CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JULIANE KOKOTT

prezentate la 8 martie 20071( )

Cauza C‑467/05

Giovanni Dell’Orto

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Tribunale di Milano (Italia)]

„Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2001/220/JAI – Directiva 2004/80/CE – Noțiunea de victimă – Restituirea bunurilor sechestrate în cursul unei proceduri penale“

I – Introducere

1. În prezenta cauză, se solicită Curții să stabilească dacă Decizia‑cadru 2001/220/JAI a Consiliului din 15 martie 2001 privind statutul victimelor în cadrul procedurilor penale( ) coroborată cu Directiva 2004/80/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind despăgubirea victimelor infracționalității( ) impune ca fondurile deturnate să fie restituite, în cadrul unei proceduri penale, societății pe acțiuni lezate. În special, se solicită să se stabilească dacă noțiunea de victimă cuprinsă în decizia‑cadru include, contrar definiției de la articolul 1 litera (a), nu numai persoanele fizice, ci se extinde și la persoanele juridice. În această privință, instanța de trimitere se întemeiază pe Directiva 2004/80, care nu conține o definiție a victimelor.

II – Cadrul juridic

A – Dreptul Uniunii Europene și al Comunităților Europene

2. Potrivit articolului 1 litera (a) din Decizia‑cadru 2001/220, noțiunea de victimă înseamnă „persoana fizică care a suferit un prejudiciu, inclusiv o atingere a integrității sale fizice sau mentale, o suferință morală sau o pierdere materială, cauzată direct de acte sau omisiuni care încalcă dreptul penal al unui stat membru”.

3. Articolul 2 alineatul (1) descrie, într‑o manieră generală, modalitatea în care trebuie avute în vedere interesele victimelor:

„Fiecare stat membru asigură victimelor un rol real și corespunzător în sistemul său de drept penal. Acesta continuă să depună toate eforturile pentru a garanta victimelor un tratament corespunzător, care să le respecte demnitatea în cursul procedurii și să le recunoască drepturile și interesele legitime, în special în cadrul procedurii penale.”

4. Articolul 9 din decizia‑cadru se referă la dreptul la despăgubiri în cadrul procedurii penale:

„(1) Fiecare stat membru garantează că există, pentru victima unei infracțiuni, dreptul de a obține într‑un termen rezonabil, în cadrul procedurii penale, o hotărâre de despăgubire de către autorul infracțiunii, cu excepția cazului în care, pentru anumite situații, dreptul intern prevede că despăgubirea va fi acordată în alt mod.

[...]

(3) Cu excepția cazului în care este absolut necesar în cadrul procedurii penale, bunurile de restituit care aparțin victimei și care i‑au fost sechestrate în cursul procedurii îi vor fi restituite fără întârziere.”

5. Considerentul (7) al deciziei‑cadru explică raportul cu procedura civilă:

„Cu toate acestea, măsurile de asistență pentru victimele infracțiunilor, în special dispozițiile cu privire la despăgubiri și la mediere, nu privesc soluțiile care sunt proprii procedurii civile.”

6. Directiva 2004/80 privește despăgubirea de către stat a victimelor infracționalității. Aceasta cuprinde norme care să faciliteze despăgubirea victimelor în situații transfrontaliere. Principiile fundamentale esențiale sunt cuprinse în primele două articole:

„Articolul 1

Dreptul de depunere a cererii în statul membru de reședință

În cazul în care infracțiunea premeditată [a se citi «intenționată»] a fost săvârșită prin violență într‑un stat membru altul decât cel în care își are reședința în mod obișnuit solicitantul, statele membre asigură ca acesta să aibă dreptul să înainteze cererea unei autorități sau oricărui alt organism al statului membru respectiv.

Articolul 2

Responsabilitatea de plată a despăgubirii

Despăgubirea se plătește de către autoritatea competentă a statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită infracțiunea.”

7. Contrar propunerii inițiale a Comisiei, s‑a renunțat la o armonizare a normelor privind despăgubirea. Cu toate acestea, considerentul (6) al Directivei 2004/80 prevede:

„Victimele infracționalității în Uniunea Europeană trebuie să aibă dreptul la o despăgubire echitabilă și corespunzătoare prejudiciilor suferite, indiferent de locul din Comunitatea Europeană în care a fost săvârșită infracțiunea.”

8. În acest sens, articolul 12 din Directiva 2004/80 prevede că:

„(1) Dispozițiile privind accesul la despăgubire în situațiile transfrontaliere stabilite prin prezenta directivă funcționează în temeiul sistemelor în vigoare în statele membre de despăgubire a victimelor infracțiunilor premeditate [a se citi «intenționate»] săvârșite prin violență pe teritoriile lor respective.

(2) Toate statele membre asigură ca dispozițiile de drept intern să prevadă existența unui sistem de despăgubire a victimelor infracțiunilor premeditate [a se citi «intenționate»] săvârșite prin violență pe teritoriile lor respective care să garanteze o despăgubire echitabilă și corespunzătoare a victimelor.”

9. Articolul 17 litera (a) din Directiva 2004/80 prevede că, independent de dispozițiile directivei, statele membre pot să adopte sau să mențină în vigoare dispoziții mai favorabile în interesul victimelor infracțiunilor sau al oricărei alte persoane afectate de o infracțiune, în măsura în care aceste dispoziții sunt compatibile cu directiva menționată.

B – Dreptul italian

10. Se pare că Republica Italiană nu a transpus în mod expres definiția noțiunii de victimă în sensul articolului 1 litera (a) din Decizia‑cadru 2001/220.

11. Articolele 262 și 263 din Codice de procedura penale (Codul de procedură penală) italian reglementează restituirea bunurilor sechestrate în procedurile penale. În principiu, hotărârea referitoare la restituire este de competența instanței penale. Cu toate acestea, în caz de litigiu cu privire la proprietatea bunurilor, instanța penală trimite cauza la instanța civilă competentă.

12. În plus, articolul 74 și următoarele și articolul 538 și următoarele din Codice de procedura penale italian cuprind dispoziții referitoare la hotărârea de despăgubire a victimelor în cadrul procedurii penale.

III – Situația de fapt și întrebările preliminare

13. Prin hotărârea din 4 mai 1999, pronunțată în baza unei negocieri încheiate cu ministerul public, Giovanni Dell’Orto a fost condamnat, împreună cu alți acuzați, la o pedeapsă de un an și șase luni închisoare cu suspendarea executării, precum și la o pedeapsă cu amendă, pentru fapte penale care constituie delictul de comunicare de informații false cu privire la societăți, săvârșite și în vederea comiterii delictelor de abuz de încredere în forma agravată și de finanțare ilegală a partidelor politice, în detrimentul societății SAIPEM S.p.A. Între timp, această hotărâre a dobândit autoritate de lucru judecat.

