ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
47.

Problema cu care se confruntă recurentul constă în înghețarea tuturor activelor pe care acesta le deține în Comunitate pentru mai mulți ani, fără limitare în timp și în condițiile în care nu există mijloace adecvate pentru ca acesta să poată contesta acuzațiile care îi sunt aduse. Acesta a invocat dreptul de proprietate, dreptul de a fi ascultat și dreptul la o cale de atac efectivă. În contextul prezentei cauze, aceste drepturi sunt strâns legate. În mod clar, înghețarea pe durată nedeterminată a activelor unui particular constituie o ingerință profundă în exercitarea pașnică a dreptului de proprietate. Consecințele pentru persoana respectivă sunt în mod potențial devastatoare, chiar dacă sunt luate măsuri pentru nevoile și pentru cheltuielile de bază. Desigur, aceasta explică de ce măsura are un efect coercitiv atât de puternic și de ce „sancțiunile inteligente” de acest tip pot fi considerate un mijloc adecvat – sau chiar necesar – pentru a preîntâmpina acte teroriste. Totuși, aceasta reliefează în același timp necesitatea existenței unor garanții procedurale, care să impună ca autoritățile să justifice adoptarea acestor măsuri și să demonstreze proporționalitatea lor, nu doar in abstracto, ci și în împrejurările concrete ale cauzei date. Comisia arată în mod just că prevenirea terorismului internațional poate justifica restrângeri ale dreptului de proprietate. Totuși, aceasta nu exonerează autoritățile ipso facto de cerința de a demonstra că aceste restricții sunt justificate în cazul persoanei în cauză. Garanțiile procedurale sunt necesare tocmai pentru a se asigura că aceasta este într-adevăr situația. În lipsa acestor garanții, înghețarea activelor unei persoane pe durată nedeterminată încalcă dreptul de proprietate.
10.

Operațiunea de inseminare nu poate fi efectuată decât de către titularii unei licențe de conducător de CIA sau de inseminator, sub autoritatea unui CIA autorizat, competent din punct de vedere teritorial, și sub responsabilitatea tehnică a conducătorului acestui centru (articolele L.653-4 și R*653-102 din Codul rural, precum și articolul 1 din Decretul din 21 noiembrie 1991, cu modificările ulterioare) ( 22 ). Licența de inseminator este eliberată de către prefect la prezentarea certificatului de aptitudine pentru funcția de inseminator pentru specia vizată și a unui atestat al directorului CIA autorizat, competent din punct de vedere teritorial, care certifică faptul că solicitantul se află sub autoritatea sa în ceea ce privește operațiunile de inseminare. Potrivit acestei dispoziții, pentru agenții care nu au statutul de salariat al CIA, în special medicii veterinari liber-profesioniști, acest atestat este eliberat în urma semnării unei convenții între președintele CIA și persoana în cauză, convenție care trebuie să precizeze condițiile tehnice, administrative și financiare în care aceasta din urmă va practica inseminarea în conformitate cu legislația în vigoare (articolul 2 din Decretul din 21 noiembrie 1991, cu modificările ulterioare).
212.

Or, după cum am analizat deja, finalitatea urmărită de decizia atacată privește, în lumina acţiunii comune în litigiu, cel puţin în principal, securitatea. În plus, faptul că, astfel cum a susţinut Comisia, decizia atacată contribuie la consolidarea instituţională, în special prin crearea unei unităţi de arme ușoare în cadrul Secretariatului tehnic al ECOWAS, nu infirmă această apreciere, întrucât consolidarea administraţiilor publice, fie acestea naţionale, regionale sau internaţionale, nu poate constitui un scop în sine, ci ar trebui, pentru a intra sub incidenţa cooperării pentru dezvoltare, să urmărească un obiectiv privind dezvoltarea ( 94 ).
39.

