CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JULIANE KOKOTT

prezentate la 13 decembrie 2007 ( 1 )

Cauza C-413/06 P

Bertelsmann AG și Sony Corporation of America

împotriva

Independent Music Publishers and Labels Association (Impala)

Cuprins

I — Cuprins II — Cadrul juridic III — Contextul litigiului și derularea procedurii A — Concentrarea B — Problema poziției dominante colective C — Procedura administrativă și prima decizie de autorizare a Comisiei D — Procedura judiciară în primă instanță E — Procedura de recurs F — Desfășurarea unei noi proceduri administrative și a doua decizie de autorizare a Comisiei IV — Întrebări prealabile privind examinarea recursului A — Admisibilitatea motivelor individuale 1. Admisibilitatea celui de al cincilea motiv de recurs 2. Admisibilitatea celorlalte motive de recurs 3. Concluzie intermediară B — Capacitatea recursului de a atinge obiectivul urmărit 1. În legătură cu pretinsa omisiune a recurentelor de a contesta un pasaj decisiv din hotărârea atacată 2. Referitor la motivele hotărârii atacate, care nu susțin dispozitivul acesteia 3. Concluzie intermediară C — Menținerea interesului de a exercita acțiunea V — Fondul recursului A — Efortul de investigație și de motivare care trebuie solicitat Comisiei în privința deciziilor de autorizare (primul, al doilea, al treilea și al șaselea motiv de recurs) 1. Cu privire la motivarea deciziilor de autorizare în cadrul controlului concentrărilor (primul și al treilea aspect ale celui de al șaselea motiv de recurs) a) Caracterul atacabil al deciziilor de autorizare în temeiul lipsei motivării b) Întinderea obligației de motivare — Hotărârea atacată — Apreciere c) Alte considerații d) Concluzie intermediară 2. Cu privire la trimiterile Tribunalului la comunicarea privind obiecțiunile (primul motiv și al doilea aspect al celui de al șaselea motiv) a) Cu privire la interpretarea generală de către Tribunal a relației dintre decizia de autorizare și comunicarea privind obiecțiunile — Hotărârea atacată — Apreciere b) Cu privire la trimiterile Tribunalului la comunicarea privind obiecțiunile c) Concluzie intermediară 3. Cu privire la forța probantă a faptelor invocate în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile (al doilea motiv, primul aspect al celui de al treilea motiv) a) Hotărârea atacată b) Apreciere 4. Cu privire la cerințele de probă pentru autorizarea concentrărilor (al doilea aspect al celui de al treilea motiv) a) Cu privire la pretinsa asimetrie a cerințelor pentru deciziile de auto-rizare și de interdicție din Regulamentul privind concentrările econo-mice — Deciziile luate în cadrul controlului concentrărilor sunt decizii previzionale — Simetria cerințelor privind autorizările și interzicerile — Nicio prezumție generală privind compatibilitatea cu piața comună — Concluzie intermediară b) Cu privire la cerințele de probă stabilite în speță de Tribunal c) Concluzie intermediară B — Limitele capacității Tribunalului de apreciere a faptelor și a elementelor de probă (al patrulea motiv) 1. Marja de apreciere a Comisiei și controlul jurisdicțional al acesteia a) Hotărârea atacată b) Apreciere 2. Cu privire la acuzația de denaturare a elementelor de probă a) Cu privire la punctul 425 din hotărârea atacată b) Cu privire la punctul 427 din hotărârea atacată c) Cu privire la punctul 434 din hotărârea atacată 3. Concluzie intermediară C — Cu privire la utilizarea unor informații confidențiale în hotărârea atacată (al șaptelea motiv) D — Concluzie intermediară VI — Cu privire la pretinsul recurs incident VII — Cu privire la cheltuielile de judecată VIII — Concluzie

„Recurs — Concurență — Controlul concentrărilor economice între întreprinderi — Societate în comun Sony BMG — Acțiune împotriva anulării unei decizii a Comisiei prin care o concentrare este declarată compatibilă cu piața comună — Control jurisdicțional — Întindere — Cerințe de probă — Rolul comunicării privind obiecțiunile — Crearea sau consolidarea unei poziții dominante colective — Motivarea deciziilor de autorizare a unei concentrări — Utilizarea unor informații confidențiale”

I — Introducere

1. Prezenta cauză oferă posibilitatea de a dezvolta jurisprudența Curții în domeniul controlului comunitar al concentrărilor. În esență, se pune problema – deosebit de importantă în practică – a amplorii procedurilor de investigație și de motivare care poate fi solicitată Comisiei înainte ca aceasta să autorizeze o concentrare economică între întreprinderi.

2. Prezenta cauză își are originea într-o procedură de control al concentrărilor privind piețele pentru muzică înregistrată, muzică on-line și sectorul editării de muzică. La sfârșitul anului 2003, concernele Bertelsmann și Sony au convenit să își grupeze activitățile globale în materia muzicii înregistrate. După îndoielile exprimate inițial, Comisia a autorizat acest proiect de concentrare prin Decizia din 19 iulie 2004 ( 2 ) (denumită în continuare „prima decizie de autorizare”).

3. Independent Music Publishers and Labels Association (Impala), o asociație internațională de drept belgian, care grupează 2500 de societăți independente de producție muzicală, s-a opus acestei concentrări. Ca urmare a acțiunii înaintate de aceasta, Tribunalul de Primă Instanță (denumit în continuare „Tribunalul”) a anulat prima decizie de autorizare prin Hotărârea din 13 iulie 2006 ( 3 ) (denumită în continuare „hotărârea atacată”).

4. Curtea a fost sesizată cu un recurs formulat de Bertelsmann și Sony împotriva hotărârii atacate. În esență, recurentele consideră că Tribunalul a aplicat cerințe legale excesive în legătură cu decizia de autorizare adoptată de Comisie și cu controlul jurisdicțional exercitat de către aceasta.

5. Cu toate acestea trebuie analizat în prealabil aspectul dacă recurentele, în general, mai au interesul de a exercita acțiunea, dat fiind că, între timp, la 3 octombrie 2007, concentrarea acestora a fost autorizată din nou de Comisie.

II — Cadrul juridic

6. În prezenta cauză, cadrul juridic este reprezentat de Regulamentul (CEE) nr. 4064/89 al Consiliului din 21 decembrie 1989 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (denumit în continuare „Regulamentul privind concentrările economice”) ( 4 ), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1310/97 ( 5 ).

7. Concentrările de dimensiune comunitară, în sensul Regulamentului privind concentrările economice, sunt supuse suspendării și trebuie notificate Comisiei (articolele 4 și 7 din Regulamentul privind concentrările economice). Acestea sunt examinate cu privire la compatibilitatea lor cu piața comună [articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul privind concentrările economice].

8. Autorizarea sau interzicerea unei concentrări depinde de constituirea sau consolidarea unei poziții dominante care reprezintă un obstacol semnificativ pentru concurența efectivă pe piața comună sau pe o parte importantă a acesteia. Cu privire la aceasta, articolul 2 alineatele (2) și (3) din Regulamentul privind concentrările economice prevede următoarele: „(2) O concentrare care nu creează sau nu consolidează o poziție dominantă, care ar avea drept consecință faptul că ar ridica obstacole semnificative în calea concurenței efective pe piața internă sau pe o parte semnificativă a acesteia, trebuie declarată compatibilă cu piața comună. (3) O concentrare care creează sau consolidează o poziție dominantă, care ar avea drept consecință faptul că ar ridica obstacole semnificative în calea concurenței efective pe piața internă sau pe o parte semnificativă a acesteia, trebuie declarată incompatibilă cu piața comună.” [traducere neoficială]

9. Procedura de control al concentrărilor se derulează în două etape: într-o primă etapă are loc doar o examinare preliminară a proiectului de concentrare. Dacă această examinare preliminară generează îndoieli grave privind compatibilitatea concentrării cu piața comună, se va trece la a doua etapă, în care Comisia va iniția procedura oficială de control prevăzută la articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul privind concentrările economice ( 6 ).