14. În timp ce urmărirea penală era încă în desfășurare, domnul Dell’Orto a transferat, dintr‑un cont din străinătate în Italia, suma de 1 064 069,78 euro, care provine, potrivit instanței de trimitere, din sumele deturnate și care reprezintă așadar proprietatea SAIPEM. Contul din Italia a fost pus sub sechestru asigurător.

15. Hotărârea amintită nu cuprindea nicio precizare cu privire la suma pusă sub sechestru. La cererea SAIPEM, prin ordonanța din 3 decembrie 1999, s‑a dispus restituirea către aceasta a sumei puse sub sechestru. În acest sens, la 10 decembrie 1999, suma sechestrată a fost retrasă din contul respectiv, iar contul a fost desființat.

16. Instanța de trimitere nu menționează care este instanța care l‑a condamnat pe domnul Dell’Orto și care a dispus restituirea sumei puse sub sechestru; cu toate acestea, se pare că aceste hotărâri au fost pronunțate chiar de instanța de trimitere.

17. La 8 noiembrie 2001, Corte di Cassazione a anulat această ordonanță. Restituirea sumei de bani sechestrate nu a făcut obiectul negocierii cu ministerul public. În consecință, nu se putea dispune restituirea în cadrul procedurii penale.

18. După alte câteva hotărâri interlocutorii, instanța de trimitere este chemată să se pronunțe, în calitate de instanță de executare, și cu privire la măsurile care trebuie dispuse în raport cu suma de bani în litigiu. În vederea pregătirii acestei hotărâri, instanța de trimitere adresează Curții următoarele întrebări:

„1) Normele prevăzute la articolele 2 și 9 din Decizia‑cadru 2001/200/JAI pot fi aplicate în cadrul unei proceduri penale, în general, oricărei părți afectate de o infracțiune, în temeiul dispozițiilor prevăzute la articolul 1 și următoarele din Directiva 2004/80 a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind despăgubirea victimelor infracționalității sau al altor dispoziții de drept comunitar?

2) Normele prevăzute la articolele 2 și 9 din Decizia‑cadru 2001/200/JAI pot fi aplicate în cadrul unei proceduri penale de executare ulterioară hotărârii definitive de condamnare (prin urmare, și hotărârii de executare a pedepsei pronunțate în temeiul […] [unei negocieri cu ministerul public]( )) oricărei părți afectate de o infracțiune, în temeiul dispozițiilor articolului 1 și următoarele din Directiva 2004/80?”

19. Domnul Dell’Orto, guvernele irlandez, olandez, austriac și al Regatului Unit, precum și Comisia au prezentat observații în cadrul procedurii preliminare.

IV – Apreciere

20. Instanța de trimitere solicită interpretarea Deciziei‑cadru 2001/220 în lumina Directivei 2004/80. În acord cu aprecierile Curții din hotărârea Pupino referitoare la principiul interpretării conforme în raport cu deciziile‑cadru, instanța de trimitere dorește de fapt să interpreteze dreptul național, în măsura posibilului, în conformitate cu textul și cu finalitatea Deciziei‑cadru, pentru a ajunge la rezultatul urmărit de aceasta și pentru a se conforma astfel articolului 34 alineatul (2) litera (b) UE( ). În raport cu acțiunea principală, instanța de trimitere consideră, după toate aparențele, că este obligată, în temeiul Deciziei‑cadru, să dispună restituirea către SAIPEM a sumei de bani puse sub sechestru.

A – Cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare

21. Regatul Unit susține că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este inadmisibilă. Deși invocă articolul 234 CE, instanța de trimitere solicită interpretarea unor dispoziții dintr‑o decizie‑cadru, cu alte cuvinte dintr‑un act juridic prevăzut la articolul 34 alineatul (2) litera (b) UE. Or, o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare pentru interpretarea dreptului Uniunii poate fi formulată numai în condițiile prevăzute la articolul 35 alineatul (1) UE. Irlanda susține o poziție similară, însă consideră că eroarea comisă de instanța de trimitere poate fi remediată, întrucât o astfel de cerere este admisibilă în temeiul articolului 35 UE.

22. Astfel cum a subliniat Irlanda în cadrul procedurii orale, este evident imposibil ca, sub pretextul unor întrebări preliminare privind dreptul comunitar în conformitate cu articolul 234 CE, instanța de trimitere să adreseze în realitate Curții întrebări referitoare la interpretarea dreptului Uniunii, care sunt admisibile numai sub rezerva condițiilor suplimentare prevăzute la articolul 35 UE. Întrebarea în ce măsură o trimitere preliminară privind dreptul comunitar s‑ar putea referi la dreptul Uniunii, având în vedere interacțiunea dintre cele două ordini juridice, ar putea pune totuși probleme delicate de delimitare; probleme care nu ar trebui tranșate aici.

23. Argumentele Regatului Unit referitoare la inadmisibilitatea prezentei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare nu sunt în niciun caz convingătoare. Astfel cum a constatat Curtea, potrivit articolului 46 litera (b) UE, dispozițiile Tratatelor CE, CECO și CEEA care se referă la competența Curții și la exercitarea acestei competențe, între care figurează articolul 234 CE, sunt aplicabile dispozițiilor din titlul VI din Tratatul UE în condițiile prevăzute la articolul 35 UE. Rezultă că regimul prevăzut la articolul 234 CE are vocație să se aplice competenței Curții în privința procedurii preliminare în temeiul articolului 35 UE, sub rezerva condițiilor prevăzute de această dispoziție( ).

24. Prin urmare, trimiterile preliminare referitoare la dreptul Uniunii, întemeiate pe articolul 35 UE, reprezintă în principiu tot cereri în pronunțare a unor hotărâri preliminare în sensul articolului 234 CE. Pentru admisibilitatea cererii, nu este hotărâtor în ce măsură instanța națională indică expres aceste dispoziții. Admisibilitatea cererii depinde mai degrabă de respectarea condițiilor aplicabile în materia întrebărilor referitoare la dreptul Uniunii, în special cele definite la articolul 35 UE.