Conform unei jurisprudențe constante, în ansamblu, articolul 90 CE are drept obiectiv asigurarea liberei circulații a mărfurilor între statele membre în condiții normale de concurență prin eliminarea oricărei forme de protecție care poate decurge din aplicarea de impozite interne discriminatorii față de produsele provenind din celelalte state membre, și garantarea neutralității depline a impozitelor interne față de concurența dintre produsele naționale și produsele din import ( 13 ). În acest scop, primul paragraf al acestui articol interzice orice normă fiscală ce are drept efect taxarea, indiferent de procedeul fiscal, a produselor importate într-o măsură mai mare decât produsele naționale similare, în timp ce, astfel cum a precizat Curtea, cel de al doilea paragraf are în mod expres funcția de a se opune oricărei forme de protecționism fiscal indirect în cazul produselor importate care, fără să fie similare cu produsele naționale, în sensul primului paragraf, se află totuși, cu unele dintre acestea, într-un raport de concurență, fie și parțială, indirectă sau potențială ( 14 ).
28.

Reclamanta apreciază că branșamentul individual nu este un serviciu separat de cel al furnizării apei. Din punctul de vedere al unui client, branșamentul individual are doar rolul de a facilita furnizarea apei și nu are alt scop. Acest fapt este reliefat de împrejurarea că, din motive de drept și de fapt, clientul nu are posibilitatea de a se aproviziona cu apă de la o altă întreprindere. În opinia sa, faptul că branșamentul individual este facturat într-un mod specific sau într-o unică tranșă este irelevant în ceea ce privește TVA-ul. Faptul că toate costurile legate de branșamentul individual sunt deduse din redevența lunară fixă și din redevența calculată în funcție de indicele de consum arată că există un preț unic pentru furnizarea apei, care este parțial calculat într-un mod specific. În plus, în timp ce branșamentul se realizează o singură dată, acesta este indispensabil furnizării continue a apei și, prin urmare, nu poate fi considerat un serviciu separat. Nu doar branșamentul, ci și prezența unei aprovizionări cu apă mărește pe termen lung valoarea imobilului în discuție. Contrar celor susținute de pârâtă, prezumția că în imobilele care dispun de un branșament individual nu s-ar consuma apă nu reflectă realitatea. În plus, suma (ridicată) solicitată pentru un branșament individual nu constituie o bază solidă pentru a se deduce că reprezintă un serviciu separat. În timp ce costul branșamentului individual se poate ridica la 1000 de euro, cheltuielile pentru consumul de apă pot atinge 8000-12000 de euro pe o perioadă cuprinsă între 40-50 de ani.
42.

La baza celei de a doua întrebări stă un raționament, am spune, mai puțin obișnuit. În mod normal, unui subiect trebuie să i se recunoască dreptul la o cale de atac în temeiul faptului că este titular al unui drept subiectiv ( 27 ). Or, în opinia reclamantei, dimpotrivă, ar trebui ca dreptul de a participa la o procedură administrativă necontencioasă să reiasă de asemenea din faptul că dreptul comunitar acordă un drept la o cale de atac împotriva deciziilor adoptate în cadrul respectivei proceduri. Tele2 arată astfel că, pe de o parte, dacă s-a stabilit că articolul 4 din Directiva-cadru îi conferă, în lumina principiului protecției jurisdicționale efective, dreptul la o cale de atac împotriva unei decizii a autorității de reglementare de a menține, de a modifica sau de a retrage obligații specifice impuse unei întreprinderi cu putere semnificativă pe piață, acest fapt presupune ca respectivul drept la o cale de atac să fie eficient. Or, fără a avea posibilitatea de a consulta dosarul, de a participa la administrarea probelor și de a prezenta observațiile în cadrul procedurii de analiză a pieței, ar fi imposibil de pregătit în mod eficient o cale de atac împotriva deciziilor autorității de reglementare adoptate în cadrul acestei proceduri. Pe de altă parte, un asemenea drept de a participa la procedura de analiză a pieței se impune și în lumina dreptului la un proces echitabil.
16.

