CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

prezentate la 30 martie 2017 ( 1 )

Cauza C‑661/15

X BV

împotriva

Staatssecretaris van Financiën

[cerere de decizie preliminară formulată de Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos)]

„Trimitere preliminară – Codul vamal comunitar – Import de vehicule – Articolul 29 – Determinarea valorii în vamă – Articolul 78 – Modificarea declarației – Articolul 236 alineatul (2) – Rambursarea taxelor la import – Termen de trei ani – Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 – Articolul 145 alineatele (2) și (3) – Luare în considerare, în vederea determinării valorii în vamă, a plăților efectuate de vânzător în favoarea cumpărătorului în temeiul unei obligații contractuale de garanție – Mărfuri defecte – Termen de 12 luni – Validitate”

I. Introducere

1. Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) este sesizată cu un litigiu între societatea X BV și Staatssecretaris van Financiën (secretarul de stat pentru finanțe, Țările de Jos) cu privire la respingerea de către acesta din urmă a cererilor de rambursare a taxelor vamale plătite de această societate cu ocazia importului de vehicule pe teritoriul vamal al Uniunii Europene.

2. În acest context, instanța menționată solicită Curții, pe de o parte, să se pronunțe cu privire la interpretarea articolelor 29 și 78 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar ( 2 ) (denumit în continuare „Codul vamal”), precum și a articolului 145 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 ( 3 ) (denumit în continuare „regulamentul de aplicare”). Instanța de trimitere solicită, pe de altă parte, Curții să se pronunțe cu privire la validitatea articolului 145 alineatul (3) din Regulamentul de aplicare.

II. Cadrul juridic

3. Articolul 29 din Codul vamal prevede: „(1) Valoarea în vamă a mărfurilor importate este valoarea de tranzacție, respectiv prețul efectiv plătit sau de plătit pentru mărfuri atunci când sunt vândute pentru export pe teritoriul vamal al Comunității, ajustat, când este cazul, în conformitate cu articolele 32 și 33 […] (a) Prețul efectiv plătit sau de plătit este suma plăților efectuate sau care trebuie efectuate de cumpărător către sau în beneficiul vânzătorului pentru mărfurile importate și include toate plățile efectuate sau care trebuie efectuate ca o condiție a vânzării mărfurilor importate de către cumpărător către vânzător sau de către cumpărător către o terță parte pentru a îndeplini o obligație a vânzătorului. […]”

4. Potrivit articolului 78 din acest cod: „(1) Autoritățile vamale, din oficiu sau la cererea declarantului, pot modifica declarația după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri. […] (3) Atunci când revizuirea unei declarații sau un control ulterior indică faptul că dispozițiile care reglementează regimul vamal respectiv au fost aplicate pe baza unor informații incomplete sau incorecte, autoritățile vamale, în conformitate cu dispozițiile prevăzute, trebuie să ia măsurile necesare pentru reglementarea situației, ținând seama de orice informație nouă de care dispun.”

5. Articolul 236 din codul menționat are următorul cuprins: „(1) Drepturile de import sau de export se rambursează în măsura în care se stabilește că, în momentul în care au fost plătite, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal […] Se procedează la remiterea drepturilor de import sau export în măsura în care se stabilește că, la momentul când au fost înscrise în evidența contabilă, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal […]” (2) Drepturile de import sau export se rambursează sau se remit la depunerea unei cereri către biroul vamal în cauză într‑un termen de trei ani de la data la care valoarea acestor drepturi a fost comunicată debitorului. […]”

6. Articolul 145 alineatele (2) și (3) din regulamentul de aplicare prevede: „(2) După punerea în liberă circulație a mărfurilor, modificarea de către vânzător, în favoarea cumpărătorului, a prețului efectiv plătit sau de plătit pentru mărfuri poate fi înscrisă în evidența contabilă în vederea stabilirii valorii acestora în vamă în temeiul articolului 29 din cod, în cazul în care se demonstrează, la cererea autorităților vamale: (a) că aceste mărfuri erau defecte în momentul menționat la articolul 67 din cod; (b) că vânzătorul a efectuat modificarea în conformitate cu obligația contractuală de garanție prevăzută de contractul de vânzare încheiat înainte de punerea în liberă circulație a mărfurilor menționate anterior; (c) că defectul mărfurilor menționate n‑a fost luat în considerare în contractul de vânzare aferent. (3) Prețul efectiv plătit sau de plătit pentru mărfuri, modificat în conformitate cu alineatul (2), poate fi înscris în evidența contabilă numai dacă această modificare a avut loc într‑un termen de douăsprezece luni de la data acceptării declarației de punere în liberă circulație a mărfurilor.”

III. Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții

7. X a cumpărat autoturisme de trei tipuri diferite – desemnate, în decizia de trimitere și în continuare, cu literele A, C și D – de la un producător stabilit în Japonia și le‑a pus în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii. În acest scop, X a plătit taxele la import stabilite de Inspecteur van de Belastingdienst (inspectorul fiscal, Țările de Jos, denumit în continuare „Inspecteur”). În vederea calculării cuantumului acestor taxe, valoarea în vamă a acestor autovehicule a fost determinată, conform articolului 29 din Codul vamal, pe baza prețului de achiziție plătit de X vânzătorului‑producător. Ulterior, X a vândut autovehiculele respective unor dealeri, care le‑au revândut utilizatorilor finali.

8. Vânzătorul‑producător a solicitat ulterior X să invite toți proprietarii de autovehicule de tipul A să stabilească o programare cu un dealer pentru a solicita înlocuirea gratuită a cuplajului de direcție. Această rechemare era motivată de eventualitatea ca șuruburi ale cuplajului de direcție să nu fi fost înfiletate în mod corect. În aceste condiții, vânzătorul‑producător a considerat că exista un risc ca montarea cuplajului de direcție să se detașeze de coloana de direcție, ceea ce ar face ca autovehiculul să nu poată fi condus.