25. Condiția cea mai importantă, în opinia Irlandei și a Regatului Unit, ar consta în faptul ca statul membru vizat să fi recunoscut competența Curții de a se pronunța cu privire la cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare având ca obiect dreptul Uniunii. În fapt, aceste două state nu au depus nicio declarație în acest sens. Cu toate acestea, astfel cum a recunoscut de altfel Irlanda, este cert că instanța de trimitere este abilitată să sesizeze Curtea. De altfel, Republica Italiană a indicat, printr‑o declarație având efecte juridice de la 1 mai 1999, data intrării în vigoare a Tratatului de la Amsterdam, că acceptă competența Curții de a se pronunța cu privire la validitatea și la interpretarea actelor menționate la articolul 35 UE, potrivit modalităților prevăzute la alineatul (3) litera (b) al acestui articol( ).

26. În plus, mai multe guverne pun la îndoială pertinența cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare pentru hotărârea care se va pronunța.

27. În ceea ce privește necesitatea pertinenței pentru hotărârea care se va pronunța, Curtea a constatat, aplicând în raport cu articolul 35 UE jurisprudența referitoare la articolul 234 CE, că prezumția de pertinență a întrebărilor adresate cu titlu preliminar de către instanțele naționale nu poate fi înlăturată decât în cazuri excepționale, atunci când apare în mod evident că interpretarea solicitată a dispozițiilor dreptului Uniunii menționate în aceste întrebări nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale sau atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate. Cu excepția unor astfel de ipoteze, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe cu privire la întrebările preliminare referitoare la interpretarea actelor menționate la articolul 35 alineatul (1) UE( ).

28. Guvernul olandez critică faptul că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare nu conține nicio precizare cu privire la dispozițiile din dreptul italian care trebuie interpretate în acord cu decizia‑cadru. Întrucât decizia‑cadru nu este de aplicare directă, astfel de informații sunt indispensabile.

29. Potrivit unei jurisprudențe constante, o interpretare a dreptului comunitar care să fie utilă instanței naționale impune ca aceasta să definească în decizia de trimitere situația de fapt și contextul normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin să explice ipotezele de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări. Explicațiile respective trebuie totodată să ofere guvernelor statelor membre, precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta observații, conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție. În această privință, trebuie avut în vedere faptul că persoanelor interesate li se comunică numai deciziile de trimitere( ).

30. Pentru acest motiv, instanța de trimitere este obligată să prezinte contextul normativ în măsura în care acest lucru este necesar pentru un răspuns util la întrebarea preliminară. În schimb, aceasta nu trebuie să demonstreze că interpretarea conformă solicitată este într‑adevăr posibilă. Potrivit hotărârii Pupino( ), simplele îndoieli cu privire la interpretarea dreptului național în conformitate cu Decizia‑cadru 2001/220 nu conduc la inadmisibilitatea trimiterii, ci este necesar ca această interpretare să fie în mod evident imposibilă. De altfel, această poziție este logică, dat fiind că interpretarea dreptului național, inclusiv interpretarea conformă cu dreptul Uniunii sau cu dreptul comunitar, nu este de competența Curții în cadrul unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare.

31. În consecință, ar fi fost util poate să aflăm mai multe despre dispozițiile pe care instanța de trimitere dorește să le interpreteze în acord cu decizia‑cadru( ); cu toate acestea, lipsa unor astfel de informații nu împiedică instanța comunitară să dea un răspuns util la întrebările preliminare.

32. Guvernul austriac merge încă și mai departe decât guvernul olandez, susținând că, potrivit dreptului italian, în procedura de executare a hotărârilor penale nu se poate dispune cu privire la cererile de natură civilă formulate de victimă. Prin urmare, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este ipotetică. Nici acest argument nu poate fi reținut, întrucât nu există informații care să poată sta la baza unei îndoieli vădite cu privire la posibilitatea de interpretare a dreptului național în conformitate cu decizia‑cadru.

33. Îndoielile exprimate de guvernul irlandez, în sensul că, din punct de vedere temporal, Decizia‑cadru 2001/220 nu produce efecte asupra acțiunii principale, au mai multă greutate. Condamnarea domnului Dell’Orto datează din 4 mai 1999, sumele litigioase au fost puse sub sechestru încă din 29 septembrie 1997, iar presupusul abuz de încredere și deturnarea de fonduri s‑au produs și mai înainte. În schimb, termenul pentru transpunerea dispozițiilor relevante ale Deciziei‑cadru a expirat abia la 22 martie 2002, iar cele corespunzătoare Directivei 2004/80 abia la 1 iulie 2005, respectiv la 1 ianuarie 2006. Or, dacă Decizia‑cadru 2001/220 nu poate produce, pentru motive de ordin temporal, niciun efect juridic cu privire la restituirea bunurilor despre care se presupune că au fost deturnate, este exclusă o interpretare a dreptului italian conformă cu decizia‑cadru, iar cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este lipsită de interes pentru acțiunea principală.

34. Totuși, potrivit concluziilor pe care le‑am prezentat în cauza Pupino, faptul că împrejurările în cauză s‑au produs anterior adoptării Deciziei‑cadru 2001/220 nu se opun interpretării conforme. Într‑adevăr, potrivit unei jurisprudențe constante, normele de procedură sunt în general de natură să se aplice tuturor litigiilor pendinte la momentul la care acestea au intrat în vigoare( ). Nici Curtea nu a considerat că problema aplicării în timp reprezintă un obstacol în calea interpretării conforme cu decizia‑cadru, întrucât nu a abordat acest aspect în hotărârea Pupino. Astfel cum s‑a întâmplat și în cauza Pupino, acțiunea principală privește aspecte de ordin procedural, mai precis competența instanței de a decide dacă în procedurile penale soldul contului pus sub sechestru trebuie remis întreprinderii lezate. În consecință, Irlanda și‑a retras rezervele în cadrul procedurii orale.

35. În măsura în care în acțiunea principală este necesar să mai fie pronunțate hotărâri, aplicarea Deciziei‑cadru 2001/220 este așadar posibilă, ratione temporis, în cadrul acțiunii principale.

36. O ultimă îndoială cu privire la admisibilitatea cererii privește legalitatea Deciziei‑cadru 2001/220. În cazul în care ar fi nelegală și, prin urmare, inaplicabilă, această decizie‑cadru nu ar putea obliga instanța să procedeze la o interpretare conformă cu decizia‑cadru, iar întrebările privind interpretarea sa ar fi lipsite de importanță în acțiunea principală.

37. În această privință, dorim să amintim că în concluziile prezentate în cauza Pupino( ) am exprimat îndoieli cu privire la temeiul său juridic, însă am ajuns la concluzia că instanța comunitară nu ar trebui să invoce din oficiu aceste îndoieli, întrucât nu reiese în niciun caz existența unei îndoieli grave. Adoptarea Deciziei‑cadru 2001/220 în considerarea temeiului juridic ales apare, cel puțin, posibil de apărat. În consecință, Curtea nu s‑a pronunțat în hotărârea Pupino cu privire la acest aspect. Întrucât în prezenta cauză nici instanța de trimitere și nici părțile nu au invocat problema temeiului juridic al Deciziei‑cadru 2001/220, nu există niciun motiv pentru a aprofunda din nou acest aspect în prezenta cauză.