10. Competențele de decizie care revin Comisiei în cadrul procedurii oficiale de control sunt prevăzute la articolul 8 din Regulamentul privind concentrările economice după cum urmează: „(1) Fiecare procedură inițiată prin aplicarea dispozițiilor articolului 6 alineatul (1) litera (c) […] se va finaliza printr-o decizie emisă conform alineatelor (2)-(5) ale prezentului articol. (2) În cazul în care Comisia constată că, în urma modificărilor efectuate, dacă este cazul, de întreprinderile implicate, o concentrare notificată îndeplinește criteriul prevăzut la articolul 2 alineatul (2) […], aceasta adoptă o decizie prin care declară concentrarea ca fiind compatibilă cu piața comună. […] (3) În cazul în care Comisia constată că o concentrare îndeplinește criteriul prevăzut la articolul 2 alineatul (3) […], aceasta adoptă o decizie prin care declară concentrarea ca fiind incompatibilă cu piața comună. […]” [traducere neoficială]

11. Înainte de a adopta o eventuală decizie de interdicție, în sensul articolului 8 alineatul (3) din Regulamentul privind concentrările economice, se va proceda la audierea întreprinderilor implicate în concentrare. În acest sens, Comisia le va trimite acestora, în formă scrisă, comunicarea privind obiecțiunile, asupra cărora acestea își pot prezenta observațiile în formă scrisă sau, eventual, în formă orală. În acest sens, articolul 18 din Regulamentul privind concentrările economice prevede următoarele ( 7 ): „(1) Înainte de adoptarea oricărei decizii prevăzute la […] articolul 8 alineatele (3), (4) și (5) […] Comisia oferă persoanelor, întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi posibilitatea de a-și face cunoscute opiniile asupra obiecțiilor care li se aduc, în orice etapă a procedurii până la consultarea Comitetului consultativ. […] (3) Comisia își fundamentează decizia numai pe obiecțiile asupra cărora părțile au putut să își prezinte observațiile. Dreptul la apărare al părților interesate este respectat în totalitate în cadrul procedurii. […]” [traducere neoficială]

12. Întreaga procedură de control al concentrării este o expresie a imperativului celerității, transpus în practică în special prin intermediul unui regim de termene adaptate în detaliu, mai stricte din punct de vedere comparativ, urmărind limitarea duratei procedurilor de control al concentrării ( 8 ). În cazul în care Comisia nu se pronunță în termen cu privire la compatibilitatea concentrării cu piața comună, o autorizare implicită va lua locul acesteia, aspect reglementat la articolul 10 alineatul (6) din Regulamentul privind concentrările economice după cum urmează: „În cazul în care Comisia nu a adoptat o decizie în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) literele (b) și (c), cu articolul 8 alineatul (2) sau (3) în termenele prevăzute în […], se consideră că respectiva concentrare a fost declarată compatibilă cu piața comună […]” [traducere neoficială]

13. În legătură cu urmările anulării unei decizii a Comisiei de către instanța comunitară, articolul 10 alineatul (5) din Regulamentul privind concentrările economice prevede următoarele: „În cazul în care Curtea de Justiție adoptă o hotărâre care anulează, integral sau parțial, o decizie a Comisiei adoptată în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament, termenele prevăzute în acest regulament vor curge din nou începând cu ziua în care hotărârea a fost pronunțată.” [traducere neoficială]

14. În cele mai multe proceduri de control al concentrării, Comisia acționează și în calitate de autoritate de control al concentrării aparținând Spațiului Economic European ( 9 ) și hotărăște în privința compatibilității concentrărilor cu Acordul privind SEE.

15. În 2004, Regulamentul privind concentrările economice a fost modificat în câteva puncte esențiale. Potrivit articolului 26 alineatul (1), noua versiune a Regulamentului (CE) privind concentrările economice ( 10 ) se aplică numai de la 1 mai 2004, astfel încât nu prezintă relevanță în prezenta cauză; pentru cauzele similare celei de față, în sensul alineatului (2) din regulamentul respectiv, sunt aplicabile în continuare prevederile legale anterioare.

III — Contextul litigiului și derularea procedurii

A — Concentrarea

16. Bertelsmann AG ( 11 ) este o companie de media internațională, desfășurând activități globale în domeniul muzicii înregistrate și al editării de muzică, al televiziunii, al radiodifuziunii, al editării de cărți și de reviste, al serviciilor de tipărire și multimedia, precum și al cluburilor de carte și de muzică. În domeniul muzicii înregistrate, Bertelsmann este activă prin intermediul filialei sale pe care o controlează în întregime, Bertelsmann Music Group (BMG) ( 12 ).

17. Sony Corporation of America ( 13 ) aparține grupului Sony și este activă la nivel mondial în domeniul muzicii înregistrate, al editării de muzică, al produselor electronice industriale și de larg consum, precum și în domeniul divertismentului. În sectorul muzicii înregistrate, Sony este prezentă prin intermediul Sony Music Entertainment.

18. Potrivit unui „Business Contribution Agreement” (acord de integrare a activităților) încheiat la 11 decembrie 2003, Bertelsmann și Sony au hotărât să își grupeze activitățile globale în materia muzicii înregistrate (cu excepția activităților Sony în Japonia) și să le integreze în trei sau mai multe noi societăți. Se preconizează ca aceste societăți în comun să fie exploatate împreună sub numele de „Sony BMG”.

19. Potrivit acordului, Sony BMG trebuia să fie activă în descoperirea și în dezvoltarea profesională a artiștilor ( 14 ), precum și în promovarea și vânzarea de discuri aferente. Sony BMG nu trebuia însă să se angajeze în activități conexe precum editarea muzicală, producția și distribuția.

20. Astfel cum au confirmat Bertelsmann și Sony în cadrul procedurii în fața Curții, concentrarea a fost complet realizată în anul 2004.

B — Problema poziției dominante colective

21. Ca toate concentrările de dimensiune comunitară, proiectul inițiat de Bertelsmann și Sony, în conformitate cu dispozițiile articolului 2 din Regulamentul privind concentrările economice, trebuia examinat pentru a se stabili dacă era susceptibil să creeze sau să consolideze o poziție dominantă care ar fi avut drept consecință faptul că ar fi ridicat obstacole semnificative în calea concurenței efective pe piața internă sau pe o parte semnificativă a acesteia.

22. Concret, în speță, nu se punea problema unei eventuale poziții dominante individuale a Sony, ci a pericolului creării sau consolidării unei poziții dominante colective între cinci producători globali activi în domeniul muzicii înregistrate ( 15 ), așa numitele „concerne mari” („majors”) ale lumii muzicale globale, al căror număr, în urma concentrării, se diminuase de la cinci la patru.

23. Prin Hotărârea Kali & Salz ( 16 ), Curtea a clarificat deja că prin noțiunea de poziție dominantă în sensul Regulamentului privind concentrările economice se înțelege nu numai poziția dominantă individuală, ci și cea colectivă. Poziția dominantă colectivă poate fi deținută de două întreprinderi (duopol) sau de mai multe întreprinderi (oligopol) ( 17 ) .

24. Poziție dominantă colectivă nu înseamnă în mod necesar că membrii unui oligopol trebuie să colaboreze de o manieră coluzivă, de exemplu prin încheierea între ei de acorduri care au ca efect denaturarea concurenței, în sensul articolului 81 CE ( 18 ). Mai curând, poziția dominantă colectivă poate să ia naștere și printr-o coordonare tacită a comportamentului concurențial ( 19 ) al tuturor membrilor oligopolului. Membrii oligopolului se mulțumesc în acest caz cu cotele de piață dobândite de fiecare în parte și astfel nu se mai creează o concurență efectivă între aceștia ( 20 ).

25. În orice caz, o condiție necesară pentru a admite existența unei poziții dominante colective este ca piața respectivă să permită în mod real și durabil o coordonare tacită a comportamentului concurențial al membrilor oligopolului. În acest context, trebuie analizate cele trei criterii pe care Tribunalul de Primă Instanță le-a dezvoltat în Hotărârea Airtours/Comisia ( 21 ) în scopul constatării unei poziții dominante colective și pe care, în cadrul hotărârii atacate în speță, le-a rezumat după cum urmează: „În primul rând, piața ar trebui să fie atât de transparentă încât să permită ca întreprinderile care își coordonează comportamentul să poată supraveghea în mod suficient dacă modalitățile de coordonare sunt respectate. În al doilea rând, disciplina impune existența unui mecanism disuasiv împotriva diferențelor de la linia de conduită comună. În al treilea rând, reacțiile întreprinderilor care nu participă la coordonare, cum ar fi concurenții actuali sau viitori, precum și reacțiile clienților nu ar trebui să pună în discuție rezultatele așteptate ale coordonării” ( 22 ).