9. X a achitat dealerilor costurile ivite din această înlocuire. Vânzătorul‑producător a rambursat lui X costurile respective, conform obligației de garanție prevăzute în contractul de vânzare încheiat cu X. Această rambursare a costurilor a avut loc în termen de 12 luni de la data acceptării declarației de punere în liberă circulație a acestor autovehicule.

10. În ceea ce privește autovehiculele de tipurile C și D, a apărut o defecțiune la un cheder și, respectiv, la o balama de ușă. Dealerii respectivi au reparat aceste defecțiuni în cadrul garanției furnizate de ei utilizatorilor finali. X a achitat dealerilor costurile acestor reparații. Potrivit obligației contractuale de garanție, vânzătorul‑producător a rambursat din nou aceste costuri lui X. Această din urmă rambursare a avut loc în termen de mai mult de 12 luni de la data acceptării declarației de punere în liberă circulație a vehiculelor respective.

11. În aceste condiții, X a solicitat, în temeiul articolului 236 din Codul vamal, rambursarea parțială a taxelor la import achitate, pentru motivul că valoarea în vamă a autovehiculelor de tipurile A, C și D s‑a dovedit a fi mai mică a posteriori decât cea stabilită inițial, până la concurența cuantumului rambursărilor făcute de vânzătorul‑producător.

12. Inspecteur a considerat că cererea menționată se referea la o modificare, efectuată de vânzătorul‑producător în beneficiul lui X, a prețului efectiv plătit pentru aceste autovehicule în sensul articolului 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare. Cu toate acestea, a respins cererea, în ceea ce privește autovehiculele de tipul A, motivând că nu erau defecte în sensul acestei dispoziții, și în ceea ce privește autovehiculele de tipurile C și D cu motivarea că plata efectuată de vânzătorul‑producător către X nu a avut loc în termenul de 12 luni prevăzut la articolul 145 alineatul (3) din acest regulament.

13. X a introdus o acțiune împotriva deciziei Inspecteur la Rechtbank Noord‑Holland (Tribunalul Provinciei Olanda de Nord, Țările de Jos). În urma respingerii acestei acțiuni, societatea respectivă a declarat recurs în fața instanței de trimitere.

14. Această instanță ridică, în primul rând, în măsura în care cererea de rambursare se referea la autovehiculele de tipul A, problema domeniului de aplicare al articolului 145 alineatul (2) din regulamentul menționat. Aceasta arată că modificarea prețului de cumpărare a acestor autovehicule, rezultată din rambursarea costurilor aferente reparațiilor efectuate de X, este urmarea constatării potrivit căreia fabricarea lor a fost de așa natură încât nu era suficient de sigur că cuplajul de direcție nu ar prezenta nicio defecțiune la utilizare. Prin urmare, vânzătorul‑producător dorea să îl înlocuiască ca o măsură de precauție.

15. În acest context, instanța menționată urmărește să afle dacă această dispoziție are în vedere doar situațiile în care se arată că, la data acceptării declarației de punere în liberă circulație, marfa importată era efectiv disfuncțională sau și situațiile în care se stabilește că, la această dată, marfa respectivă era expusă unui risc legat de procesul său de fabricație de a deveni astfel prin utilizare. În această privință, ea menționează un comentariu al Comitetului Codului vamal ( 4 ) în care acest comitet a considerat în esență că articolul 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare este doar în beneficiul mărfurilor care sunt efectiv defecte în momentul acceptării declarației vamale. Prin urmare, potrivit comitetului respectiv, această dispoziție nu se aplică atunci când un vehicul este rechemat la punctul de cumpărare pentru examinare și ajustare posibilă cu titlu preventiv.

16. În ipoteza în care dispoziția menționată nu s‑ar aplica în speță, instanța de trimitere ridică problema dacă, având în vedere Hotărârea Mitsui & Co. Deutschland ( 5 ), articolul 29 alineatele (1) și (3) din Codul vamal nu impune deja, chiar el, să se constate o diminuare a valorii în vamă a autovehiculelor de tipul A. Astfel, existența în momentul importului lor a unui risc ca o defecțiune să apară înaintea expirării termenului de garanție și să facă ca aceste autovehicule să fie inutilizabile ar reduce valoarea lor economică.

17. În al doilea rând, în măsura în care cererea de rambursare privea autovehiculele de tipurile C și D, instanța de trimitere are îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea termenului de 12 luni prevăzut la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare cu anumite dispoziții ale Codului vamal. Aceasta observă în special că termenul respectiv este diferit de termenul de trei ani stabilit la articolul 236 alineatul (2) din acest cod pentru depunerea cererilor de rambursare a taxelor vamale. În plus, această instanță subliniază că articolul 29 din codul menționat coroborat cu articolul 78 din același cod nu impune nicio limită temporală pentru adaptarea valorii în vamă.

18. În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) a) Articolul 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare coroborat cu articolul 29 alineatele (1) și (3) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că norma pe care o prevede se aplică și în cazul în care se constată că, la data acceptării declarației pentru o anumită marfă, exista riscul, legat de procesul de fabricație, ca, în timpul utilizării, un element din marfa respectivă să se defecteze și, având în vedere acestea, pentru a respecta obligația contractuală de garanție față de cumpărător, vânzătorul îi acordă acestuia o reducere de preț sub forma rambursării costurilor efectuate de cumpărător pentru ajustarea mărfii astfel încât să se excludă riscul menționat? b) În cazul în care norma de la articolul 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare nu se aplică în cazul de mai sus, dispozițiile articolului 29 alineatele (1) și (3) din Codul vamal coroborat cu articolul 78 din [acest cod] sunt suficiente pentru ca valoarea declarată în vamă să fie diminuată după acordarea reducerii de preț menționate anterior? 2) Cerința prevăzută la articolul 145 alineatul (3) din Regulamentul de aplicare pentru modificarea valorii în vamă, potrivit căreia modificarea prețului efectiv plătit sau de plătit pentru mărfuri trebuie să aibă loc într‑un termen de 12 luni de la data acceptării declarației de punere în liberă circulație a mărfurilor, este contrară dispozițiilor articolelor 78 și 236 din Codul vamal coroborate cu articolul 29 din [acest cod]?”