38. În consecință, cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este admisibilă.

B – Cu privire la întrebările preliminare

39. Pentru a răspunde la întrebările instanței de trimitere referitoare la interpretarea Deciziei‑cadru 2001/220 în lumina Directivei 2004/80, trebuie mai întâi să se examineze posibilitățile și limitele interacțiunii dintre actele juridice adoptate în temeiul Tratatului CE și cele adoptate în temeiul Tratatului UE (a se vedea în acest sens secțiunea 1 de mai jos). Pornind de la rezultatul acestei examinări, urmează a fi interpretată Decizia‑cadru 2001/220 (a se vedea în acest sens secțiunile 2 și 3).

1. Cu privire la raportul dintre dreptul Uniunii și dreptul comunitar din perspectiva interpretării

40. În special Irlanda și Regatul Unit s‑au opus ca, la interpretarea unei decizii‑cadru care intră sub incidența dreptului Uniunii, să fie avută în vedere o directivă comunitară (adoptată ulterior). Am fi în prezența a două ordini juridice distincte, care ar trebui clar delimitate. Această opinie este, cel puțin în parte, bine întemeiată. Cu toate acestea, nu ar putea fi urmată în totalitate.

41. Mai întâi, trebuie clarificat faptul că orice interacțiune reciprocă la momentul interpretării presupune o marjă de interpretare corespunzătoare. O interpretare contra legem ar putea fi cu greu compatibilă cu principiul securității juridice( ).

42. Astfel cum susține în special Regatul Unit, competențele diferite care decurg din Tratatele UE și CE se opun, chiar și în cazul existenței unor marje de interpretare, ca, pe cale de interpretare, norme ale unei ordini juridice date să fie transferate celeilalte ordini juridice, din moment ce în aceasta din urmă nu există temei juridic pentru aceste norme. Într‑adevăr, orice interpretare trebuie să ia în considerare temeiul juridic al măsurii care trebuie interpretată și nu ar putea, prin urmare, să conducă la un rezultat care să nu mai fie compatibil cu respectivul temei.

43. Acesta este cazul în special în ceea ce privește încorporarea conținutului dreptului comunitar în dreptul Uniunii, dat fiind că, potrivit articolului 47 UE, Tratatul privind Uniunea Europeană nu aduce atingere Tratatului CE. Prin urmare, Curtea este obligată să vegheze ca actele despre care Consiliul susține că intră sub incidența Tratatului privind Uniunea Europeană să nu intervină în competențele pe care dispozițiile Tratatului CE le conferă Comunității( ).

44. Dacă se respectă aceste limite, transferul între dreptul comunitar și dreptul Uniunii este deja stabilit în tratate. Uniunea și Comunitatea coexistă într‑adevăr ca ordini juridice distincte dar integrate( ). În temeiul articolului 1 al treilea paragraf UE, Uniunea se întemeiază pe Comunitățile Europene. Potrivit articolului 3 primul paragraf UE, Uniunea dispune de un cadru instituțional unic care asigură coerența și continuitatea acțiunilor întreprinse în vederea atingerii obiectivelor, respectând și dezvoltând totodată acquis‑ul comunitar. Pe de altă parte, articolul 61 literele (a) și (e) CE prevede că măsurile adoptate în aplicarea titlului IV din Tratatul CE împreună cu măsurile adoptate în temeiul titlului VI din Tratatul UE contribuie la crearea treptată a unui spațiu de liberate, securitate și justiție.

45. În hotărârea Pupino( ), Curtea a constatat așadar că este perfect comprehensibil că autorii Tratatului privind Uniunea Europeană au apreciat util să prevadă, în cadrul titlului VI din acest tratat, recurgerea la instrumente juridice cu efecte similare celor prevăzute în Tratatul CE, pentru a contribui în mod eficient la urmărirea obiectivelor Uniunii. Situația este bineînțeles aceeași în ceea ce privește activitatea normativă a Uniunii. Tehnicile de reglementare, soluțiile și conceptele care și‑au dovedit valoarea în dreptul comunitar derivat își pot găsi aplicarea și în actele juridice de drept al Uniunii.

46. În principiu, elementele preluate din dreptul comunitar au, în dreptul Uniunii, același conținut ca în dreptul comunitar. În orice caz, acest lucru este valabil numai în măsura în care nu se opune caracterul special al dreptului Uniunii, de exemplu, lipsa efectului direct al deciziilor‑cadru. Nu este permis, într‑adevăr, nici pe cale de interpretare coerentă, să se elimine diferențele stabilite de tratat între dreptul comunitar supranațional și dreptul Uniunii, întemeiat în mai mare măsură pe dreptul internațional public tradițional.

47. Cu toate acestea, în anumite circumstanțe, separarea strictă a competențelor normative impune adoptarea de acte juridice de drept al Uniunii și de acte juridice de drept comunitar care se completează reciproc. Astfel, modificările aduse Convenției de punere în aplicare a acordului Schengen, în ceea ce privește Sistemul de Informații Schengen (SIS), au fost operate prin acte juridice paralele, adoptate în temeiul articolului 66 CE și al articolului 30 alineatul (1) literele (a) și (b) UE, al articolului 31 literele (a) și (b) UE, precum și al articolului 34 alineatul (2) litera (c) UE( ). Astfel de acte juridice trebuie interpretate în conformitate cu obiectivul lor comun, astfel încât să se completeze în mod armonios. În acest context, poate fi deosebit de oportun ca definițiile să fie interpretate în mod unitar.

48. Contrar opiniei exprimate de Irlanda, tocmai în astfel de cazuri poate fi indicat ca un act juridic anterior dintr‑o ordine juridică să fie interpretat în lumina unui act juridic ulterior dintr‑o altă ordine juridică. Invers, într‑o astfel de situație, poate fi de asemenea indicat ca actul juridic ulterior să fie interpretat în lumina actului juridic anterior pe care trebuie să îl completeze.

49. Interpretarea măsurilor din dreptul Uniunii în lumina dreptului comunitar este astfel posibilă, însă trebuie respectate limitele care decurg din diferențele dintre Uniune și Comunitate, în special în ceea ce privește competențele și modalitățile de acțiune de care dispun acestea.