26. În speță, în centrul atenției se află primul dintre cele trei așa-numite „criterii Airtours”, adică întrebarea dacă piețele pentru muzică înregistrată sunt suficient de transparente pentru a permite o coordonare tacită între majors. În esență, disputa părților se poartă cu privire la efortul de investigare și de motivare pe care Tribunalul poate să îl solicite Comisiei în această privință.

C — Procedura administrativă și prima decizie de autorizare a Comisiei

27. La 9 iunie 2004, în temeiul articolului 4 din Regulamentul privind concentrările economice, Comisia a primit notificarea proiectului de concentrare ( 23 ).

28. La 20 ianuarie 2004, în etapa de examinare prealabilă („etapa I” din cadrul procedurilor de control al concentrărilor), Comisia a trimis un chestionar unui număr de operatori de pe piață.

29. Impala a răspuns la acest chestionar și, în afară de aceasta, a depus un memoriu separat la 28 ianuarie 2004, în care prezenta motivele care, în opinia sa, trebuiau să determine Comisia să declare operațiunea ca fiind incompatibilă cu piața comună. Impala exprima temeri cu privire la concentrarea accentuată de pe piață și la impactul pe care aceasta l-ar avea asupra accesului pe piață, inclusiv asupra sectorului distribuției, mass-mediei, internetului, precum și asupra alegerii consumatorilor.

30. Din acest motiv, la 12 februarie 2004, Comisia a inițiat procedura oficială de control prevăzută la articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul privind concentrările economice („etapa a II-a” din cadrul procedurilor de control al concentrărilor), deoarece proiectul notificat dădea naștere unor îndoieli serioase cu privire la compatibilitatea acesteia cu piața comună și cu Acordul privind SEE.

31. Conform articolului 11 alineatul (5) din Regulamentul privind concentrările economice, procedura a fost suspendată între 7 aprilie și 5 mai 2004, întrucât părțile implicate în concentrare nu au oferit răspunsuri complete la o cerere de informații formulată de Comisie ( 24 ).

32. La 24 mai 2004, Comisia a adresat o comunicare privind obiecțiunile părților implicate în concentrare, în care reținea cu titlu provizoriu că operațiunea notificată era incompatibilă cu piața comună și cu Acordul privind SEE, deoarece ar consolida o poziție dominantă colectivă pe piața muzicii înregistrate și pe piața angro a licențelor pentru muzica on-line și ar coordona comportamentul societăților-mamă într-un mod incompatibil cu articolul 81 CE.

33. Părțile implicate în concentrare au răspuns la comunicarea privind obiecțiunile și, la 14 și la 15 iunie 2004, a avut loc o audiere a părților în fața consilierului-auditor, la care a participat și asociația Impala.

34. Prin intermediul primei decizii de autorizare din 19 iulie 2004, Comisia a declarat în cele din urmă, în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul privind concentrările economice, că proiectul de concentrare este compatibil cu piața comună și cu Acordul privind SEE. Această autorizare a fost pronunțată fără impunerea de condiții și obligații.

D — Procedura judiciară în primă instanță

35. La 3 decembrie 2004, asociația Impala a introdus o acțiune în fața Tribunalului împotriva primei decizii de autorizare și a solicitat anularea acesteia ( 25 ), precum și obligarea Comisiei la suportarea cheltuielilor de judecată. La rândul său, Comisia a solicitat respingerea acțiunii și obligarea Impala la plata cheltuielilor de judecată. În cadrul acestui demers, Comisia a fost susținută de Bertelsmann și Sony, precum și de Sony BMG Music Entertainment, cărora Tribunalul, prin Ordonanța președintelui Camerei a treia din 4 februarie 2005, le-a recunoscut calitatea de intervenienți.

36. Prin intermediul hotărârii atacate, Tribunalul a decis să anuleze prima decizie de autorizare și a obligat Comisia la plata propriilor cheltuieli de judecată, precum și la plata a trei pătrimi din cheltuielile de judecată ale Impala. Impala a fost la rândul său obligată la plata unui sfert din propriile cheltuieli de judecată. Intervenienții au fost obligați la plata propriilor cheltuieli de judecată.

E — Procedura de recurs

37. Prin intermediul recursului lor comun, depus la grefa Curții la 13 iulie 2006, Bertelsmann și Sony (denumite în continuare și „recurentele”) solicită Curții: — anularea hotărârii atacate, — respingerea cererii de anulare a deciziei Comisiei, formulată de Impala, sau, în subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului de Primă Instanță și — obligarea Impala la plata cheltuielilor de judecată în procedura în speță.

38. Sony BMG Music Entertainment BV aderă în întregime atât la recursul, cât și la concluziile formulate de Bertelsmann și de Sony.

39. Comisia solicită Curții: — anularea hotărârii atacate, — respingerea acțiunii în anulare formulate împotriva primei decizii de autorizare sau, în subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului de Primă Instanță și — obligarea Impala la plata cheltuielilor de judecată ale Comisiei efectuate în speță.

40. La rândul său, Impala solicită Curții: — respingerea recursului ca fiind neîntemeiat și/sau inadmisibil, în tot sau în parte, — menținerea hotărârii atacate și — obligarea recurentelor la plata cheltuielilor de judecată efectuate în speță.

41. În fața Tribunalului, recursul a făcut inițial obiectul procedurii scrise, fiind dezbătut ulterior în ședința din 6 noiembrie 2007.

F — Desfășurarea unei noi proceduri administrative și a doua decizie de autorizare a Comisiei

42. În urma anulării prin hotărârea atacată a primei decizii de autorizare, Comisia a procedat în cauză la desfășurarea unei noi proceduri de control al concentrării ( 26 ) [a se vedea în acest sens articolul 10 alineatul (5) din Regulamentul privind concentrările economice], care, în mod necesar, s-a desfășurat în paralel cu prezenta procedură de recurs, deoarece recursul nu avea efect suspensiv [articolul 60 alineatul (1) din Statutul Curții de Justiție].

43. Prin urmare, în scopul derulării unei noi examinări, în lumina normelor în materia concurenței, concentrarea a fost notificată din nou Comisiei la 31 ianuarie 2007, iar, la 1 martie 2007, Comisia a inițiat procedura oficială în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul privind concentrările economice („etapa a II-a”).

44. Procedura de control al concentrării a fost finalizată prin Decizia din 3 octombrie 2007, în cadrul căreia Comisia, în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul privind concentrările economice, a declarat din nou concentrarea ca fiind compatibilă cu piața comună și cu Acordul privind SEE (denumită în continuare „a doua decizie de autorizare”). Această autorizare a fost pronunțată fără impunerea de condiții și obligații.

IV — Întrebări prealabile privind examinarea recursului

45. Înainte de a proceda la examinarea recursului în prezenta cauză, trebuie să se stabilească dacă diferitele motive invocate în cadrul acestuia sunt admisibile (a se vedea, în legătură cu acest subiect, titlul A), dacă aceste motive permit, în mod general, atingerea scopurilor urmărite de recurente (a se vedea titlul B) și dacă mai subzistă interesul recurentelor privind continuarea procedurii recursului după ce, între timp, Comisia a adoptat cea de a doua decizie de autorizare (a se vedea titlul C).

A — Admisibilitatea motivelor individuale

46. Impala contestă admisibilitatea recursului în integralitatea sa, deoarece prin acesta nu se solicită decât o nouă examinare a aprecierilor efectuate de Tribunal cu privire la situația de fapt.