19. X, guvernul neerlandez, precum și Comisia au depus observații scrise și au fost reprezentate la ședința din 30 noiembrie 2016.

IV. Analiză

A. Considerații introductive

20. Întrebările adresate de instanța de trimitere privesc determinarea valorii în vamă a autovehiculelor importate, care servește drept bază la calcularea taxelor la import care grevează aceste autovehicule în momentul punerii lor în liberă circulație pe teritoriul vamal al Uniunii ( 6 ).

21. În temeiul articolului 29 alineatul (1) din Codul vamal, valoarea în vamă a unor mărfuri echivalează, în principiu, cu valoarea lor de tranzacție ( 7 ). Aceasta ia ca bază de calcul prețul efectiv plătit sau de plătit pentru aceste mărfuri, astfel cum este definit la alineatul (3) al acestui articol, atunci când sunt vândute pentru export pe teritoriul vamal al Uniunii.

22. Astfel cum a subliniat jurisprudența ( 8 ), valoarea de tranzacție nu reprezintă însă decât un substitut pentru valoarea economică reală a mărfii în momentul importului acesteia – data de referință în această privință fiind cea a acceptării declarației vamale a acesteia ( 9 ). Articolul 29 din Codul vamal urmărește, astfel, stabilirea unui sistem echitabil, uniform și neutru, care exclude utilizarea de valori în vamă arbitrare sau fictive. Valoarea în vamă trebuie să reflecte, așadar, ansamblul elementelor proprii acestui produs care prezintă valoare economică ( 10 ). Prin urmare, prețul efectiv plătit sau de plătit pentru aceasta, astfel cum a fost indicat în declarația vamală, este o informație care trebuie să facă eventual obiectul unor ajustări atunci când această operațiune este necesară pentru a se evita determinarea unei valori în vamă arbitrare sau fictive ( 11 ).

23. Din această perspectivă, articolul 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, care face obiectul primei întrebări preliminare, permite autorităților vamale să țină seama de o reducere a acestui preț atunci când valoarea comercială a mărfurilor se dovedește, ulterior punerii în liberă circulație a acestora, a fi mai mică decât prețul respectiv ( 12 ). O asemenea reducere se efectuează doar cu condiția ca reducerea valorii comerciale a mărfurilor să rezulte dintr‑un defect care era prezent anterior punerii sale în liberă circulație, dar care nu a fost luat în considerare în contractul de vânzare și a condus la rambursări ulterioare efectuate de vânzător către cumpărător în temeiul unei obligații contractuale de garanție. Prețul efectiv plătit sau de plătit este astfel redus, în vederea determinării valorii în vamă a mărfurilor, până la concurența cuantumului acestor rambursări, care este considerat că reflectă reducerea valorii comerciale a acestora.

24. Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 28 din Hotărârea Mitsui & Co. Deutschland ( 13 ), articolul 145 alineatul (2) din acest regulament se aplică în special atunci când, precum în cauza principală, vânzătorul despăgubește cumpărătorul în temeiul unei obligații contractuale de garanție, pentru costurile de reparație facturate acestuia din urmă de propriii cumpărători. La punctul 27 din această hotărâre, Curtea a considerat că această dispoziție a „precizat […] o soluție deja prevăzută chiar în Codul vamal, la articolul 29” ( 14 ).

25. Articolul 145 alineatul (3) din regulamentul menționat, la care se referă cea de a doua întrebare, subordonează aplicarea alineatului (2) al acestui articol condiției suplimentare potrivit căreia modificarea prețului trebuie să aibă loc în termen de 12 luni de la data acceptării declarației vamale.

B. Cu privire la noțiunea marfă defectă în sensul articolului 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare (prima întrebare)

26. Prin intermediul primei părți a primei întrebări formulate, Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) solicită Curții să se pronunțe cu privire la semnificația noțiunii de marfă defectă în sensul articolului 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare coroborat cu articolul 29 alineatele (1) și (3) din Codul vamal. Instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă această noțiune se aplică unor mărfuri care prezintă un risc legat de procesul de fabricație ca, în timpul utilizării, să se defecteze.

27. Nu se contestă că articolul 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare se aplică doar cu condiția ca un defect să afecteze marfa la data acceptării declarației vamale. Cu toate acestea, noțiunea de defect se limitează la defecțiunile care se manifestă printr‑o funcționare necorespunzătoare efectivă de la această dată, astfel cum susține guvernul neerlandez? Sau include existența unui risc legat de procesul de fabricație a unor mărfuri (spre deosebire de uzura sa normală) ca, în timpul utilizării, mărfurile respective să se defecteze chiar dacă acest risc nu s‑a materializat (încă), după cum susțin X și Comisia?

28. Precizăm de la bun început că din decizia de trimitere reiese că autovehiculele de tipul A prezentau, din fabricație, un risc de defecțiune a cuplajului de direcție ( 15 ). Prin urmare, este cert că acest risc are la bază nu uzura normală, ci chiar procesul de fabricație a acestor autovehicule.

29. Astfel cum a arătat Comisia, regulamentul de aplicare nu definește noțiunea de marfă defectă. Acest regulament nu face trimitere nici la dreptul național al statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare. În aceste condiții, pentru a se asigura respectarea principiului egalității de tratament, precum și aplicarea uniformă a dreptului Uniunii, este necesar să se atribuie acestei noțiuni o semnificație autonomă și uniformă în întreaga Uniune ( 16 ). Această semnificație trebuie să țină seama de sensul obișnuit al noțiunii respective în limbajul curent, precum și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție ( 17 ).