2. Cu privire la noțiunea de victimă

50. Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă și persoanele juridice pot fi considerate victime în sensul Deciziei‑cadru 2001/220. Interesul acestei întrebări constă în faptul că toate dispozițiile relevante din Decizia‑cadru 2001/220, în special articolele 2 și 3, produc efecte numai în favoarea victimelor. Totuși, în cele ce urmează vom demonstra că este incorectă opinia potrivit căreia persoanele juridice ar putea fi considerate victime în sensul Deciziei‑cadru, chiar și având în vedere Directiva 2004/80.

a) Cu privire la Decizia‑cadru 2001/220

51. Astfel cum au arătat toate persoanele interesate, SAIPEM nu este o victimă în sensul definiției pe care o dă articolul 1 litera (a) din Decizia‑cadru 2001/220, întrucât noțiunea de victimă este limitată numai la persoanele fizice.

52. Irlanda și Comisia subliniază în mod întemeiat că geneza acestei definiții pledează împotriva extinderii sale la persoanele juridice. Încă de la început, limitarea la persoanele fizice a fost intenționată, fiind în acord cu inițiativa portugheză. Comisia face trimitere la faptul că obiectul comunicării care a precedat inițiativa sa referitoare la victimele infracționalității( ) îl constituiau exclusiv persoanele fizice. În cursul procedurii legislative, Consiliul a examinat includerea persoanelor juridice( ), însă aceasta nu a condus la extinderea corespunzătoare a definiției noțiunii de victimă.

53. Această geneză pledează și împotriva tezei pe care Irlanda a considerat‑o plauzibilă, în sensul de a considera că persoanele fizice care se află în spatele unei persoane juridice sunt victimele unei infracțiuni săvârșite împotriva persoanei juridice. Dacă s‑ar fi pus problema protejării și a acestor victime indirecte, ar fi fost mai logic să se considere că și persoanele morale sunt victime. În plus, acțiunea principală nu privește cererile unor persoane fizice indirect afectate, ci cererile formulate de persoana juridică afectată în mod direct. În consecință, nu se pune problema dacă o afectare indirectă poate sta la baza statutului de victimă în sensul Deciziei‑cadru 2001/220.

54. Totuși, luarea în considerare a persoanelor fizice aflate în spatele unei persoane juridice permite să se combată o altă obiecție formulată de Regatul Unit împotriva extinderii noțiunii de victimă la persoanele juridice. Acest stat membru susține că obiectivul consacrat la articolul 29 UE de a oferi cetățenilor un nivel ridicat de protecție într‑un spațiu de libertate, securitate și justiție se raportează în mod necesar la persoanele fizice. Totuși, legiuitorul comunitar nu poate fi împiedicat să recunoască persoanelor juridice o protecție identică cu cea a persoanelor fizice, având în vedere că infracționalitatea în detrimentul persoanelor juridice afectează, în definitiv, persoanele fizice, și anume pe acelea care le dețin sau pe salariații lor. În plus, această formă de infracționalitate poate influența și sentimentul subiectiv de securitate al cetățenilor.

55. Independent de finalitatea generală a titlului VI din Tratatul privind Uniunea Europeană, caracterul restrictiv al definiției victimei în cuprinsul Deciziei‑cadru 2001/220 este, în orice caz, în acord cu celelalte dispoziții ale deciziei și cu obiectivele identificabile ale acesteia.

56. Într‑adevăr, în principiu, celelalte dispoziții ale Deciziei‑cadru ar putea fi aplicabile parțial și persoanelor juridice, dacă s‑ar considera că acestea au calitatea de victimă; totuși, astfel cum a arătat în mod întemeiat Republica Austria, anumite elemente ale deciziei‑cadru produc efecte exclusiv în favoarea persoanelor fizice. Astfel, tipurile de prejudiciu cauzate victimei, enumerate exemplificativ la articolul 1 litera (a) din Decizia‑cadru 2001/220, o atingere a integrității sale fizice sau mentale, o suferință morală sau o pierdere materială, afectează cu preponderență persoanele fizice. Ar trebui avut în vedere și articolul 2 alineatul (1) din decizia‑cadru. Potrivit acestei dispoziții, tratamentul aplicat victimelor trebuie să fie corespunzător și să le respecte demnitatea. Protecția specifică de care beneficiază victimele deosebit de vulnerabile în temeiul articolului 2 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2001/220 este de asemenea dificil de conceput în cazul persoanelor juridice. În mod similar, dispozițiile referitoare la protecția victimei și a membrilor familiei acesteia, potrivit articolului 8 din decizia‑cadru menționată, nu pot fi aplicate persoanelor juridice.

57. S‑ar putea admite includerea persoanelor juridice în noțiunea de victimă cel mult în situația în care neluarea în considerare a acestora ar fi incompatibilă cu o normă superioară, cu alte cuvinte, în special cu drepturile fundamentale menționate de Irlanda, pe care Uniunea trebuie să le respecte în temeiul articolului 6 alineatul (2) UE. În această privință se pune întrebarea dacă diferența de tratament dintre persoanele fizice și persoanele juridice este compatibilă cu principiul general al egalității de tratament. Acesta impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv( ).

58. Chiar și în privința principiului egalității, legiuitorul Uniunii s‑a limitat să reglementeze tratamentul aplicat persoanelor fizice. Persoanele juridice pot, într‑adevăr, să fie vătămate prin infracțiuni, dar definiția victimei cuprinsă în articolul 1 litera (a) din Decizia‑cadru 2001/220 arată că prejudiciul suferit de persoanele fizice nu se rezumă la pierderea materială, ci, prin atingerea adusă integrității fizice sau mentale, precum și prin suferințele morale, poate atinge alte dimensiuni decât în cazul persoanelor juridice. În plus, în cadrul procedurilor penale, persoanele fizice au deseori mult mai multă nevoie de protecție decât persoanele juridice, asistate în mod regulat de profesioniști. Acestea reprezintă motive obiective care justifică tratamentul privilegiat aplicat persoanelor fizice victime ale infracționalității.

59. În plus, trebuie remarcat că decizia‑cadru nu împiedică statele membre să adopte măsuri proprii în cazul în care și persoanele juridice necesită protecție în cadrul procedurilor penale( ).