În trecut au fost invocate argumente pentru a se extinde controlul măsurilor statelor membre exercitat de Curte la conformitatea acestora cu drepturile fundamentale. În Concluziile prezentate în cauza Konstantinidis, avocatul general Jacobs a exprimat opinia conform căreia, în temeiul dreptului comunitar, orice resortisant al unui stat membru care desfăşoară o activitate economică într-un alt stat membru poate invoca protecţia drepturilor sale fundamentale: „În opinia noastră, un resortisant comunitar care se deplasează în alt stat membru în calitate de lucrător salariat sau de lucrător care desfăşoară o activitate independentă […] nu are numai dreptul de a-şi desfăşura activitatea sau de a-şi exercita profesia şi de a beneficia de aceleaşi condiţii de viaţă şi de muncă precum resortisanţii statului gazdă; în plus, acesta are dreptul de a prezuma că, oriunde s-ar deplasa pentru a-şi câştiga traiul în Comunitatea Europeană, va fi tratat în conformitate cu un cod comun de valori fundamentale, în special cele înscrise în Convenţia europeană a drepturilor omului. Altfel spus, are dreptul de a spune «civis europeus sum» şi de a invoca acest statut pentru a se opune oricărei încălcări a drepturilor sale fundamentale” ( 12 ).
52.

Făcând abstracție de prezentarea sa sub forma unei întrebări duble, această cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare are ca obiect, în esență, clarificarea domeniului de aplicare al interdicțiilor prevăzute la articolul 2 alineatul (3) și la articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 881/2002, în scopul aprecierii dacă, în situația în care un contract de vânzare a unui imobil a fost încheiat anterior înscrierii cumpărătorului pe lista din anexa I la acest regulament, interdicțiile menționate se opun perfectării de acte, precum acordul cu privire la transferul proprietății și transcrierea acestui transfer în registrul cadastral, necesare pentru a realiza transferul în executarea contractului menționat. Curții i se solicită, de asemenea, să precizeze dacă actele menționate pot fi sustrase de la aplicarea interdicțiilor în cauză, prin faptul că, anterior înscrierii cumpărătorului pe lista menționată, pe de o parte, s-a prevăzut în sarcina cumpărătorului o contravaloare (prețul de vânzare), cu o valoare adecvată, în raport cu transferul dreptului de proprietate a bunului, și, pe de altă parte, respectiva contravaloare a fost plătită (sub forma unui depozit, într-un cont cu destinație specială al notarului, sau direct vânzătorului).
5.

Articolul 44 din Regulamentul de procedură al Tribunalului ( 3 ) prevede: „(1) Cererea prevăzută de articolul 21 din Statutul Curții de Justiție cuprinde: (a) numele și domiciliul reclamantului; (b) indicarea părții împotriva căreia este formulată cererea introductivă; (c) obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate; (d) concluziile reclamantului; (e) probele propuse, dacă este cazul. (2) Pentru buna desfășurare a procedurii, în cererea introductivă se indică domiciliul ales în localitatea unde Tribunalul își are sediul. Cererea introductivă cuprinde, de asemenea, numele persoanei care este autorizată și care a consimțit să primească toate comunicările. Pe lângă indicarea domiciliului ales menționată de primul paragraf sau în locul acesteia, în cererea introductivă se poate menționa că avocatul sau agentul consimte să primească comunicările prin fax sau prin orice alt mijloc tehnic de comunicare. În cazul în care cererea introductivă nu îndeplinește condițiile prevăzute de primul și de al doilea paragraf și atât timp cât această neregularitate nu este îndreptată, toate comunicările efectuate în vederea îndeplinirii procedurii, destinate părții interesate, se realizează prin scrisoare recomandată adresată agentului sau avocatului părții. Prin derogare de la articolul 100 alineatul (1), comunicarea se consideră legal îndeplinită prin depunerea scrisorii recomandate la oficiul poștal al localității unde Tribunalul își are sediul. (3) Avocatul care asistă sau reprezintă o parte are obligația să depună la grefă un atestat care să certifice că are dreptul să își exercite profesia în fața unei instanțe a unui stat membru sau a unui alt stat parte la Acordul privind SEE. (4) Cererea introductivă este însoțită, după caz, de înscrisurile indicate de articolul 21 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție. (5) În cazul în care reclamantul este o persoană juridică de drept privat, acesta atașează la cererea sa: (a) actul constitutiv sau un extras recent din registrul comerțului ori din registrul persoanelor juridice sau orice altă dovadă a existenței sale juridice; (b) dovada că mandatul încredințat avocatului a fost acordat în mod legal de către un reprezentant autorizat în acest scop. (5a) Cererea depusă în temeiul unei clauze compromisorii cuprinse într-un contract de drept public sau de drept privat încheiat de Comunitate sau în numele acesteia în conformitate cu prevederile articolului 238 din Tratatul CE sau ale articolului 153 din Tratatul CEEA trebuie însoțită de un exemplar al contractului care cuprinde această clauză. (6) În cazul în care cererea introductivă nu îndeplinește condițiile enumerate de alineatele (3)-(5) din prezentul articol, grefierul stabilește un termen rezonabil pentru ca reclamantul să îndrepte neregularitatea cererii sau să depună înscrisurile sus-menționate. În cazul în care, în termenul stabilit în acest scop, reclamantul nu procedează la îndreptarea neregularității sau nu depune înscrisurile, Tribunalul decide dacă nerespectarea acestor cerințe determină inadmisibilitatea cererii introductive pentru neîndeplinirea condițiilor de formă.”
24.