30. Conform sensului său obișnuit, noțiunea de marfă defectă desemnează, astfel cum a observat Comisia, orice marfă care nu prezintă calitățile la care o persoană se poate aștepta în mod legitim, ținând seama de natura sa și de toate circumstanțele relevante. Astfel, calificativul „defect” se asociază unui obiect „care nu are calitățile necesare” ( 18 ).

31. Această definiție dedusă din limbajul curent corespunde definiției produsului cu defect prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 85/374/CEE a Consiliului din 25 iulie 1985 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre cu privire la răspunderea pentru produsele cu defect ( 19 ). Potrivit acestei dispoziții, un produs are defecte „atunci când nu oferă siguranța la care o persoană se poate aștepta, ținând seama de toate împrejurările”, printre care „prezentarea produsului”, „utilizarea căreia îi este destinată în mod rațional produsul”, precum și „momentul punerii în circulație a produsului”.

32. În speță, având în vedere natura mărfurilor (autoturisme în stare de funcționare) și a pieselor (cuplajul de direcție) respective, este legitim și rezonabil să se impună acestora un grad ridicat de siguranță în raport cu riscurile semnificative pentru integritatea fizică și viața conducătorilor auto, a pasagerilor și a terților care se asociază utilizării autovehiculelor respective. Această cerință de siguranță nu este bineînțeles îndeplinită atunci când există un risc, legat de procesul de fabricație, de defecțiune a cuplajului de direcție. Existența acestui risc implică, așadar, că aceste mărfuri nu prezintă calitățile care pot fi așteptate în mod legitim de la acestea.

33. Cu alte cuvinte, riscul de funcționare necorespunzătoare constituie, într‑un asemenea scenariu, un defect în sine ( 20 ). Dat fiind că acest defect rezultă din procesul de fabricație a mărfurilor, acestea trebuie considerate ca fiind defecte în sensul articolului 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare de la fabricarea lor și, așadar, a fortiori, în momentul importului lor.

34. Această interpretare se coroborează cu obiectivele urmărite de această dispoziție. Reamintim în această privință că dispoziția menționată precizează domeniul de aplicare al articolului 29 din Codul vamal ( 21 ), care urmărește să asigure că valoarea în vamă a unor mărfuri corespunde valorii lor economice reale ( 22 ). Or, prezența unui risc legat de procesul de fabricație ca, în timpul utilizării, o marfă să se defecteze reduce, ca atare și independent de realizarea acestui risc, valoarea mărfii respective. Astfel, nimeni nu are îndoieli că un autovehicul care nu răspunde cerințelor de siguranță care pot fi așteptate în mod legitim de la acesta va avea dificultăți să găsească un cumpărător, cel puțin la același preț ca și un autovehicul care îndeplinește aceste cerințe.

35. Comentariul Comitetului Codului vamal, la care instanța de trimitere și guvernul neerlandez au făcut trimitere, nu poate repune în discuție o asemenea interpretare ( 23 ). Este suficient să se constate, în această privință, că comentariile comitetului respectiv, în cazul în care pot contribui la interpretarea dreptului vamal al Uniunii ( 24 ), nu sunt obligatorii din punct de vedere juridic. Acestea urmăresc doar să faciliteze definirea de către statele membre a unei abordări comune în cazuri similare, în vederea asigurării aplicării corecte și uniforme a normelor cu privire la evaluarea în vamă ( 25 ).

36. Având în vedere ceea ce precedă, considerăm că articolul 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare se poate aplica atunci când, precum în cauza principală, vânzătorul unui autovehicul acordă cumpărătorului, în temeiul unei obligații contractuale de garanție prevăzute în contractul de vânzare, o reducere de preț sub forma rambursării costurilor efectuate de cumpărător în vederea înlăturării unui risc legat de procesul de fabricație ca, în timpul utilizării, acest vehicul să se defecteze astfel încât să nu prezinte gradul de siguranță care poate fi așteptat în mod rezonabil de la autovehiculul respectiv.

37. În consecință, nu este necesar să se răspundă la a doua parte a acestei întrebări, adresată Curții în subsidiar, prin care instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, presupunând că această dispoziție nu se aplică într‑o asemenea situație, articolul 29 din Codul vamal coroborat cu articolul 78 din acest cod permite chiar el ajustarea valorii în vamă pentru a ține seama de o asemenea reducere a prețului. În aceste condiții, adăugăm, din motive de exhaustivitate, că, având în vedere punctul 27 din Hotărârea Mitsui & Co. Deutschland ( 26 ), a doua parte a primei întrebări ar necesita, în opinia noastră, un răspuns afirmativ.

C. Cu privire la validitatea termenului de 12 luni prevăzut la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare (a doua întrebare)

38. A doua întrebare preliminară privește compatibilitatea articolului 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare, în măsura în care prevede un termen de douăsprezece luni de la acceptarea declarației vamale, în care modificarea prețului trebuie să aibă loc pentru a justifica o ajustare a valorii în vamă în ipoteza prevăzută la alineatul (2) al acestui articol, cu articolul 29, cu articolul 78 și cu articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal. Această întrebare poate prezenta o importanță practică în toate situațiile în care contractul de vânzare cu privire la o marfă pentru export pe teritoriul vamal al Uniunii prevede un termen de garanție mai mare de 12 luni ( 27 ).

39. Subliniem, cu titlu introductiv, că Regulamentul de aplicare are drept temei juridic vechea versiune a articolului 249 din Codul vamal ( 28 ), care autoriza Comisia să adopte toate dispozițiile necesare pentru aplicarea acestui cod ( 29 ). Reiese de asemenea din jurisprudență că Comisia este autorizată să adopte toate măsurile de aplicare necesare sau utile pentru punerea în aplicare a codului menționat, în măsura în care nu sunt contrare acestuia ( 30 ).