60. Prin urmare, se impune constatarea că Decizia‑cadru 2001/220 – chiar și având în vedere drepturile fundamentale – nu conține niciun element care să susțină extinderea definiției victimei, dincolo de textul acesteia, la persoanele juridice.

b) Cu privire la Directiva 2004/80

61. Mai întâi, astfel cum a procedat și Regatul Unit, trebuie observat că, independent de interpretarea dată noțiunii de victimă, prezenta cauză nu se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 2004/80. Directiva prevede despăgubiri numai în cazul în care infracțiunea intenționată a fost săvârșită prin violență, or, suma de bani litigioasă a rezultat din abuzul de încredere sau din deturnarea de fonduri. În plus, infracțiunea a fost săvârșită în cea mai mare parte, dacă nu în întregime, în statul membru în care se află sediul victimei (SAIPEM). În schimb, directiva reglementează despăgubirea în cazul infracțiunilor săvârșite în alt stat membru. În sfârșit, directiva permite statelor membre să limiteze cazurile de despăgubire la solicitanții care au suferit vătămări corporale în urma infracțiunilor săvârșite după 30 iunie 2005, în timp ce, în speță, infracțiunea a fost săvârșită cu aproape un deceniu înainte.

62. Directiva 2004/80 trebuie încadrată totuși în contextul mai amplu al Deciziei‑cadru 2001/220. Și directiva urmărește protecția victimelor, iar în considerentul (5) face trimitere expresă la decizia‑cadru. Astfel cum a constatat Comisia, cele două acte juridice se completează, cel puțin în ceea ce privește scopul de protecție a victimelor.

63. Astfel cum au remarcat, pe bună dreptate, Regatul Unit și Comisia, cele două acte juridice au totuși obiecte diferite, mai precis, pe de o parte, decizia‑cadru, în măsura în care este relevantă în speță, despăgubirea de către autorul infracțiunii, iar pe de altă parte, directiva, despăgubirea de către stat.

64. În consecință, cele două acte juridice nu se află într‑un raport de complementaritate strict. O interpretare unitară a noțiunii de victimă nu este absolut necesară pentru funcționarea acestora, ci prezintă mai degrabă un interes sistematic. Aceasta ar putea facilita în special transpunerea și aplicarea practică în statele membre. Importanța redusă a acestui interes privind interpretarea coerentă determină, de la bun început, îndoieli în privința posibilității ca Directiva 2004/80 să constituie o justificare a unei interpretări extinse, de exemplu, prin analogie, a noțiunii de victimă din Decizia‑cadru 2001/220.

65. O interpretare extinsă a noțiunii de victimă din Decizia‑cadru 2001/220 nu este, de altfel, necesară nici în temeiul Directivei 2004/80, întrucât nu se poate deduce în mod neechivoc că potrivit directivei persoanele juridice pot fi considerate victime.

66. Spre deosebire de Decizia‑cadru 2001/220, Directiva 2004/80 nu cuprinde o definiție expresă a victimei. Acest lucru se explică prin geneza directivei. Propunerea Comisiei pentru o directivă privind despăgubirea victimelor infracționalității urmărea nu numai facilitarea obținerii de despăgubiri în situațiile transfrontaliere, ci și definirea unor norme minime comune pentru despăgubirea victimelor. În acest context, propunerea conținea o definiție a victimelor limitată la persoanele fizice și cuprindea numai prejudicii personale( ).

67. Cu toate acestea, Consiliul a renunțat la o armonizare a despăgubirilor de care pot beneficia victimele( ). Singura reglementare referitoare la cererile de despăgubire din directivă este articolul 12 din Directiva 2004/80, care prevede că statele membre asigură o despăgubire echitabilă și corespunzătoare a victimelor infracțiunilor intenționate săvârșite prin violență. În plus, rezultă de la articolul 2 din Directiva 2004/80 că despăgubirea se plătește de către autoritățile statului.

68. Articolul 12 din Directiva 2004/80 poate include ca victime, potrivit modului de redactare, și persoanele juridice, întrucât și acestea pot suferi prejudicii ca urmare a unei infracțiuni intenționate săvârșite prin violență în alte state membre( ). Prin urmare, nu este exclus ca legiuitorul comunitar să fi extins cercul victimelor care beneficiază de protecție dincolo de obiectivele inițiale din propunerea de directivă a Comisiei.

69. Guvernul olandez, guvernul austriac și cel al Regatului Unit, precum și Comisia sunt totuși de părere că numai persoanele fizice ar putea fi victime ale unor infracțiuni intenționate săvârșite cu violență în sensul Directivei 2004/80. În această privință, acestea susțin că limitarea la persoanele fizice ar rezulta din obiectivul prevăzut în considerentul (1), constând în eliminarea obstacolelor existente în calea liberei circulații a persoanelor și serviciilor, din hotărârea Cowan( ), menționată la considerentul (2), care impune protecția persoanelor fizice, precum și din trimiterea, în considerentul (5), la Decizia‑cadru 2001/220, care identifică numai persoanele fizice ca posibile victime. În plus, nu se poate prezuma că ar fi fost în intenția Consiliului, atunci când a renunțat la armonizarea propusă de Comisie, să extindă cercul persoanelor care beneficiază de protecție la persoanele juridice, dincolo de propunerea Comisiei.

70. Astfel, deși textul Directivei 2004/80 ar permite ca noțiunea de victimă să fie extinsă la persoanele fizice și juridice, există o serie de motive pentru a limita această noțiune la persoanele fizice. Fără a fi necesar ca în prezenta cauză să se stabilească în mod definitiv care este sfera noțiunii de victimă, aceasta nu ar putea conduce, în niciun caz, la extinderea noțiunii de victimă din cuprinsul Deciziei‑cadru 2001/220 dincolo de textul definiției.

71. Nici articolul 17 din Directiva 2004/80, invocat de instanța de trimitere, nu poate justifica extinderea noțiunii de victimă la persoanele juridice. Astfel cum, în mod întemeiat, au susținut Republica Italiană, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Regatul Unit și Comisia, această dispoziție dă posibilitatea statelor membre să adopte dispoziții naționale mai favorabile. Prin urmare, statele membre pot considera că și persoanele juridice sunt victime. Totuși, aceasta nu înseamnă că statele membre sunt obligate să procedeze astfel.

72. În consecință, și după luarea în considerare a Directivei 2004/80, victime în sensul Deciziei‑cadru 2001/220 sunt exclusiv persoanele fizice.

3. Cu privire la aplicarea articolului 9 din Decizia‑cadru 2001/220 în procedura de executare a pedepselor

73. Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă drepturile victimelor în temeiul articolelor 2 și 9 din Deciziu‑cadru 2001/220 continuă să existe și în cadrul procedurii de executare a pedepselor. Dat fiind că, potrivit răspunsului la prima întrebare, nu este afectată nicio victimă în sensul deciziei‑cadru, anumite persoane interesate sunt de părere că această întrebare ar fi de natură pur ipotetică.