47. Având în vedere obiecțiile ridicate, apare drept oportun să ne amintim care este standardul de evaluare care rezultă din dispozițiile articolului 225 alineatul (1) CE și din articolul 58 alineatul (1) din Statutul Curții de Justiție și care a fost utilizat în jurisprudența constantă a Curții în ceea ce privește procedura recursului ( 27 ): recursul se limitează la chestiuni de drept. Astfel, numai Tribunalul este competent să stabilească și să aprecieze situația de fapt relevantă, precum și să aprecieze probele. Prin urmare, aprecierea situației de fapt și a probelor nu constituie, cu excepția cazului denaturării acestora, o problemă de drept supusă ca atare controlului Curții în cadrul unui recurs.

48. Dimpotrivă, cunoașterea împrejurărilor dacă Curtea a dat dovadă de exces în legătură cu cerințele aplicabile în cazul motivării unei decizii luate de Comisie, dacă a folosit criterii adecvate în legătură cu aprecierea situației de fapt și a elementelor de probă și dacă, în general, a aplicat în mod corespunzător legea în cadrul hotărârii sale, reprezintă o chestiune de drept care poate face obiectul unei proceduri de recurs ( 28 ). Or, chestiunea dacă Tribunalul a calificat în mod corect din punct de vedere juridic situația de fapt și elementele de probă și dacă a ajuns la concluzii întemeiate din punct de vedere juridic ( 29 ), precum și chestiunea respectării normelor de procedură aplicabile în materia sarcinii și administrării probelor reprezintă, în egală măsură, o problemă de drept accesibilă controlului efectuat de Curte ( 30 ).

49. Plecând de la aceste criterii, prezentul recurs nu se poate califica, împotriva celor susținute de Impala, ca fiind în întregime inadmisibil. Mai curând, trebuie diferențiat în această privință între al cincilea motiv de recurs, pe de o parte, și celelalte motive de recurs, pe de altă parte.

1. Admisibilitatea celui de al cincilea motiv de recurs

50. Pentru început, în ceea ce privește al cincilea motiv de recurs care are ca obiect condițiile necesare pentru constatarea poziției dominante colective, acesta se compune dintr-o parte introductivă ( 31 ) și mai multe critici punctuale detaliate ( 32 ).

51. În cadrul părții introductive se urmărește, în esență, să se stabilească dacă, în ceea ce privește criteriile referitoare la constatarea unei poziții dominante colective, dezvoltate chiar de Curte la momentul respectiv în cadrul Hotărârii Airtours/Comisia ( 33 ), se aplică cerințe diferite, care depind de împrejurarea dacă trebuie dovedită o poziție dominantă colectivă existentă sau, dimpotrivă, trebuie realizată pentru viitor o prognoză asupra pericolului nașterii unei poziții dominante colective în urma realizării unei concentrări. Prin urmare, această parte introductivă a celui de al cincilea motiv de recurs se referă la problema interpretării criteriilor Airtours. Aceasta este o chestiune de drept care poate face obiectul unui recurs.

52. Altfel se prezintă situația în ceea ce privește criticile punctuale detaliate rămase, care sunt invocate în cadrul celui de al cincilea motiv de recurs și care pot fi rezumate după cum urmează: Tribunalul a neglijat să ia în considerare prețurile nete angro, precum și importanța reducerilor de preț, determinante pentru transparența pieței și, în schimb, s-a mulțumit doar cu o examinare a prețurilor de catalog și a prețurilor cu amănuntul. În plus, transparența reducerilor de preț este dedusă în mod incorect de Tribunal din consecințele pe care aceste reduceri le au asupra prețurilor medii nete. De asemenea, la aprecierea transparenței, Tribunalul consideră în mod greșit că structurile complexe de prețuri sunt irelevante. În cele din urmă, Tribunalul apreciază în mod eronat că diferențele și variațiile de prețuri sunt irelevante pentru chestiunea transparenței.

53. În realitate, aceste critici punctuale nu urmăresc examinarea chestiunilor de drept, ci, mai curând, urmăresc să conteste modul concret în care Tribunalul a apreciat, în speță, situația de fapt și elementele de probă. Într-adevăr, relevanța pe care prețurile de catalog, prețurile cu amănuntul, prețurile nete angro, prețurile medii nete, reducerile de preț, complexitatea structurilor de prețuri, precum și anumite diferențe și variații de prețuri o au cu privire la aprecierea transparenței pe o piață anume nu poate fi apreciată printr-o afirmație general aplicabilă, ci depinde, dimpotrivă, de aprecierea concretă a tuturor circumstanțelor fiecărui caz individual, și anume de realitățile particulare ale fiecărei piețe afectate.

54. Cu alte cuvinte, în speță, se solicită Curții să substituie aprecierea Tribunalului privind situația de fapt și elementele de probă cu propria apreciere. Acest lucru nu este admisibil însă în cadrul unei proceduri de recurs. În fața Curții se poate invoca cel mult faptul că Tribunalul a denaturat fapte și elemente de probă sau că, apreciind situații de fapt și elemente de probă, a încălcat reguli de logică. Niciuna dintre aceste situații nu a fost însă invocată în speță și, dincolo de aceste excepții, nu incumbă Curții, în calitatea sa de instanță de recurs, să evalueze ea însăși relevanța pe care, într-un caz precum cel în speță, prețurile de catalog, prețurile cu amănuntul, prețurile nete angro, prețurile medii nete, reducerile de preț, complexitatea structurilor de prețuri, precum și anumite diferențe și variații de preț o au cu privire la aprecierea transparenței pieței.

55. Din ansamblul celor de mai sus, considerăm că cel de al cincilea motiv de recurs este admisibil doar ceea ce privește partea sa introductivă, nu și în privința criticilor punctuale detaliate.

2. Admisibilitatea celorlalte motive de recurs

56. Dimpotrivă, considerăm că celelalte motive de recurs sunt admisibile în integralitatea lor, întrucât nu au ca obiect aprecierea efectuată de către Tribunal cu privire la situația de fapt și la elementele de probă ca atare. Mai curând, aceste motive de recurs fac referire la criteriile pe care Curtea le-a utilizat cu ocazia examinării legalității primei decizii de autorizare. În plus, sunt avute în vedere cerințele de probă care sunt obligatorii pentru Comisie atunci când aceasta se pronunță în materia deciziilor de autorizare a concentrărilor. Toate acestea sunt chestiuni de drept care pot fi admise ca obiect al unei proceduri de recurs.

3. Concluzie intermediară

57. Așadar, în timp ce numai partea introductivă a celui de al cincilea motiv de recurs este admisibilă, celelalte motive de recurs sunt admisibile în integralitatea lor.

B — Capacitatea recursului de a atinge obiectivul urmărit

58. Independent de problema dezbătută mai sus privind admisibilitatea diferitelor motive de recurs, prezenta cauză ridică întrebarea suplimentară dacă, în orice caz, prin acest recurs se poate realiza obiectivul urmărit de recurente, și anume anularea hotărârii atacate. Pe de o parte, este posibil ca recurentele să fi omis să conteste un pasaj decisiv din hotărârea atacată (a se vedea în acest sens cele menționate mai jos la punctul 1), iar pe de altă parte, este posibil ca recursul lor să vizeze aspecte din motivele hotărârii atacate care nu conțin elemente esențiale pentru dispozitivul acesteia (a se vedea în acest sens cele menționate mai jos la punctul 2).

1. În legătură cu pretinsa omisiune a recurentelor de a contesta un pasaj decisiv din hotărârea atacată

59. Pentru început Impala susține că, în ansamblu, recursul nu poate determina anularea hotărârii atacate, deoarece recurentele au omis să atace în recursul lor un pasaj decisiv din hotărâre.

60. În opinia Impala, recursul se limitează mai exact la contestarea observațiilor făcute de Tribunal cu privire la chestiunea consolidării unei poziții dominante colective existente și, dimpotrivă, acesta nu se îndreaptă împotriva observațiilor făcute de Tribunal la punctul 528 din hotărârea atacată, cu privire la posibilitatea creării unei poziții dominante colective. Prin urmare, chiar dacă recursul ar avea în întregime succes, acesta nu ar putea – în opinia Impala – să determine anularea hotărârii atacate, deoarece constatările Tribunalului de la punctul 528, cu privire la alte erori de drept cuprinse în prima decizie de autorizare, ar fi reținute și în aceste condiții.