40. În plus, potrivit jurisprudenței, noțiunea de aplicare trebuie interpretată în sens larg ( 31 ). De altfel, Curtea a avut deja ocazia să sublinieze marja de apreciere de care dispune Comisia pentru punerea în aplicare a dispozițiilor Codului vamal ( 32 ).

41. În lumina acestor principii, trebuie să se verifice, pe de o parte, dacă termenul prevăzut la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare este necesar sau util pentru punerea în aplicare a acestui cod și, pe de altă parte, dacă acest termen este conform cu dispozițiile codului menționat. Pentru motivele prezentate în continuare, considerăm că aceste condiții nu sunt îndeplinite.

1. Cu privire la caracterul necesar sau util al articolului 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare

42. Potrivit Comisiei, termenul prevăzut la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare este util, chiar necesar, pentru punerea în aplicare a articolului 29 din Codul vamal din moment ce permite minimizarea riscurilor apariției unor erori sau fraude în cadrul aplicării articolului 145 alineatul (2) din acest regulament. Acestea ar conduce astfel la determinarea de valori în vamă arbitrare sau fictive cu încălcarea articolului 29 din codul menționat. În această privință, Comisia subliniază dificultatea de a stabili în practică dacă defectul care afectează o marfă era deja prezent în momentul importului său sau dacă a apărut ulterior ca urmare a utilizării sale normale. Întrucât această dificultate și, prin urmare, riscul unor erori sau fraude cresc odată cu trecerea timpului, ar trebui să se limiteze luarea în considerare a modificărilor de preț ulterioare punerii în liberă circulație în temeiul articolului 145 alineatul (2) din regulamentul menționat printr‑un termen rezonabil ( 33 ).

43. Guvernul neerlandez și Comisia arată, în plus, că un asemenea termen este necesar pentru a asigura securitatea juridică și aplicarea uniformă a acestei dispoziții. Pe de altă parte, acestea subliniază coerența termenului de 12 luni prevăzut la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare, în raport cu termenul comparabil stabilit la articolul 238 alineatul (4) din Codul vamal.

44. Avem îndoieli că articolul 145 alineatul (3) din acest regulament este util sau necesar pentru realizarea obiectivelor respective și, prin urmare, pentru punerea în aplicare a articolului 29 din acest cod.

45. În ceea ce privește, în primul rând, obiectivul de a evita determinarea de valori în vamă arbitrare sau fictive care ar rezulta din erori sau fraude în cadrul aplicării articolului 145 alineatul (2) din regulamentul menționat, având în vedere dificultatea de a stabili momentul în care a apărut defectul, observăm că condițiile materiale enunțate de această dispoziție prevăd deja că trebuie să se demonstreze, la cererea autorităților vamale, că defectul era prezent în momentul importului mărfurilor respective ( 34 ). Sarcina probei revine, în această privință, importatorului ( 35 ). În aceste condiții, nu mai este necesar și nici chiar util, în vederea atingerii acestui obiectiv, să se subordoneze ajustarea valorii în vamă cerinței suplimentare potrivit căreia modificarea prețului trebuie să survină în termen de 12 luni de la data acceptării declarației vamale.

46. În speță, decizia de trimitere precizează că defectul care afectează autovehiculele de tipul A era legat de procesul lor de fabricație și, prin urmare, era prezent deja în momentul importului lor. Astfel cum a arătat X în cadrul ședinței, această cerință se dovedește, așadar, inutilă într‑o asemenea situație.

47. Guvernul neerlandez susține, în plus, că termenul prevăzut la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare se întemeiază pe ficțiunea potrivit căreia, în cazul în care un defect acoperit de obligația de garanție apare în termenul de 12 luni de la data acceptării declarației vamale, autoritățile vamale pot porni de la principiul că defectul respectiv exista deja la această dată. Argumentele menționate implică în esență să se susțină că acest termen corespunde perioadei în care se poate prezuma că defectul era prezent la această dată.

48. Cu toate acestea, termenul respectiv nu rezultă nicidecum dintr‑o asemenea prezumție. Aceasta ar presupune să fie posibilă ajustarea valorii în vamă, pentru orice modificare a prețului apărută înainte de expirarea aceluiași termen în temeiul unei obligații contractuale de garanție, fără să fie necesar să se dovedească faptul că defectul exista deja în momentul importului. Or, articolul 145 alineatul (3) din acest regulament exclude, dimpotrivă, o asemenea ajustare pentru orice modificare a prețului ulterioară expirării termenului pe care îl stabilește – chiar dacă debitorul demonstrează, pe de altă parte, că defectul exista deja la acest moment.

49. În ceea ce privește, în al doilea rând, necesitatea de a garanta securitatea juridică și aplicarea uniformă a articolului 145 alineatul (2) din regulamentul menționat, considerăm, la fel ca și X, că termenul prevăzut la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal protejează deja suficient aceste interese.

50. Această dispoziție impune, în principiu, ca orice cerere de rambursare sau de remitere a taxelor la import, indiferent de motiv, să fie depusă în termen de trei ani de la comunicarea acestor taxe debitorului. Astfel, atunci când acesta are dreptul la o rambursare ca urmare a unei ajustări a valorii în vamă a unei mărfi în temeiul articolului 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, această rambursare va avea loc numai în cazul în care acesta introduce cererea în termenul de trei ani prevăzut la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal.

51. Nu vedem niciun motiv pentru care termenul respectiv nu ar asigura, în această situație specifică, spre deosebire de celelalte cazuri în care debitorul are dreptul la rambursarea taxelor vamale, un grad adecvat de securitate juridică și de uniformitate în beneficiul administrației vamale și a bugetului Uniunii ( 36 ).