74. Totuși, în cadrul articolului 234 CE, Curtea s‑a pronunțat în repetate rânduri în sensul că este competentă să soluționeze cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare referitoare la dispoziții comunitare în cazul în care situația de fapt din acțiunea principală se află în afara domeniului de aplicare al dreptului comunitar, dar în care respectivele dispoziții ale acestui drept deveniseră aplicabile prin intermediul dreptului național( ). Această soluție este aplicabilă și în cazul dispozițiilor de drept al Uniunii.

75. În prezenta cauză, nu este exclus ca, în principiu, în dreptul italian să fie aplicabilă o accepțiune mai largă a noțiunii de victimă, astfel încât și persoanele juridice să poată beneficia de procedurile aplicabile în favoarea persoanelor fizice, atunci când intenționează să invoce drepturile lor în calitate de victimă. Un argument în susținerea acestei ipoteze este faptul că Republica Italiană nu a transpus în mod expres noțiunea de victimă definită la articolul 1 litera (a) din Decizia‑cadru 2001/220( ) și că, în aparență, dispozițiile pertinente din dreptul italian nu utilizează un concept specific pentru noțiunea de victimă( ).

76. În cazul în care dreptul italian prevede o aplicare uniformă a acestor dispoziții, indiferent dacă victimele sunt persoane fizice sau juridice, cerințele care decurg din Decizia‑cadru 2001/220 în raport cu procedura de executare a pedepselor pot prezenta interes pentru instanța de trimitere. În consecință, Curtea ar trebui să răspundă și la această întrebare.

77. În esență, această întrebare privește interpretarea articolului 9 alineatele (1) și (3) din decizia‑cadru, care reglementează despăgubirea victimei și restituirea bunurilor care îi aparțin.

78. În aparență, instanța de trimitere pornește de la premisa că în speță se poate pune problema restituirii. În acest sens, potrivit articolului 9 alineatul (3), cu excepția cazului în care este absolut necesar în cadrul procedurii penale, bunurile de restituit care aparțin victimei și care au fost sechestrate în cursul procedurii îi vor fi restituite fără întârziere.

79. Întrucât este vorba de restituirea unei sume de bani, despre care se prezumă că a fost transferată, ca monedă scripturală, în contul autorului infracțiunii, ar fi totuși posibil ca suma de bani să nu fi rămas în proprietatea SAIPEM, contrar prezentării făcute de instanța de trimitere. Prin urmare, nu trebuie neglijată posibilitatea despăgubirii victimei. În această privință, potrivit articolului 9 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2001/220, statele membre garantează că există, pentru victima unei infracțiuni, dreptul de a obține într‑un termen rezonabil, în cadrul procedurii penale, o hotărâre de despăgubire de către autorul infracțiunii, cu excepția cazului în care, pentru anumite situații, dreptul intern prevede că despăgubirea va fi acordată în alt mod. Nu este necesar să se clarifice la acest moment în mod definitiv care sunt tipurile de drepturi care se încadrează în noțiunea de despăgubire. În orice caz, este evident că daunele materiale se încadrează în această noțiune, având în vedere că, în special, articolul 1 litera (a) menționează în mod expres pierderea materială ca exemplu de prejudiciu suferit de victimă.

80. Spre deosebire de prima întrebare, Directiva 2004/80 nu are o influență evidentă cu privire la interpretare. Aceasta corespunde obiectului directivei de a permite despăgubirea victimelor de către stat, renunțându‑se la o armonizare detaliată. În consecință, directiva nu conține dispoziții referitoare la despăgubirea de către autorul infracțiunii sau la restituirea către victimă a bunurilor sale puse sub sechestru. În plus, aceasta nu se aplică unei proceduri penale, întrucât, în mod obișnuit, despăgubirea victimelor de către stat se efectuează în cadrul unei proceduri separate în temeiul dreptului public.

a) Cu privire la despăgubire

81. În ceea ce privește despăgubirea, articolul 9 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2001/220 prevede că fiecare stat membru garantează că există, pentru victima unei infracțiuni, dreptul de a obține într‑un termen rezonabil, în cadrul procedurii penale, o hotărâre de despăgubire de către autorul infracțiunii, cu excepția cazului în care, pentru anumite situații, dreptul intern prevede că despăgubirea va fi acordată în alt mod.

82. Potrivit acestei dispoziții, victimelor trebuie să le fie recunoscut dreptul de a obține, în cadrul procedurii penale, o hotărâre privind repararea prejudiciului de către autorul infracțiunii. În acest sens, există totuși o rezervă. Statele membre pot să prevadă, pentru anumite situații, că despăgubirea va fi acordată în alt mod. Aceasta nu înseamnă totuși că statele membre au libertate totală cu privire la determinarea modului de despăgubire, ci numai că, în anumite situații, statele membre pot să prevadă alte modalități de despăgubire. Ca regulă generală, trebuie să fie recunoscută posibilitatea victimelor de a obține o hotărâre în cadrul procedurii penale.

83. Legătura stabilită între procedura penală și despăgubire are ca scop să scutească victima de sarcina și de riscurile unei proceduri judiciare suplimentare. În măsura în care procedura penală clarifică anumite aspecte sau le poate clarifica fără mare dificultate, interesele legitime ale victimei în sensul articolului 2 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2001/220 sunt recunoscute dacă instanța penală transpune direct aceste constatări în hotărâri corespunzătoare.

84. În acțiunea principală, ar fi conform acestui obiectiv ca, în măsura posibilului, să se fi decis deja în cadrul hotărârii penale cu privire la despăgubirea cuvenită SAIPEM.

85. Comisia susține totuși în mod întemeiat că Decizia‑cadru 2001/220 nu reglementează includerea unei astfel de hotărâri în cadrul procedurii penale. Decizia‑cadru ar autoriza așadar instanța să se pronunțe mai întâi cu privire la pedeapsă și ulterior, în cadrul unei proceduri subsecvente, cu privire la despăgubirea de către autorul infracțiunii, în baza elementelor apărute în cadrul procedurii penale. Ar fi necesar totuși ca această hotărâre ulterioară să se pronunțe într‑un termen rezonabil, astfel cum prevede articolul 9 alineatul (1).

86. În lipsa unei prevederi exprese în Decizia‑cadru 2001/220, astfel cum a subliniat în special guvernul olandez, depinde de dreptul național dacă acest lucru este posibil în practică. În cazul în care dreptul intern – chiar și interpretat în lumina Deciziei‑cadru – nu permite ca, ulterior condamnării autorului infracțiunii, să se mai soluționeze cererea de despăgubiri, atunci instanțele trebuie să se pronunțe cu privire la aceasta anterior sau în același timp cu hotărârea penală, în funcție de dispozițiile proprii dreptului intern aplicabil în această privință.