După cum reiese din decizia de trimitere, Republica Finlanda a decis să efectueze o divizare parțială a întreprinderii producătoare de energie exploatată de grupul Fortum în două părți autonome, una care să se ocupe de cumpărarea și de rafinarea petrolului, iar cealaltă, de producția de electricitate și de gaze. Divizarea parțială s-a realizat la 1 mai 2004 și a condus la crearea, pornind de la Fortum Oil and Gas Oy, a două noi entități controlate în totalitate de societatea Fortum Oyj, respectiv Fortum Oil Oy și Fortum Heat and Gas Oy. Activele și datoriile fără legătură cu activitatea petrolieră au fost transferate la Fortum Heat and Gas Oy.
91.

Conform considerațiilor anterioare, sugerăm Curții: 1) să declare că nu are competența de a răspunde la întrebările preliminare adresate de Bundeskommunikationssenat Austria, deoarece acesta nu este un organ jurisdicțional în sensul articolului 234 CE; 2) cu titlu subsidiar, în cazul în care trimiterea este considerată admisibilă, să declare că: „a) În temeiul articolului 1 litera (f) din Directiva 89/552/CEE a Consiliului din 3 octombrie 1989 privind coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare de programe de televiziune, astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 iunie 1997, emisiunile sau părțile din emisiuni în care un emițător de televiziune oferă telespectatorilor posibilitatea de a participa la un joc dotat cu un premiu, prin apelarea imediată a unor numere de telefon speciale și, prin urmare, în schimbul perceperii unei sume de bani, trebuie să fie considerate secvențe de teleshopping, dacă obiectivul principal este acela de a vinde dreptul de a participa la jocuri. În această privință, instanța națională trebuie să pună în balanță în special următoarele criterii: a) finalitatea principală a emisiunii; b) ponderea economică a jocului; c) timpul care îi este consacrat și d) numărul de telespectatori care apelează. b) Mesajul înscris pe ecran pe durata emisiunii, care indică numerele de telefon speciale pe care telespectatorii trebuie să le formeze pentru a participa la o tragere la sorți organizată de canalul de televiziune în cadrul acestei emisiuni, nu are obiectiv publicitar și vizează exclusiv informarea, prin urmare, nu se încadrează la articolul 1 litera (c) din Directiva 89/552.”
45.