52. În al treilea rând, nu poate fi admis argumentul întemeiat pe alinierea termenului stabilit la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare la termenul cu aceeași durată prevăzut la articolul 238 alineatul (4) din Codul vamal.

53. Aceasta este situația întrucât dispoziția menționată se aplică unei situații distincte de cea prevăzută la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare. Articolul 238 alineatul (4) din Codul vamal privește ipoteza în care, ca urmare nu a unui viciu ascuns, ci a unui defect constatat în momentul importului, cumpărătorul refuză marfa sau solicită un preț redus. Or, spre deosebire de un asemenea cumpărător, cumpărătorul vizat de articolul 145 alineatul (3) din acest regulament nu ține seama prin ipoteză de existența defectului în momentul importului. Prin urmare, acesta nu este întotdeauna în măsură, contrar cumpărătorului prevăzut la articolul 238 alineatul (4) din acest cod, să solicite rambursarea sau remiterea taxelor la import în termenul de 12 luni de la acceptarea declarației vamale sau de la comunicarea taxelor la import ( 37 ).

54. În consecință, considerăm că termenul prevăzut la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare nu este necesar și nici chiar util pentru punerea în aplicare a Codului vamal. Deși această considerație este suficientă pentru a determina invaliditatea acestei dispoziții, prezentăm în continuare, din rațiuni de exhaustivitate, motivele pentru care aceasta este, în plus, contrară articolului 29 din acest cod, interpretat în lumina articolului 78, și a articolului 236 alineatul (2) din codul menționat.

2. Cu privire la conformitatea articolului 145 alineatul (3) din Regulamentul de aplicare cu dispozițiile Codului vamal

55. Instanța de trimitere are îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea termenului prevăzut la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare cu articolul 29 din Codul vamal coroborat cu articolul 78 din codul menționat, în măsura în care aceste din urmă două dispoziții nu impun nicio limită temporală pentru ajustările valorii în vamă. Această instanță pune de asemenea în discuție conformitatea acestui termen cu articolul 236 alineatul (2) din codul menționat, care stabilește un termen distinct pentru depunerea cererilor de rambursare a taxelor vamale.

56. Hotărârea Mitsui & Co. Deutschland ( 38 ) furnizează deja, în opinia noastră, anumite direcții care permit să se răspundă la aceste întrebări.

57. Hotărârea menționată privea o situație în care declarația vamală fusese acceptată înainte de intrarea în vigoare a regulamentului care a introdus, la articolul 145 din regulamentul de aplicare, posibilitatea autorităților vamale de a ajusta valoarea în vamă a unor mărfuri defecte ca urmare a unei modificări a prețului ulterioare punerii lor în liberă circulație ( 39 ).

58. Curtea a considerat că, deși articolul 145 alineatele (2) și (3) din regulamentul de aplicare nu se aplică unei asemenea situații ( 40 ), autoritățile vamale puteau efectua o astfel de ajustare, întemeindu‑se direct pe articolul 29 din Codul vamal, cu respectarea celor trei condiții enunțate la articolul 145 alineatul (2) din acest regulament. Potrivit Curții, această dispoziție a „precizat […] o soluție deja prevăzută chiar în Codul vamal, la articolul 29” ( 41 ).

59. În schimb, Curtea nu a statuat că această posibilitate de ajustare era de asemenea limitată printr‑o condiție temporală precum cea prevăzută la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare ( 42 ). În opinia noastră, aceasta, spre deosebire de condițiile enumerate la alineatul (2) al acestui articol, nu decurge în mod direct din articolul 29 din Codul vamal.

60. Prin urmare, în lipsa termenului stabilit la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare, autoritățile vamale ale unui stat membru ar putea, chiar în temeiul articolului 29 din Codul vamal, să ajusteze valoarea în vamă a unor mărfuri atunci când condițiile enumerate la articolul 145 alineatul (2) din acest regulament sunt îndeplinite, chiar și atunci când au trecut mai mult 12 luni de la acceptarea declarației vamale. La expirarea unui asemenea termen, aplicarea alineatului (3) al acestui articol exclude, în schimb, o asemenea ajustare. Și aceasta conduce, cu încălcarea articolului 29 din acest cod, la determinarea unei valori în vamă care nu corespunde valorii de tranzacție a mărfurilor, astfel cum a fost modificată după import.

61. Adăugăm că reducerea valorii în vamă în condițiile prevăzute la articolul 145 alineatul (2) din Regulamentul de aplicare poate fi efectuată prin intermediul unei modificări a declarației vamale în temeiul articolului 78 alineatul (1) din Codul vamal ( 43 ). Întrucât taxele la import achitate depășesc, așadar, în raport cu această reducere a valorii în vamă, pe cele care erau datorate în mod legal, autoritățile vamale trebuie, în conformitate cu alineatul (3) al acestui articol, să ramburseze debitorului excedentul perceput. Această rambursare se efectuează în temeiul articolului 236 din acest cod, în măsura în care sunt îndeplinite condițiile enunțate la acest articol. Printre acestea figurează respectarea termenului de trei ani de la comunicarea taxelor la import debitorului, prevăzut pentru depunerea cererii de rambursare ( 44 ).

62. În consecință, în temeiul articolului 29 din Codul vamal coroborat cu articolul 78 și cu articolul 236 alineatul (2) din acest cod, debitorul ar putea obține rambursarea taxelor la import, în raport cu ajustarea valorii în vamă efectuată în condițiile menționate la articolul 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, până la expirarea unui termen de trei ani de la comunicarea acestor taxe ( 45 ). Articolul 145 alineatul (3) din regulamentul menționat restrânge, în practică, această posibilitate la o perioadă de 12 luni de la acceptarea declarației vamale. Prin urmare, această dispoziție modifică, în defavoarea debitorului, regimul juridic care i se aplică în temeiul Codului vamal.