61. Acest argument nu este convingător.

62. Într-adevăr, recurentele trebuie să indice în mod precis elementele criticate ale hotărârii a căror anulare este cerută, precum și argumentele juridice care susțin în mod specific această cerere ( 34 ). Totuși, aceasta nu înseamnă că la redactarea recursului recurentele trebuie să se orienteze în detaliu după structura hotărârii atacate și să atace cu un motiv de recurs separat fiecare rubrică a acestei hotărâri.

63. În speță, recurentele nu s-au limitat în recursul lor sub nicio formă doar la prima dintre rubricile hotărârii în speță, și anume la precizările făcute de Tribunal cu privire la chestiunea consolidării unei poziții dominante colective existente pe piața muzicii înregistrate ( 35 ). Mai mult, o astfel de restrângere nu ar corespunde obiectivului declarat al recurentelor, acela ca prin recursul lor să anuleze hotărârea atacată în integralitatea sa. Acest obiectiv poate fi atins însă numai atunci când se va considera că recursul se îndreaptă împotriva ambelor rubrici în litigiu ale hotărârii atacate ( 36 ), așadar, atât împotriva rubricii privind consolidarea unei poziții dominante existente, cât și împotriva celei privind crearea unei astfel de poziții.

64. Prima parte a memoriului de declarare a recursului recurentelor pledează în favoarea ideii că recursul nu se referă la o singură rubrică a hotărârii. În enumerarea pasajelor din hotărârea atacată, criticate în mod precis, se face referire în mod expres la punctul 528 din această hotărâre, precum și la punctele 533, 539 și 541 din hotărârea respectivă, care tratează de asemenea chestiunea creării unei poziții dominante colective ( 37 ). În plus, în recursul lor, recurentele au inserat în mod repetat și expres în susținerile lor concluziile formulate de Tribunalul de Primă Instanță la punctele 542 și 543 din hotărârea atacată ( 38 ).

65. În aceste împrejurări, nu se poate susține că recursul se limitează la dezvoltările făcute de Tribunal cu privire la problema consolidării unei poziții dominante colective existente, astfel încât să fie necesar ca recursul să fie respins în întregime ca inoperant.

2. Referitor la motivele hotărârii atacate, care nu susțin dispozitivul acesteia

66. Altfel se prezintă situația în cazul părții introductive a celui de al cincilea motiv de recurs care, astfel cum am menționat deja ( 39 ), reprezintă singura parte admisibilă a respectivului motiv de recurs.

67. În acea parte se pune, în esență, întrebarea dacă, în ceea ce privește criteriile privind constatarea unei poziții dominante colective, dezvoltate chiar de Curte în cadrul Hotărârii Airtours/Comisia ( 40 ), se aplică exigențe diferite, care depind de împrejurarea dacă trebuie dovedită o poziție dominantă colectivă existentă sau, dimpotrivă, trebuie realizată pentru viitor o prognoză asupra pericolului nașterii unei astfel de poziții dominante colective în urma realizării unei concentrări. În primul caz, Tribunalul se pronunță pentru o aplicare mai puțin exigentă a criteriilor Airtours decât în al doilea caz ( 41 ).

68. Aspectul principal contestat de recurente este reprezentat de punctul 251 din hotărârea atacată. Tribunalul precizează la punctul respectiv că prezența unei poziții dominante colective (deja existente) ar putea „dacă este cazul, să fie stabilit[ă] în mod indirect pe baza unui ansamblu de indicii și de elemente de probă, eventual chiar foarte eterogene, care privesc semne, manifestări și fenomene inerente prezenței unei poziții dominante colective”.

69. Astfel cum au susținut în mod întemeiat însăși recurentele ( 42 ), pasajul aflat în litigiu, precum și observațiile Tribunalului în această privință sunt obiter dicta. Mai precis, în întreaga secțiune a hotărârii atacate, între punctele 245 și 253, Tribunalul nu examinează, de exemplu, unul dintre motivele de nulitate invocate de Impala în primă instanță, ci își prezintă, sub formă de obiter dicta, poziția sa cu privire la aplicarea criteriilor utilizate pentru constatarea unei poziții dominante colective.

70. Acest fapt devine evident mai ales atunci când pasajul din hotărâre aflat în litigiu este interpretat în legătură cu punctul 254 din hotărârea atacată, în cadrul căruia Tribunalul restrânge în mod expres examinarea sa privind prima decizie de autorizare la întrebarea dacă criteriile Airtours sunt îndeplinite: „[…] Tribunalul se va limita, în cadrul examinării motivelor invocate, să verifice dacă decizia [în litigiu] a aplicat în mod corect condițiile rezultate din jurisprudența Airtours”. În schimb, Tribunalul nu abordează în mod expres în cadrul hotărârii sale chestiunea dacă prezența unei poziții colective poate fi admisă și „fără să fie necesar să se stabilească în mod pozitiv transparența pieței”. Acest aspect „nu a fost dezbătut” pe parcursul procedurii în primă instanță.

71. Întrucât partea introductivă a celui de al cincilea motiv de recurs nu se referă la motive esențiale din hotărâre, ci doar la considerații suplimentare ale Tribunalului, aceasta nu poate determina anularea hotărârii atacate. Potrivit unei jurisprudențe constante, urmează ca acest aspect al recursului să fie respins ca fiind inoperant ( 43 ).

3. Concluzie intermediară

72. Prin urmare, se va respinge ca fiind inoperant doar cel de al cincilea motiv, în măsura în care acesta este în primul rând admisibil. În schimb, toate celelalte motive de recurs sunt de natură să conducă la atingerea obiectivului urmărit de recurente.

C — Menținerea interesului de a exercita acțiunea

73. În ceea ce privește motivele de recurs admisibile și care nu sunt inoperante, mai trebuie examinată împrejurarea dacă între timp mai subzistă interesul recurentelor privind continuarea procedurii de recurs.

74. Cerința privind interesul de a exercita acțiunea garantează la nivel procesual că instanțele nu vor fi sesizate în scopul de a clarifica cu titlu de aviz chestiuni juridice de natură pur ipotetică. Interesul de a exercita acțiunea este, prin urmare, o condiție obligatorie de admisibilitate, care trebuie examinată din oficiu și care poate deveni relevantă în diferite etape ale procedurii. Așadar, interesul de a exercita acțiunea trebuie să existe deja, fără nici cea mai mică îndoială, la momentul introducerii acțiunii sau a recursului; în plus, acesta trebuie să continue să existe ulterior acelui moment până la pronunțarea hotărârii Curții în cauza respectivă ( 44 ).

75. Interesul de a exercita acțiunea există atât timp cât recursul poate procura, prin rezultatul său, un beneficiu părții care l-a formulat ( 45 ).

76. La momentul introducerii recursului, recurentele aveau incontestabil un interes de a exercita acțiunea. Și aceasta deoarece, după anularea primei decizii de autorizare de către Tribunal, Bertelsmann și Sony nu mai dispuneau retroactiv de autorizarea conform Regulamentului privind concentrările economice, necesară pentru concentrarea acestora. Prin anularea hotărârii atacate, cerută prin recurs, ar fi fost resuscitată această autorizare. Recursul ar fi putut, prin urmare, să le aducă recurentelor acest beneficiu.

77. După adoptarea celei de a doua decizii de autorizare, întreprinderile respective dispun însă din nou de o aprobare pentru concentrarea acestora, în sensul Regulamentului privind concentrările economice. Această a doua autorizare, din punct de vedere al dispozitivului său, este echivalentă cu prima, deoarece ambele autorizări au declarat concentrarea ca fiind compatibilă cu piața comună și cu Acordul privind SEE, fără impunerea de condiții și obligații. De asemenea, prin reînnoirea autorizării de concentrare, a luat sfârșit starea de incertitudine existentă după anularea primei decizii de autorizare, în care întreprinderile implicate și piețele nu puteau avea siguranța că această concentrare fusese realizată în temeiul legii. În conformitate cu abordarea juridică din articolul 7 alineatul (5) din Regulamentul privind concentrările economice ( 46 ), a doua decizie de autorizare produce efecte retroactiv de la data la care s-a procedat la tranzacții juridice destinate realizării acestei concentrări („efectul ex-tunc”).