În lumina considerațiilor ce precedă, apreciem că prima întrebare preliminară adresată de către instanța de trimitere își are originea într-o interpretare eronată a jurisprudenței Curții și nu este relevantă pentru soluționarea litigiului principal. Dacă, într-adevăr, articolul 6 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001 se aplică și în ipoteza unui concurs de acțiuni contractuale și necontractuale, soluționarea litigiului cu care a fost învestit Högsta domstolen nu implică rezolvarea aspectului dacă temeiul legal pe care se bazează dreptul revendicat de domnul Arnoldsson în acțiunea introdusă împotriva Freeport AB are sau nu are o natură contractuală.
25.

Iniţial am intenționat să prezentăm aceste concluzii la 20 septembrie 2007. Cu toate acestea, când am aflat data stabilită pentru pronunţarea hotărârii Curţii Constituţionale, am considerat că este preferabil să așteptăm, pentru a sprijini mai bine Curtea în elaborarea deciziei sale, să consultăm mai întâi această hotărâre și, prin urmare, să amânăm data prezentării acestor concluzii.
16.

Secretary of State a respins cererile. Refuzul a fost motivat de faptul că studenții care desfășoară o activitate salariată pe fracțiune de normă și persoanele „au pair” nu pot invoca prevederile articolului 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80. Reclamanții au atacat în instanță aceste decizii de respingere. Administrative Court a High Court of England and Wales a admis aceste contestații și a anulat deciziile Secretary of State, cu motivarea că reclamanții intră în domeniul de aplicare al articolului 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80. Împotriva deciziilor pronunțate de Administrative Court, Secretary of State a declarat apel la Court of Appeal.
21.

În plus, în cursul ședinței din 5 iulie 2007, când i s-a solicitat agentului Republicii Portugheze să se pronunțe asupra faptului că Decretul-lege nr. 48051 este încă în vigoare în acel moment, agentul a răspuns că Republica Portugheză intenționează să modifice regimul juridic actual prin adoptarea Proiectului de lege nr. 56/X. În consecință, este evident că, la 5 iulie 2007, Republica Portugheză nu abrogase Decretul-lege nr. 48051. În plus, la acel moment, obligațiile care reveneau Portugaliei de transpunere a articolului 1 alineatul (1) și a articolului 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 89/665 continuau să existe ( 9 ).
11.

Articolul 21 alineatele (1) și (2) din Regulamentul privind concentrările economice delimitează competențele privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi după cum urmează: „(1) Sub rezerva controlului de către Curtea de Justiție, Comisia are competență unică privind adoptarea deciziilor prevăzute de prezentul regulament. (2) Niciun stat membru nu aplică legislația sa națională privind concurența niciunei concentrări care are o dimensiune comunitară. […]” [traducere neoficială]
7.

Legea luxemburgheză din 16 aprilie 1979 privind instituirea unei alocații speciale pentru persoanele cu handicap, abrogată prin Legea din 19 iunie 1998 privind introducerea unei asigurări pentru dependență, care însă rămâne aplicabilă în prezenta cauză în conformitate cu prevederile tranzitorii ale acestei din urmă legi menționate (denumită în continuare „Legea luxemburgheză din 16 aprilie 1979”), are următorul cuprins: „Art. 1. Beneficiază de avantajele instituite prin prezenta lege orice persoană cu handicap grav care are domiciliul în Marele Ducat al Luxemburgului și care a avut reședința în cadrul acestuia de cel puțin 10 ani. Același drept se acordă copiilor cu handicap cu începere de la vârsta de trei ani […] […] Art. 3. Art. 3. Orice persoană cu handicap grav […] are dreptul […] la o alocație specială […] Art. 4. Alocația […] se suspendă […] până la concurența cuantumului unei prestații de aceeași natură percepute în străinătate. Art. 5. Alocația […] este scutită de impozite și de contribuții la asigurările sociale. […]”
2)

În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, normele menționate în finalul articolului 86 alineatul (1) CE (și anume «normele prezentului tratat și în special cele prevăzute la articolul 12 [CE] și la articolele 81 [CE]-89 [CE]») trebuie interpretate în sensul că statelor membre nu li se permite să impună unor societăți de distribuție prin cablu a programelor de televiziune obligația de a difuza anumite programe de televiziune emise de posturi private, care însă «se află sub controlul» unor organe determinate ale puterii publice ale acestui stat (în sensul Legii din 30 martie 1995 privind rețelele de distribuție a emisiunilor radiodifuzate și exercitarea activităților de radiodifuziune în cadrul regiunii bilingve Bruxelles-Capitale), ceea ce are drept consecință faptul că scade numărul de programe provenind din celelalte state membre sau nemembre ale Uniunii Europene și de la posturi care nu se află sub controlul acestor organe ale puterii publice, fiind diminuat cu echivalentul programelor impuse?
46.

