RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 328/5

Recurs introdus la 24 iulie 2015 de Ackermann Saatzucht GmbH & Co.KG, Böhm-Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG, Deutsche Saatveredelung AG, Ernst Benary, Samenzucht GmbH, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG, Klemm + Sohn GmbH & Co. KG, KWS Saat AG, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans-Georg Lembke KG, Nordsaat Saatzuchts GmbH, Peter Franck-Oberaspach, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH, Saatzucht Streng – Engelen GmbH & Co. KG, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG, Strube Research GmbH & Co. KG, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR, W. von Borries-Eckendorf GmbH & Co. KG împotriva Ordonanţei Tribunalului (Camera a cincea) din 18 mai 2015 în cauza T-559/14, Ackermann Saatzucht GmbH & Co. KG și alții/Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene

(Cauza C-408/15 P)

(2015/C 328/05)

Limba de procedură: engleza

Părțile

Recurente: Ackermann Saatzucht GmbH & Co.KG, Böhm-Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG, Deutsche Saatveredelung AG, Ernst Benary, Samenzucht GmbH, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG, Klemm + Sohn GmbH & Co. KG, KWS Saat AG, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans-Georg Lembke KG, Nordsaat Saatzuchts GmbH, Peter Franck-Oberaspach, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH, Saatzucht Streng – Engelen GmbH & Co. KG, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG, Strube Research GmbH & Co. KG, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR, W. von Borries-Eckendorf GmbH & Co. KG (reprezentanți: P. de Jong, P. Vlaemminck și B. Van Vooren, avocați)

Celelalte părți din procedură: Parlamentul European și Consiliul Uniunii Europene

Concluziile recurentelor

Recurentele solicită Curții:

— constatarea faptului că, în Ordonanța pronunțată în cauza T-559/14, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin constatarea că recurentele nu sunt vizate în mod individual de Regulamentul (UE) nr. 511/2014 (1) al Parlamentului European și al Consiliului din 16 aprilie 2014 privind măsurile de conformitate destinate utilizatorilor prevăzute în Protocolul de la Nagoya privind accesul la resursele genetice și împărțirea corectă și echitabilă a beneficiilor care rezultă din utilizarea acestora în Uniune;

— anularea în totalitate a Ordonanței Tribunalului pronunțată în cauza T-559/14 și declararea faptului că recurentele sunt vizate în mod direct și individual de regulamentul în litigiu și, prin urmare, declararea acțiunii în anulare ca admisibilă;

— trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal pentru a se pronunța cu privire la fond.

Motivele și principalele argumente

Primul motiv de recurs - Recurentele arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin constatarea că acestea nu sunt vizate în mod individual de regulamentul în litigiu. Ele arată că sunt vizate în mod individual, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, întrucât există un conflict de drept între două tratate internaționale la care Uniunea este parte (Convenția internațională privind protecția noilor soiuri de plante și Protocolul de la Nagoya la Convenția privind diversitatea biologică), primul dintre acestea transpunând articolul 13 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (Carta Uniunii Europene) privind libertatea cercetării științifice. Ulterior, ambele tratate internaționale au fost transpuse de Uniune în două regulamente cu efect direct: Regulamentul 2100/94, anterior, prin care este recunoscută această libertate fundamentală de cercetare în beneficiul recurentelor, Regulamentul nr. 511/2014 în litigiu, ulterior, prin care este redusă drastic. În temeiul fiecărui regulament, nu este cerută sau cel puțin permisă, potrivit dreptului Uniunii, intervenția legislativă la nivel de stat membru, și nu urmează să fie adoptate la nivelul Uniunii acte de punere în aplicare sau acte delegate.

În acest cadru juridic, recurentele arată că sunt vizate în mod individual (și direct) în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, întrucât sunt îndeplinite următoarele condiții: sunt membre ale unei categorii juridice de persoane definite printr-un „atribut juridic specific” (în calitate de beneficiare ale unui drept pozitiv de acces gratuit la materialul vegetal comercial, mai precis ale scutirii amelioratorilor), care nu se găsește în însuși regulamentul în litigiu, ci într-un alt regulament cu efect direct, care nu necesită nicio altă transpunere la nivel național; în care regulamentul în litigiu contravine unor norme juridice superioare, și anume articolului 13 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și unui acord internațional la care Uniunea este parte; în care categoria juridică este compactă și absolută, ceea ce determină ca recurentele să nu fie afectate în mod individual din punct de vedere socio-economic, ci din punct de vedere juridic, întrucât este vorba despre o singură scutire fundamentală a amelioratorilor, fără afectarea unor drepturi „similare”.

Al doilea motiv de recurs - Recurentele arată că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu s-a pronunțat cu privire la aspectul dacă legiuitorul Uniunii a fost obligat să aibă în vedere în mod special situația recurentelor în temeiul prevederilor exprese ale unor norme juridice de rang superior, în care regulamentul în litigiu obligă recurentele să intre într-o relație contractuală care încalcă norma juridică de rang superior, mai precis articolul 13 din Carta Uniunii Europene.

Al treilea motiv de recurs - Recurentele arată că o constatare a inadmisibilității ar duce la o lacună în sistemul protecției judiciare a Uniunii, care încalcă articolul 47 din Carta Uniunii Europene. Pe de o parte, dreptul amelioratorilor de plante reiese direct din Regulamentul CPVR, care reprezintă punerea în aplicare de către Uniune a articolului 13 din Carta Uniunii Europene și a obligațiilor internaționale ale Uniunii în temeiul Convenției UPOV. Pe de altă parte, Regulamentul nr. 511/2014 în litigiu impune o obligație de diligență necesară, în timp ce însuși regulamentul în litigiu reprezintă punerea în aplicare a Protocolului de la Nagoya, în care Uniunea este parte contractantă. În ambele cazuri, nu este necesară sau cel puțin permisă în mod legal conform dreptului Uniunii absolut nicio altă transpunere de către nicio instituție a Uniunii (sub forma unor acte normative ale Uniunii) sau de către statele membre în dreptul lor intern. Prin urmare, articolul 267 TFUE nu este o posibilitate reală de control jurisdicțional, la fel cum nu vor fi nici actele normative în înțelesul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE. Recurentele arată că, atunci când se aplică criteriul de la punctul 92 din Hotărârea Inuit (C-583/11 P) în cazul în care nivelul corespunzător al controlului jurisdicțional este legat de răspunderea pentru punerea în aplicare a măsurii atacate, singura concluzie trebuie să fie aceea că, în această situație, acțiunea directă în temeiul articolului 263 TFUE este singura cale procedurală de control jurisdicțional disponibilă și adecvată.

(1) JO L 150, p. 59