78. Desigur, toate acestea nu semnifică în mod necesar că acest recurs este fără obiect, dat fiind că acesta nu este îndreptat nemijlocit împotriva primei decizii de autorizare a Comisiei, ci împotriva hotărârii atacate a Tribunalului, care continuă să aibă efect. În consecință, posibilitatea de a declara că acțiunea a rămas fără obiect [articolul 92 alineatul (2) din Regulamentul de procedură] nu se aplică în procedura de recurs (a se vedea articolul 118 din Regulamentul de procedură) ( 47 ).

79. Totuși, existența celei de a doua decizii de autorizare ridică întrebarea dacă recursul recurentelor mai poate crea vreun beneficiu și, prin urmare, dacă mai subzistă interesul acestora privind continuarea procedurii de recurs.

80. Simplul fapt că, în hotărârea atacată, recurentele fuseseră obligate la plata propriilor cheltuieli de judecată decurgând din procedura în primă instanță nu stabilește în niciun caz că acestea mai au un interes de a exercita acțiunea. Un recurs care privește doar cheltuielile de judecată nu este însă admisibil, în temeiul articolului 58 alineatul (2) din Statutul Curții. Din același motiv, Curtea respinge ca fiind inadmisibil orice recurs care privește cheltuielile de judecată din primă instanță, dacă acesta este singurul motiv rămas dintr-o serie de motive de recurs și dacă a stabilit deja că toate celelalte motive de recurs sunt inadmisibile ( 48 ). De asemenea, în sensul și scopul articolului 58 alineatul (2) din Statutul Curții, simplul interes în anularea hotărârii în primă instanță privind cheltuielile de judecată nu justifică continuarea unei proceduri de recurs. Prin urmare, pentru continuarea procedurii de recurs este necesar ca recurentele să aibă un interes de a exercita acțiunea care să meargă dincolo de problema cheltuielilor de judecată din prima instanță.

81. În speță, recurentele au totuși un interes evident de a obține cât mai repede nu numai o autorizare, ci o autorizare definitivă pentru concentrarea acestora. Doar din acel moment va exista pentru întreprinderile implicate, precum și pentru piețe în general o securitate juridică definitivă cu privire la faptul că operațiunea de concentrare a fost realizată în condiții legale.

82. A doua decizie de autorizare nu poate oferi, la ora actuală, această siguranță juridică deoarece s-ar putea să nu devină definitivă într-un viitor previzibil. Într-adevăr, decizia – pe lângă notificarea destinatarilor [articolul 254 alineatul (3) CE] – trebuie publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene [articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul privind concentrările economice]. Numai după o astfel de publicare ( 49 ), care până acum nu s-a realizat, începe să curgă termenul de introducere a acțiunii pentru terți ( 50 ). Momentul de la care începe să curgă termenul de introducere a acțiunii pentru terți poate fi anticipat în general numai în cazul în care cea de a doua decizie de autorizare a fost pusă în alt mod la dispoziția opiniei publice, la o dată anterioară, de exemplu prin internet, și acest fapt a fost semnalat într-un mod adecvat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene ( 51 ). În schimb, simplul fapt că, în speță, textul deciziei, sub forma unei versiuni neconfidențiale, este adus la cunoștința unor terțe părți, adică a Impala, nu are nicio influență asupra momentului de la care începe să curgă termenul de introducere a acțiunii ( 52 ) și astfel asupra momentului în care decizia poate deveni definitivă ( 53 ).

83. În cazul în care Curtea ar anula și a doua decizie de autorizare, ca urmare a acțiunii în anulare a unui terț, ar apărea din nou o stare de incertitudine, prin care întreprinderile participante nu ar avea autorizarea necesară pentru concentrarea acestora, în conformitate cu Regulamentul privind concentrările economice. Menținerea unei asemenea stări de incertitudine pe o perioadă de mai multe luni sau chiar de mai mulți ani ar putea avea consecințe negative asupra întreprinderilor participante și asupra piețelor în general.

84. Pentru a se evita, în măsura posibilităților, reapariția unei noi stări de incertitudine cu consecințele sale negative, este deosebit de important pentru recurente ca prezenta procedură de recurs să fie continuată și să se obțină cât mai repede o decizie definitivă din partea instanței comunitare cu privire la legalitatea primei decizii de autorizare. Chiar dacă, în cazul unui succes al recursului, Curtea însăși nu poate tranșa definitiv prezentul litigiu datorită lipsei stării de judecată, ci îl va trimite Tribunalului [articolul 61 alineatul (1) din Statutul Curții], ar exista o mare probabilitate ca hotărârea definitivă cu privire la legalitatea primei decizii de autorizare să fie dată mai devreme decât cea privind legalitatea celei de a doua.

85. În aceste împrejurări, imperativul celerității care este caracteristic pentru controlul concentrărilor la nivel comunitar ( 54 ) pledează de asemenea în favoarea continuării prezentei proceduri de recurs. În acest mod se poate evita și ca acțiunea în anulare a terților să nu întârzie mai mult decât este necesar realizarea stării de securitate juridică pentru întreprinderile participante la concentrare.

86. Considerăm, așadar, în ansamblu, că la ora actuală decizia Curții mai poate să procure cu siguranță recurentelor un beneficiu și, în consecință, acestea au un interes suficient de a exercita acțiunea în vederea continuării prezentei proceduri de recurs.

87. Totuși, dacă cea de a doua decizie de autorizare ar dobândi caracter definitiv, după încheierea ședinței, însă înainte de o decizie în speță a Curții, aceasta ar trebui să ducă, potrivit informațiilor pe care le deținem în prezent, la dispariția interesului recurentelor de a exercita acțiunea. Totuși, în acest caz, considerăm că ar fi necesar ca părțile să fie din nou audiate în problema interesului de a exercita acțiunea.

88. Nu considerăm, în orice caz, convingătoare ideea vehiculată în cursul ședinței de a continua prezenta procedură din singura rațiune că unele motive exprimate de Bertelsmann și Sony se bucură de sprijinul Comisiei. Desigur, instituțiile comunitare sunt privilegiate în ceea ce privește introducerea de către acestea a recursului [articolul 56 alineatele (2) și (3) din Statutul Curții], în special acestea nu trebuie să demonstreze pentru un asemenea recurs existența interesului de a exercita acțiunea ( 55 ). Dacă o instituție nu este totuși recurentă, ci doar una dintre celelalte părți în proces, simplul interes al acesteia cu privire la rezultatul procedurii de recurs și la reglementarea de către Curte a anumitor chestiuni de drept nu compensează eventuala absență a interesului recurentelor de a exercita acțiunea.

V — Fondul recursului

89. Recurentele contestă hotărârea atacată invocând în total șapte motive de recurs. Acestea ridică chestiuni de drept de o importanță fundamentală pentru sistemul de control al concentrărilor la nivelul Comunității. Aceste chestiuni de drept se referă, într-adevăr, la „vechiul” Regulament privind concentrările economice, însă soluționarea lor este relevantă și pentru noul Regulament (CE) privind concentrările economice (Regulamentul nr. 139/2004), întrucât cele două regulamente nu se deosebesc fundamental în ceea ce privește punctele în litigiu în speță.

90. Ca urmare a faptului că unele motive se suprapun parțial, este util să le grupăm în funcție de punctele lor comune în ceea ce privește conținutul și să le examinăm astfel într-o succesiune diferită. Doar cel de al cincilea motiv de recurs nu mai este necesar să fie examinat, întrucât, așa cum s-a arătat, acesta este inadmisibil și inoperant în parte ( 56 ).

A — Efortul de investigație și de motivare care trebuie solicitat Comisiei în privința deciziilor de autorizare (primul, al doilea, al treilea și al șaselea motiv de recurs)

91. Primul, al doilea, al treilea și al șaselea motiv de recurs se referă concret la efortul de investigație și de motivare care trebuie depus de Comisie când autorizează o concentrare între întreprinderi.

92. În esență, recurentele consideră că Tribunalul a aplicat cerințe legale excesive privind decizia de autorizare adoptată de Comisie și controlul jurisdicțional exercitat de către aceasta. În această privință, recurentele sunt susținute parțial de Comisie ( 57 ). În schimb, Impala susține în întregime hotărârea atacată.