63. Rezultă că articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare este contrar articolului 29 din Codul vamal coroborat cu articolul 78 și cu articolul 236 alineatul (2) din acest cod.

64. Având în vedere ansamblul acestor considerații, în pofida marjei de apreciere de care dispune în vederea aplicării Codului vamal ( 46 ), Comisia nu era autorizată să adopte articolul 145 alineatul (3) din Regulamentul de aplicare, astfel încât această dispoziție trebuie declarată nevalidă.

V. Concluzii

65. Având în vedere toate considerațiile de mai sus, propunem să se răspundă la întrebările adresate de Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) după cum urmează: „1) Articolul 145 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar, interpretat în lumina articolului 29 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, trebuie interpretat în sensul că se aplică printre altele atunci când vânzătorul unui autovehicul acordă cumpărătorului, în temeiul unei obligații contractuale de garanție prevăzute în contractul de vânzare, o reducere de preț sub forma rambursării costurilor efectuate de cumpărător în vederea înlăturării unui risc legat de procesul de fabricație ca, în timpul utilizării, acest autovehicul să se defecteze astfel încât să nu prezinte gradul de siguranță care poate fi așteptat în mod rezonabil de la autovehiculul respectiv. 2) Articolul 145 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2454/93 este nevalid.”

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) JO 1992, L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58. Acest regulament a fost abrogat prin Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii (reformare) (JO 2013, L 269, p. 1, denumit în continuare „Noul cod vamal”) începând de la 1 iunie 2016. Situația de fapt din litigiul principal rămâne reglementată însă de Regulamentul nr. 2913/92.

( 3 ) JO 1993, L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3.

( 4 ) Commentary no 2 of the customs code committee (customs valuation section) on the application of Article 145, paragraph 2, of the customs code implementing provisions [Compendium of customs valuation texts (TAXUD/800/2002-NL), versiune actualizată în luna septembrie 2008, p. 18].

( 5 ) Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167). Această instanță înțelege probabil să se refere la punctul 27 din această hotărâre.

( 6 ) A se vedea articolul 79 al doilea paragraf din Codul vamal.

( 7 ) Articolele 30 și 31 din Codul vamal enunță criteriile subsidiare aplicabile atunci când valoarea în vamă a unor mărfuri nu poate fi determinată pe baza valorii sale de tranzacție.

( 8 ) A se vedea notele de subsol 10 și 11 din prezentele concluzii.

( 9 ) Articolul 67 din Codul vamal.

( 10 ) Hotărârea din 16 noiembrie 2006, Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, punctul 30), și Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, punctul 20).

( 11 ) Hotărârea din 12 iunie 1986, Repenning (183/85, EU:C:1986:247, punctul 16), Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, punctul 24), precum și Hotărârea din 12 decembrie 2013, Christodoulou și alții (C‑116/12, EU:C:2013:825, punctul 39). În special, articolul 29 alineatul (1) din Codul vamal precizează că prețul plătit sau de plătit pentru mărfuri trebuie să fie, când este cazul, ajustat în conformitate cu articolele 32 și 33 din acest cod, care enumeră diverse elemente care trebuie adăugate la acest preț sau deduse din acesta.

( 12 ) A se vedea Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, punctul 26).

( 13 ) Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167).

( 14 ) Această jurisprudență permite înlăturarea de la bun început a argumentației invocate de X potrivit căreia articolul 145 alineatul (2) din acest regulament încalcă articolul 29 din codul menționat.

( 15 ) A se vedea punctul 14 din prezentele concluzii.

( 16 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 28 iulie 2016, JZ (C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, punctul 35).

( 17 ) A se vedea în special Hotărârea din 25 ianuarie 2017, Vilkas (C‑640/15, EU:C:2017:39, punctul 30 și jurisprudența citată).

( 18 ) A se vedea definiția din dicționarul Larousse (www.larousse.fr).

( 19 ) JO 1985, L 210, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 183.

( 20 ) Noțiunea de defect („gebrek” în limba neerlandeză) în sensul articolului 145 alineatul (2) din regulamentul de aplicare prezintă, așadar, o sferă de aplicare mai largă decât noțiunea de funcționare necorespunzătoare sau de deficiență („defect” în limba neerlandeză). În timp ce prima noțiune include orice încălcare a calităților așteptate în mod rezonabil cu privire la marfa respectivă, cea de a doua noțiune desemnează numai funcționarea necorespunzătoare efectivă a unor mărfuri.

( 21 ) A se vedea Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, punctul 27).

( 22 ) A se vedea punctul 22 din prezentele concluzii.

( 23 ) A se vedea punctul 15 din prezentele concluzii.

( 24 ) A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Mazák prezentate în cauza Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2008:580, punctul 38).

( 25 ) Cu privire la evaluarea consecințelor lipsei caracterului obligatoriu al deciziilor referitoare la evaluarea valorii în vamă, a se vedea Raportul special nr. 23/2000 al Curții de Conturi cu privire la valoarea în vamă a mărfurilor importate (evaluare în vamă), însoțit de răspunsurile Comisiei (JO 2001, C 84, p. 8).

( 26 ) Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167). A se vedea punctul 24 din prezentele concluzii.

( 27 ) Instanța de trimitere subliniază, în această privință, că nu este neobișnuit ca vânzătorul unui autovehicul nou să fie supus unor obligații de garanție pentru o perioadă (uneori considerabil) mai lungă de 12 luni.

( 28 ) Articolul 1 punctul 19 din Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 noiembrie 2000 de modificare a Regulamentului nr. 2913/92 (JO 2000, L 311, p. 17, Ediție specială, 02/vol. 13, p. 12) a înlocuit articolul 249 din Codul vamal cu o dispoziție, în esență echivalentă, care figurează, în urma acestei modificări, la articolul 247 din acest cod. Articolul 76 din Noul cod vamal conferă în prezent în mod special Comisiei competența de a stabili, prin intermediul actelor de punere în aplicare, normele de procedură pentru determinarea valorii în vamă.