87. În plus, considerăm că este exclus ca dreptul de a obține o hotărâre cu privire la despăgubirea victimei să fie menținut pe întreaga durată a procedurii de executare a pedepselor. Ne exprimăm temerea că, în caz contrar, astfel de cereri ar fi introduse după mulți ani de la momentul instrumentării infracțiunilor de către instanță. Făcând abstracție de eventuala prescripție, o astfel de cerere nu numai că ar contraveni cerinței prevăzute la articolul 9 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2001/220, referitoare la pronunțarea unei hotărâri într‑un termen rezonabil, dar ar fi și contraproductivă. S‑ar pierde avantajele unei hotărâri globale sau cel puțin apropiate în timp, pronunțată de aceeași instanță, cu privire la condamnare și cu privire la despăgubire.

88. În același timp, o astfel de soluție ar afecta deseori proceduri în care decizia‑cadru nu era aplicabilă, nici la momentul procedurii care a condus la condamnare, nici la momentul pronunțării hotărârii. Prezenta cauză este ilustrativă: condamnarea datează din anul 1999, cu alte cuvinte, dintr‑o perioadă în care decizia‑cadru nici nu exista. În consecință, aceasta nu putea obliga instanța competentă să soluționeze, la momentul pronunțării hotărârii de condamnare, cererile de despăgubire sau să clarifice eventualele aspecte necesare. Din moment ce în aceste cauze nu s‑a pronunțat încă o hotărâre cu privire la despăgubiri, nu este de așteptat ca o hotărâre viitoare să fie preferabilă unei hotărâri care s‑ar pronunța într‑o procedură civilă.

89. În consecință, articolul 9 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2001/220 nu se opune ca hotărârea de despăgubire a victimei să fie pronunțată, într‑un termen rezonabil, în cadrul unei proceduri de executare a pedepselor, fără a impune totuși această soluție.

b) Cu privire la restituirea proprietății

90. Dispoziția esențială cu privire la restituirea proprietății este articolul 9 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2001/220. Potrivit acestuia, cu excepția cazului în care este absolut necesar în cadrul procedurii penale, bunurile de restituit care aparțin victimei și care au fost sechestrate în cursul procedurii îi vor fi restituite fără întârziere.

91. Spre deosebire de articolul 9 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2001/220, referitor la despăgubire, această dispoziție nu prevede o hotărâre cu privire la bunurile victimei. În aceste condiții, Comisia este de părere că această dispoziție ar fi aplicabilă numai în cazul în care dreptul de proprietate nu este contestat. La fel ca și guvernul austriac, Comisia este de părere că un litigiu cu privire la proprietate ar avea, din contră, un caracter civil și nu ar intra, potrivit considerentului (7), în domeniul de aplicare al Deciziei‑cadru.

92. Făcând referire la considerentul (7) din Decizia‑cadru 2001/220, Republica Austria și Comisia consideră greșit că acesta privește numai procedura civilă, nu și dreptul civil. Ar fi contrar hotărârii de despăgubire de către autorul infracțiunii, astfel cum este prevăzută la articolul 9 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2001/220, ca aceasta să nu privească aspecte de drept civil. Această hotărâre de despăgubire de către autorul infracțiunii are, de regulă, un caracter civil.

93. Independent de acest aspect, este cert că articolul 9 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2001/220 nu prevede vreo hotărâre cu privire la proprietate. În principiu, această reglementare privește așadar numai restituirea bunurilor cu privire la care nu se contestă proprietatea, de exemplu, a obiectelor victimei, puse sub sechestru în vederea probațiunii. Astfel cum arată în mod întemeiat guvernul irlandez, articolul 9 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2001/220 concretizează în acest sens numai dreptul fundamental de proprietate.

94. În plus, nu orice tip de contestare a proprietății poate împiedica restituirea prevăzută. Într‑adevăr, în cazul în care, în cadrul procedurii penale, se stabilește în mod definitiv, în scopul acestei proceduri, cine este proprietarul bunului, de exemplu, în cazul unui bun furat, pentru a face posibilă condamnarea pentru furt, această constatare trebuie să se impună și în ceea ce privește restituirea. Numai această abordare corespunde cerinței prevăzute la articolul 2 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2001/220, constând în a recunoaște interesele legitime ale victimelor. O constatare referitoare la situația de fapt, considerată suficientă pentru condamnarea autorului infracțiunii, trebuie să fie în același timp relevantă și pentru restituirea bunurilor către victimă.

95. În schimb, victima nu poate solicita restituirea unui bun cu privire la care se contestă proprietatea dacă procedura penală nu a condus la constatări de fapt în acest sens. Statele membre au libertatea, în această privință, de a atribui un litigiu în materie de proprietate instanțelor civile. Se pune cel mult întrebarea în ce măsură Decizia‑cadru 2001/220 obligă instanța să efectueze constatări specifice dacă acestea nu sunt indispensabile pentru soluționarea procedurii penale. Totuși, pentru prezenta cauză, această întrebare este lipsită de interes, întrucât toate constatările eventuale au fost deja făcute la momentul condamnării domnului Dell’Orto sau, în orice caz, nu mai pot fi efectuate la acest moment.

96. Prin urmare, se impune constatarea că restituirea neîntârziată a bunurilor victimei care au fost sechestrate trebuie să se realizeze, în conformitate cu articolul 9 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2001/220, dacă proprietatea bunului nu este contestată sau dacă aceasta a fost constatată în mod definitiv în cadrul procedurii penale.

V – Concluzie

97. În consecință, propunem Curții să răspundă la întrebările care i‑au fost adresate după cum urmează:

„1. Victime, în sensul Deciziei‑cadru 2001/220/JAI a Consiliului din 15 martie 2001 privind statutul victimelor în cadrul procedurilor penale, având în vedere și Directiva 2004/80/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind despăgubirea victimelor infracționalității, sunt exclusiv persoanele fizice.

2. Articolul 9 alineatul (1) din Decizia cadru 2001/220 nu se opune ca hotărârea de despăgubire a victimei să fie pronunțată, într‑un termen rezonabil, în cadrul unei proceduri de executare a pedepselor, fără a impune totuși această soluție.

3. Restituirea neîntârziată a bunurilor victimei care au fost sechestrate trebuie să se realizeze, în conformitate cu articolul 9 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2001/220, dacă proprietatea bunului nu este contestată sau dacă aceasta a fost constatată în mod definitiv în cadrul procedurii penale.”