1. Cu privire la motivarea deciziilor de autorizare în cadrul controlului concentrărilor (primul și al treilea aspect ale celui de al șaselea motiv de recurs)

93. Începem examinarea cu primul și cu al treilea aspect ale celui de al șaselea motiv de recurs ( 58 ). Prin intermediul acestora, recurentele susțin că instanța a aplicat cerințe de probă eronate și excesive în materia deciziilor de autorizare luate de Comisie în cadrul controlului concentrărilor.

94. Mai întâi trebuie să se stabilească dacă deciziile de autorizare ale Comisiei pot fi anulate în temeiul unei motivări insuficiente. În cazul în care se răspunde afirmativ la această întrebare, trebuie stabilită întinderea obligației de motivare și dacă, în speță, Tribunalul a săvârșit în această privință o eroare de drept.

a) Caracterul atacabil al deciziilor de autorizare în temeiul lipsei motivării

95. Recurentele susțin că o decizie de autorizare emisă de Comisie în cadrul controlului concentrărilor nu poate fi în niciun caz anulată în temeiul lipsei motivării.

96. Această interpretare nu este convingătoare.

97. În conformitate cu articolul 253 CE, deciziile Comisiei trebuie să fie motivate. Această obligație de motivare derivă din principiul statului de drept și, în legătură cu dreptul la o bună administrare, și-a găsit expresia și în articolul 41 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene ( 59 ). Aceasta este menită nu numai să asigure un control din exterior al acțiunii instituțiilor prin intermediul instanțelor comunitare, ci și să stimuleze instituțiile să exercite autocontrol și să se protejeze împotriva măsurilor necugetate sau insuficient gândite. În plus, motivarea deciziilor contribuie la transparența acțiunilor administrative ( 60 ).

98. Obligația de motivare nu se limitează numai la deciziile care afectează destinatarii acestora. Principiile statului de drept și bunei administrări impun și o motivare a deciziilor care sunt în beneficiul destinatarilor acestora. Acest lucru este cu atât mai mult adevărat, cu cât asemenea decizii pot avea efecte negative asupra drepturilor și intereselor unor terți și, nu în ultimul rând, în domeniul dreptului concurenței. În consecință, nici articolul 253 CE, nici articolul 41 alineatul (2) a treia liniuță din Carta drepturilor fundamentale nu diferențiază deciziile care îi favorizează pe destinatarii acestora de cele care au un efect negativ asupra lor. Pentru controlul concentrărilor, în particular, aceasta înseamnă că deciziile de autorizare ale Comisiei trebuie să fie motivate în aceeași măsură ca și deciziile de interdicție.

99. Întrucât constituie o încălcare a normelor fundamentale de procedură, neîndeplinirea obligației de motivare poate fi sancționată inter alia printr-o acțiune în anulare în fața unei instanțe comunitare, în condițiile prevăzute la articolul 230 CE.

100. Articolul 10 alineatul (6) din Regulamentul privind concentrările economice, invocat în speță de recurente, nu conține vreo excepție referitoare la caracterul atacabil al deciziilor ca urmare a neîndeplinirii obligației de motivare. Chiar din ierarhia normelor rezultă că dispozițiile de drept derivat nu pot îngrădi sfera de aplicare a dreptului primar, în care se încadrează și articolele 230 CE și 253 CE. Mai curând, articolul 10 alineatul (6) din Regulamentul privind concentrările economice trebuie să fie interpretat în lumina dreptului de rang superior, în special în lumina articolelor 230 CE și 253 CE ( 61 ).

101. În orice caz, introducerea unei excepții de la obligația de motivare sau chiar a unei „imunizări” a deciziilor de autorizare ale Comisiei împotriva atacului pe tema insuficienței motivării nu corespunde nici formulării, nici scopului, nici contextului de reglementare ale articolului 10 alineatul (6) din Regulamentul privind concentrările economice.

102. Articolul 10 alineatul (6) din Regulamentul privind concentrările economice introduce doar o autorizare implicită pentru cazul în care Comisia nu se va pronunța la timp cu privire la compatibilitatea cu piața comună a unei concentrări care i-a fost notificată ( 62 ). Această prevedere nu exonerează, așadar, Comisia de obligația legală ( 63 ) de a se pronunța în mod expres, printr-o decizie motivată, cu privire la toate concentrările care îi sunt notificate ( 64 ). Dimpotrivă, dispoziția prevede reparații în cazul în care Comisia nu și-ar îndeplini această obligație la termen.

103. Articolul 10 alineatul (6) din Regulamentul privind concentrările economice este cu siguranță și expresia imperativului celerității caracteristic pentru ansamblul procedurii de control al concentrărilor. Împreună cu termenele procedurale stabilite strict în același articol, această dispoziție contribuie la realizarea cât mai rapidă a securității juridice, ceea ce este nu numai în beneficiul întreprinderilor implicate, ci și al piețelor în general.

104. Totodată, nevoia legitimă de securitate juridică nu ar putea să meargă până la sustragerea, în tot sau în parte, a unei decizii privind concentrările de la controlul unui judecător. Autorizarea concentrării devine definitivă și creează în mod definitiv securitatea juridică pentru toate părțile numai dacă termenul de introducere a acțiunii a expirat conform articolului 230 alineatul (5) CE sau dacă, de exemplu, o acțiune în anulare eventual introdusă nu a avut succes.

105. Contrar opiniei recurentelor, articolul 10 alineatul (6) din Regulamentul privind concentrările economice nu își pierde efectul util („effet utile”) ca urmare a faptului că autorizarea concentrării – explicită sau implicită – rămâne supusă controlului jurisdicțional. Dimpotrivă, amenințarea unei autorizări implicite în cazul depășirii termenului prescris („efectul de ghilotină”) are în orice procedură de control al concentrărilor un efect disciplinar asupra Comisiei, în calitate de autoritate de control al concentrărilor ( 65 ), care nu trebuie subestimat. În plus, întreprinderile implicate sunt libere să pună în practică concentrarea din momentul în care aceasta a fost autorizată de către Comisie sau de când a intervenit o autorizare tacită ( 66 ); după cum indică chiar recurentele, acestea au recurs de asemenea la această posibilitate.

106. În ansamblu, ajungem, așadar, la concluzia că autorizarea unei concentrări – indiferent dacă este explicită sau implicită – poate fi anulată pe motivul încălcării obligației de motivare.

b) Întinderea obligației de motivare

107. În plus, recurentele susțin că, în speță, Tribunalul a considerat în mod greșit că prima decizie de autorizare nu a avut o motivare suficientă. În opinia acestora, Tribunalul s-a situat astfel pe o poziție care contravine jurisprudenței constante a instanțelor comunitare.

108. În esență, litigiul gravitează în jurul problemei gradului de precizie cu care Comisia trebuia să motiveze, în prima decizie de autorizare, concluzia sa că piața nu era atât de transparentă încât prețurile să poată fi coordonate ( 67 ).

109. Această constatare era importantă pentru aprecierea Comisiei potrivit căreia nu existau suficiente indicii privind existența unei poziții dominante colective deținute de cei cinci majors pe diferite piețe naționale de muzică înregistrată și că această concentrare nu va conduce probabil la crearea unei asemenea poziții dominante colective ( 68 ). Autorizarea de concentrare se bazează tocmai pe această apreciere.

— Hotărârea atacată

110. În hotărârea atacată, Tribunalul a examinat diferitele rubrici ale primei decizii de autorizare pentru a verifica dacă aceasta conținea o motivare suficientă pentru constatarea lipsei de transparență a pieței și a răspuns de fiecare dată în mod negativ.