( 29 ) A se vedea în această privință Hotărârea din 11 noiembrie 1999, Söhl & Söhlke (C‑48/98, EU:C:1999:548, punctul 35), și Hotărârea din 13 decembrie 2007, Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, punctul 33).

( 30 ) Hotărârea din 11 noiembrie 1999, Söhl & Söhlke (C‑48/98, EU:C:1999:548, punctul 36), Hotărârea din 8 martie 2007, Thomson și Vestel France (C‑447/05 și C‑448/05, EU:C:2007:151, punctul 24), precum și Hotărârea din 13 decembrie 2007, Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, punctul 34).

( 31 ) A se vedea în special Hotărârea din 30 octombrie 1975, Rey Soda și alții (23/75, EU:C:1975:142, punctul 10), precum și Hotărârea din 30 iunie 2005, Alessandrini și alții/Comisia (C‑295/03 P, EU:C:2005:413, punctul 74).

( 32 ) Hotărârea din 23 martie 1983, Cousin și alții (162/82, EU:C:1983:93, punctul 17), Hotărârea din 8 martie 2007, Thomson și Vestel France (C‑447/05 și C‑448/05, EU:C:2007:151, punctele 25 și 36), precum și Hotărârea din 13 decembrie 2007, Asda Stores (C‑372/06, EU:C:2007:787, punctul 35).

( 33 ) A se vedea considerentele (5) și (6) ale Regulamentului (CE) nr. 444/2002 al Comisiei din 11 martie 2002 de modificare a Regulamentului nr. 2454/93 și de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 2787/2000 și (CE) nr. 993/2001 (JO 2002, L 68, p. 11, Ediție specială, 02/vol. 14, p. 237).

( 34 ) Articolul 145 alineatul (2) litera (a) din regulamentul de aplicare.

( 35 ) A se vedea în acest sens commentary no2 of the customs code committee (customs valuation section) on the application of Article 145, paragraph 2, of the customs code implementing provisions [Compendium of customs valuation texts (TAXUD/800/2002-NL), versiune actualizată în luna septembrie 2008, p. 13].

( 36 ) Reiese din Hotărârea din 10 decembrie 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, punctele 25, 32 și 33), că, deși articolul 78 din Codul vamal nu stabilește nicio limită temporală în ceea ce privește posibilitatea autorităților vamale de a efectua modificări sau controale ulterioare ale declarațiilor vamale și de a adopta măsurile de regularizare necesare, statele membre sunt, din perspectiva principiului securității juridice, autorizate să delimiteze această posibilitate printr‑un termen de prescripție rezonabil, din moment ce un asemenea termen, indiferent dacă decurge din dreptul național sau din dreptul Uniunii, protejează atât justițiabilul, cât și administrația vizată Această jurisprudență are în vedere, în opinia noastră, doar termenele care limitează posibilitatea de modificare sau de control ulterior. Aceasta nu poate fi extinsă la termenul stabilit la articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare, care restrânge chiar posibilitatea de a ajusta valoarea în vamă prevăzută la alineatul (2) al acestui articol. În special, în măsura în care această posibilitate se aplică în favoarea justițiabililor, acest termen nu îi poate proteja.

( 37 ) În plus, termenele prevăzute de aceste dispoziții sunt diferite atât prin obiectul lor, cât și prin momentul de la care încep să curgă. Termenul stabilit la articolul 238 alineatul (4) din Codul vamal privește depunerea cererii de rambursare a taxelor la import și începe să curgă de la comunicarea datoriei vamale – la fel ca și termenul prevăzut la articolul 236 alineatul (2) din acest cod, de la care derogă. Termenul stabilit la articolul 145 alineatul (3) din Regulamentul de aplicare privește la rândul său chiar nașterea dreptului la rambursarea – cu alte cuvinte existența unui motiv care determină ajustarea valorii în vamă și rambursarea consecutivă a taxelor la import. Acest termen curge de la acceptarea declarației vamale.

( 38 ) Hotărârea din 19 martie 2009 (C‑256/07, EU:C:2009:167).

( 39 ) Este vorba de Regulamentul nr. 444/2002.

( 40 ) Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, punctul 37). Având în vedere aceste considerații, Curtea, deși a fost sesizată cu privire la problema validității articolului 145 alineatele (2) și (3) din regulamentul de aplicare, s‑a abținut să răspundă la aceasta, astfel cum reiese din punctul 39 din această hotărâre.

( 41 ) Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, punctul 27).

( 42 ) Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, punctul 36). În această hotărâre, Curtea a statuat că articolul 145 alineatul (3) din regulamentul de aplicare, astfel cum a fost introdus în acest regulament prin Regulamentul nr. 444/2002, nu se aplica situațiilor apărute înainte de intrarea în vigoare a acestui din urmă regulament, pentru motivul că aplicarea sa ar repune în discuție încrederea legitimă a operatorilor economici în cauză, din moment ce autoritățile vamale competente aplicau, înainte de intrarea în vigoare a regulamentului de aplicare, termenul general de trei ani prevăzut la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal în cazul modificării, după import, a valorii de tranzacție a mărfurilor din cauza naturii defectuoase a acestora.

( 43 ) Astfel cum reiese din Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctual 64), articolul 78 alineatul (1) din Codul vamal permite luarea în considerare a tuturor „modificărilor susceptibile a fi aduse elementelor luate în considerare la determinarea valorii în vamă și, în consecință, a taxelor la import”.

( 44 ) A se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctele 52-54).

( 45 ) A se vedea în această privință Hotărârea din 19 martie 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, punctul 36), și nota de subsol 41 din prezentele concluzii.

( 46 ) A se vedea punctul 40 din prezentele concluzii.