Cauza C-418/07

Société Papillon

împotriva

Ministère du Budget, des Comptes publics et de la Fonction publique

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Conseil d’État (Franța)]

„Libertatea de stabilire — Impozitare directă — Impozite pe profit — Regim de impozitare la nivel de grup — Societate-mamă rezidentă — Subfiliale rezidente deținute prin intermediul unei filiale nerezidente”

Concluziile avocatului general J. Kokott prezentate la 4 septembrie 2008 I ‐ 8950

Hotărârea Curții (Camera a patra) din 27 noiembrie 2008 I ‐ 8965

Sumarul hotărârii

Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Legislație fiscală – Impozite pe profit

[Tratatul CE, art. 52 (devenit, după modificare, art. 43 CE)]

Articolul 52 din tratat (devenit, după modificare, articolul 43 CE) trebuie interpretat în sensul că se opune legislației unui stat membru în temeiul căreia un regim de impozitare la nivel de grup este acordat unei societăți-mamă rezidente în acest stat membru care deține filiale și subfiliale rezidente de asemenea în statul menționat, dar este exclus pentru o astfel de societate-mamă dacă subfilialele sale rezidente sunt deținute prin intermediul unei filiale rezidente în alt stat membru.

Astfel, o asemenea legislație produce o inegalitate de tratament în funcție de locul în care se află sediul filialei prin intermediul căreia societatea-mamă rezidentă deține subfilialele sale rezidente. În măsura în care defavorizează pe plan fiscal situațiile comunitare în raport cu situațiile strict interne care, din perspectiva scopului urmărit de această legislație, sunt comparabile din punct de vedere obiectiv, legislația menționată constituie, în consecință, o restricție în principiu interzisă prin dispozițiile tratatului privind libertatea de stabilire.

Restricția menționată nu poate fi justificată de repartizarea competenței fiscale între statele membre, din moment ce problema luării în considerare a profitului și a pierderilor societăților care aparțin grupului nu se ridică decât în privința societăților rezidente într-un singur stat membru, fapt care exclude a priori și riscul de evaziune fiscală.

În plus, această legislație nu poate fi justificată de necesitatea garantării coerenței regimului fiscal. Desigur, prin refuzarea acordării avantajului regimului integrării fiscale unei societăți-mamă rezidente care dorește să includă în acest regim subfiliale rezidente atunci când aceasta deține subfilialele menționate prin intermediul unei filiale nerezidente, legislația în discuție este de natură să garanteze coerența regimului menționat. Astfel, în ipoteza în care filiala este o societate nerezidentă, pierderile înregistrate de subfilială ar fi luate în considerare de două ori, o dată sub formă de pierderi directe ale acesteia din urmă și încă o dată sub forma unui provizion constituit de societatea-mamă pentru situația devalorizării participației sale la filiala menționată, întrucât operațiunile interne nu ar fi neutralizate, filialei nerezidente neaplicându-i-se regimul integrării fiscale. Într-o astfel de ipoteză, societățile rezidente ar beneficia de avantajele regimului integrării fiscale, în ceea ce privește consolidarea rezultatelor și luarea în considerare imediată a pierderilor tuturor societăților cărora li se aplică acest regim fiscal, fără ca pierderile subfilialei și provizioanele societății-mamă să poată face obiectul unei neutralizări. În consecință, legătura directă care există între avantajele fiscale și neutralizarea operațiunilor interne grupului, care permite în special evitarea dublei luări în considerare a pierderilor la nivelul societăților rezidente cărora li se aplică regimul integrării fiscale, ar fi astfel anulată, fapt care ar afecta coerența regimului menționat.

Cu toate acestea, din moment ce există măsuri mai puțin restrictive privind libertatea de stabilire pentru a îndeplini obiectivul care constă în garantarea coerenței regimului fiscal, o astfel de legislație depășește ceea ce este necesar pentru îndeplinirea acestui obiectiv. Mai întâi, dificultăți practice precum dificultatea de a verifica existența riscului dublei luări în considerare a pierderilor atunci când o societate nerezidentă se interpune între societatea-mamă și subfilialele sale nu pot justifica singure atingerea adusă unei libertăți garantate prin tratat. În plus, statele membre pot să solicite autorităților competente din alte state membre toate informațiile care pot fi relevante pentru calcularea exactă în special a impozitului pe profit. În sfârșit, atunci când societăți-mamă rezidente într-un stat membru solicită să beneficieze de avantajul regimului integrării fiscale împreună cu subfiliale rezidente deținute prin intermediul unor filiale rezidente într-un alt stat membru, autoritățile fiscale din primul stat pot solicita acestor filiale să furnizeze elementele de probă pe care le consideră necesare pentru a asigura pe deplin transparența provizioanelor constituite de acestea din urmă. Or, legislația în discuție se opune în orice caz faptului ca societățile rezidente să dovedească lipsa dublei luări în considerare a pierderilor în cadrul regimului integrării fiscale.

(a se vedea punctele 30-32, 39, 40, 46, 48-51, 53-55, 58 și 60-63 și dispozitivul)