectivității, instanța națională trebuie să examineze din oficiu existența unei clauze abuzive și să aplice consecințele corespunzătoare, inclusiv în cazul în care anterior s‑a pronunțat în sens contrar sau a respins prin hotărâre definitivă cererea prin care s‑a solicitat examinarea clauzei, în conformitate cu normele naționale de procedură? 4) Care sunt criteriile de determinare a influenței raportului calitate/preț în cadrul controlului caracterului abuziv al termenilor neesențiali din contract? Este relevant, la momentul efectuării controlului indirect al acestui tip de elemente, să se ia în considerare limitele legale de preț impuse în normele de drept național? Este posibil ca anumite clauze valide analizate în abstract să își piardă validitatea dacă se apreciază că prețul tranzacției este foarte mare în raport cu prețul obișnuit al pieței? 5) În sensul articolului 4 din Directiva 93/13, pot fi luate în considerare circumstanțele ulterioare încheierii contractului, dacă analiza normei de drept național conduce la aceasta? 6) Articolul 693 alineatul 2 [din LEC] trebuie interpretat în sensul că nu poate constitui un obstacol în calea protecției consumatorului? 7) În conformitate cu Directiva 93/13 și în particular cu articolul 6 alineatul (1) și cu articolul 7 alineatul (1) din aceasta, pentru a garanta protecția consumatorilor și a utilizatorilor conform principiilor echivalenței și efectivității, o instanță națională, atunci când constată existența unei clauze abuzive privind exigibilitatea anticipată, trebuie să o considere ca nefiind inclusă în contract și să aplice consecințele corespunzătoare, inclusiv în cazul în care profesionistul a respectat perioada minimă prevăzută de norma de drept național?”
5

Dreptul societăților de a deduce cheltuielile cu dobânzile este totuși limitat în cazul subcapitalizării, în conformitate cu textul articolului 11 din lov om indkomstbeskatning af aktieselskaber m.v. (Legea privind impozitul pe profit, denumită în continuare „SEL”). Alineatul 1 al acestui articol 11, în versiunea sa aplicabilă exercițiilor în discuție în litigiul principal, prevedea: „Dacă o societate sau un grup: 1) intră sub incidența articolului 1 alineatul 1 punctele 1-2a, 2d-2g și 3a-5b [cu alte cuvinte, este rezident fiscal în Danemarca]; 2) are o datorie față de o persoană juridică menționată la articolul 2 primul paragraf din [lov om påligningen af indkomstskat til staten ou ligningsloven (Legea privind baza de impozitare)] [cu alte cuvinte, o datorie față de asociații sau societățile aceluiași grup, denumită în continuare «datorie controlată»] 3) și, la sfârșitul unui an fiscal, raportul dintre împrumuturile și datoriile societății menționate sau ale grupului (datoriile) și capitalul propriu al societății sau al grupului depășește rata de 4:1, dobânzile și pierderile din diferențe de schimb valutar pentru partea excedentară a datoriei controlate nu sunt deductibile. […] Împrumuturile contractate de la terți care sunt garantate, direct sau indirect, de asociații care dețin controlul sau de societățile aceluiași grup sunt considerate datorii controlate. Excluderea deducerii nu se va aplica în cazul în care societatea sau grupul demonstrează că pot fi obținute condiții financiare echivalente între părți independente. Dreptul de deducere nu este exclus decât dacă cuantumul datoriei controlate depășește 10 milioane [de coroane daneze (DKK) (aproximativ 1344528 de euro)]. Deducerea va fi refuzată doar pentru cota‑parte din datoria controlată care ar putea fi recalificată drept capital propriu, astfel încât raportul dintre cuantumul datoriilor și capitalul propriu să fie de 4:1 la sfârșitul exercițiului fiscal.”