În consecință, raportul juridic dintre posesorul unui televizor sau al unui radio și organismele de radiodifuziune intră în domeniul de aplicare al dreptului public, prezentându-se aproape sub forma unei taxe, întrucât obligația de plată rezultă din simpla deținere a unui receptor de unde radio sau de televiziune, care constituie un adevărat „fapt generator de impozit” caracteristic oricărei impuneri fiscale, în cadrul căreia telespectatorul se transformă în subiect pasiv. Pe de altă parte, denumirea pe care această obligație de plată o are în dreptul național are o importanță redusă ( 15 ).
27.

Menționăm că nu ne convinge nicio obiecție formulată de Comisie. Comisia se pierde în detaliile normelor italiene și omite că, în procedura întrebărilor preliminare, Curtea nu are sarcina interpretării dreptului național ( 22 ). De asemenea, Comisia nu ține cont de faptul că întrebările adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește pe propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență ( 23 ). În cazul în care întrebările adresate se referă la interpretarea dreptului comunitar, Curtea are, în principiu, obligația să se pronunțe cu privire la aspectele respective ( 24 ).
56.

Astfel cum am indicat deja, articolul 9 din această directivă are drept obiect, în special, evitarea neimpozitării. Localizarea serviciilor prestate de un executor testamentar în locul în care acest prestator își desfășoară activitățile, astfel cum prevede legislația germană în cauză, are drept consecință impozitarea în Germania a serviciilor prestate de avocați stabiliți în acest stat membru care desfășoară astfel de activități, indiferent de locul de reședință al moștenitorilor. Teza apărată de Comisie conduce, în ceea ce o privește, la sustragerea de la impozitare a serviciilor prestate de un executor testamentar atunci când moștenitorul defunctului are domiciliul într-o țară terță.
11.

Articolul 270 din BGB are următorul cuprins: „1. În cazul în care există îndoieli, debitorul trebuie să transfere banii la domiciliul creditorului, pe riscul său și pe propriile cheltuieli. 2. În cazul în care creanța a luat naștere în cadrul unei activități comerciale sau industriale a creditorului, iar acesta din urmă își are sediul comercial sau industrial într-un alt loc decât cel în care își are domiciliul, locul în care se află acest sediu se substituie locului în care își are domiciliul. 3. În cazul în care, ca urmare a schimbării domiciliului sau a sediului comercial sau industrial al creditorului, intervenită ulterior nașterii datoriei, costurile sau riscurile transmiterii cresc, creditorul trebuie să suporte creșterea costurilor în primul caz și riscurile în al doilea caz. 4. Prevederile privind locul executării prestației rămân nemodificate.” [traducere neoficială]
25.

VddB consideră că aceasta administrează un sistem public de securitate socială care, în consecință, nu intră sub incidența Directivei 2000/78. În orice caz, o pensie de urmaș acordată cu titlu de pensie de soț supraviețuitor de către o instituție de asigurare obligatorie nu ar intra sub incidența noțiunii „remunerație” în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (c) din această directivă. Însă, chiar și prin aplicarea acestei directive, Statutele VddB nu ar cuprinde discriminări directe sau indirecte. În plus, trimiterea la considerentul (22) al acestei directive ar fi utilă, chiar dacă acesta nu a fost reluat în articolele directivei. În sfârșit, jurisprudența Barber nu ar fi aplicabilă, întrucât aceasta se referă la un caz diferit.