111. Tribunalul a examinat, mai întâi, rubrica ad-hoc din prima decizie de autorizare, consacrată transparenței pieței ( 69 ) și a constatat că în acest context Comisia „nu a ajuns la concluzia că piața era opacă sau insuficient de transparentă pentru a permite o poziție dominantă colectivă”. În plus, Comisia nu se referă în rubrica respectivă decât la „existența unor factori de natură să creeze o mare transparență a pieței și să faciliteze controlul respectării unei concentrări, cu singura excepție a afirmației, cu sferă de aplicare destul de limitată și nemotivată, că reducerile promoționale ar putea să reducă transparența și să facă înțelegerile tacite mai dificile”. Astfel, această rubrică ad-hoc din prima decizie de autorizare, singură, „nu ar putea în mod evident să fie considerată ca motivând corespunzător cerințelor legale afirmația potrivit căreia piața nu este suficient de transparentă” ( 70 ).

112. Tribunalul a examinat în continuare dezvoltările Comisiei referitoare la o eventuală „politică comună a prețurilor” ( 71 ) între cei cinci majors ( 72 ) și le-a analizat, de asemenea, în căutarea unor indicii care ar putea să explice pretinsa insuficiență a transparenței pe piețele în cauză ( 73 ). Cu acest prilej, instanța a examinat atât informațiile Comisiei privind listele de prețuri, cât și pe cele referitoare la reducerile de prețuri (reducerile obișnuite și reducerile promoționale). În această privință, Tribunalul a constatat, pe de o parte, „că, potrivit textului deciziei, prețurile de catalog […] constituie un factor de transparență a pieței” ( 74 ). Pe de altă parte, „cele câteva afirmații privind reducerile promoționale […], în măsura în care sunt imprecise, nesusținute, chiar contrazise de alte afirmații cuprinse în decizie nu ar putea să demonstreze nici opacitatea pieței și nici chiar opacitatea reducerilor promoționale” ( 75 ). În fine, „nici rubrica referitoare la țările mici nu cuprinde motivarea constatării potrivit căreia piața nu ar fi transparentă din cauza existenței reducerilor promoționale” ( 76 ).

113. În special în ceea ce privește reducerile promoționale, evocate de Comisie, Tribunalul nu a găsit, în prima decizie de autorizare, indicii concrete privind „natura reducerilor promoționale, împrejurările în care acestea se pot aplica, gradul acestora de opacitate, amplitudinea sau impactul lor asupra transparenței prețurilor” ( 77 ). După cum se arată în observațiile critice ale Tribunalului, „[considerațiile Comisiei cu privire la reducerile promoționale în țările mari] se limitează să indice că reducerile promoționale ar fi mai puțin transparente decât reducerile obișnuite, dar nu explică de ce acestea ar fi pertinente pentru transparența pieței și nu permit să se înțeleagă cum acestea ar putea, în mod individual, să compenseze toți ceilalți factori privind transparența pieței identificați în decizia [în litigiu] și să înlăture astfel transparența necesară pentru existența unei poziții dominante colective” ( 78 ).

— Apreciere

114. Nu este de competența Curții, în cadrul unui recurs, să substituie propria apreciere cu privire la prima decizie de autorizare celei a Tribunalului. Astfel, de exemplu, Curtea nu are sarcina să examineze ea însăși decizia de autorizare și să aprecieze dacă motivarea acesteia este suficientă sau insuficientă. Dimpotrivă, Curtea trebuie să decidă dacă instanța a săvârșit erori de drept în hotărârea atacată în ceea ce privește examinarea motivării deciziei de autorizare, în special dacă instanța și-a întemeiat examinarea pe criterii corecte sau pe criterii exagerat de stricte.

115. Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă prin articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției autoare a actului, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să exercite controlul ( 79 ).

116. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații propriu destinatarului actului sau altor persoane vizate în mod direct și individual de acesta. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în funcție de contextul său, precum și de ansamblul de norme juridice care guvernează materia respectivă ( 80 ).

117. Constrângerile de timp la care este supusă Comisia datorită imperativului celerității și termenelor stricte de procedură fac parte din împrejurările speciale ale unei proceduri de control al concentrărilor ( 81 ). De altfel, în motivarea deciziilor sale în materie de drept al concurenței, Comisia se poate orienta după gradul de dificultate al fiecărui caz în parte și se poate sprijini cu acest prilej pe nivelul de cunoaștere al operatorilor economici avizați care sunt familiarizați cu situația de pe piață ( 82 ); acest lucru este valabil cu atât mai mult dacă sunt afectate drepturile și interesele operatorilor de pe piață, care – precum Impala, în speță – au participat ei înșiși la procedură ( 83 ). În mod întemeiat, recurentele au făcut referire la ambele aspecte.

118. Prin urmare, nu se poate pretinde, desigur, din partea Comisiei ca, în decizia acesteia referitoare la o concentrare notificată, să ia poziție asupra aspectelor care în mod evident nu au legătură cu cauza, sunt lipsite de semnificație sau sunt în mod clar secundare ( 84 ). Ceea ce este evident nu are nevoie să fie menționat în mod deosebit în decizie. În plus, Comisia nu trebuie să își motiveze decizia mai amănunțit decât este adecvat pentru gradul de dificultate al cazului respectiv și decât pare absolut necesar din punctul de vedere al unui operator economic avizat cu privire la situația de pe piață.

119. În orice caz, motivarea trebuie să permită întotdeauna înțelegerea considerentelor de fapt și de drept care întemeiază o decizie ( 85 ). Prin urmare, motivarea nu trebuie să fie atât de succintă încât să afecteze claritatea și credibilitatea ei ( 86 ). În plus, motivarea trebuie să fie logică ( 87 ), fără a prezenta contradicții interne ( 88 ).

120. În speță, Tribunalul nu regăsește tocmai o astfel de motivare logică, justificată și lipsită de contradicții.

121. În esență, Tribunalul critică în speță existența unei disproporții în motivarea primei decizii de autorizare: aceasta conține o serie de indicii în favoarea existenței unei transparențe a pieței și le explică amănunțit ( 89 ), în timp ce, în ceea ce privește factorul reducerilor promoționale, care ar pleda împotriva unei suficiente transparențe a pieței ( 90 ), nu prezintă decât afirmații vagi. Motivarea nu explică de ce reducerile promoționale ar fi pertinente pentru transparența pieței și nu permit să se înțeleagă cum acestea ar putea, în mod individual, să compenseze toți ceilalți factori privind transparența pieței identificați în decizia în litigiu și să înlăture astfel transparența necesară pentru existența unei poziții dominante colective ( 91 ). Independent de aceasta, Tribunalul semnalează contradicții interne în motivarea deciziei ( 92 ).

122. Suntem de acord cu Tribunalul că, într-o decizie în care a descris mai întâi în detaliu o serie de indicii în favoarea transparenței pieței, Comisiei nu îi este permis să admită lipsa de transparență a pieței fără să aducă o motivare mai precisă. Dacă nu există decât un singur factor demn de a fi menționat – în speță: reducerile promoționale – care pledează împotriva existenței unei transparențe suficiente a pieței și, așadar, împotriva admiterii unei poziții dominante colective, trebuie cu atât mai precis motivat modul în care acest factor produce efecte pe piață și în ce măsură tocmai acest factor poate să compenseze toți ceilalți factori care pledează în favoarea transparenței pieței.

123. Îndeosebi nu este suficient să se afirme că un factor determinat duce sau ar putea duce la o reducere a transparenței pieței; dimpotrivă, trebuie cel puțin explicat de ce tocmai acest factor face piața atât de puțin transparentă încât nu se poate admite existența unei poziții dominante colective pe piață. Altfel, motivele deciziei sunt lipsite de logică și de inteligibilitate. În hotărârea atacată ( 93 ), Tribunalul a semnalat în mod întemeiat acest aspect.

124. Mai simplu spus, într-o decizie privind controlul concentrărilor, care se interpretează în mare parte ca o decizie de interdicție, o prezentare suficient de precisă a considerentelor pe care se bazează în fond documentul este indispensabilă inclusiv pentru cititorii familiarizați cu condițiile pieței.

125. Deficiențele constatate de Tribunal în materia motivării cântăresc cu atât mai greu cu cât problema transparenței pieței, în litigiu între părți, nu era doar o simplă problemă secundară, ci, dimpotrivă, avea o mare importanță pentru rezultatul procedurii de control al concentrării ( 94 ). Într-adevăr, constatarea Comisiei că piața nu este suficient de transparentă pentru ca prețurile să poată fi coordonate s-a aflat în centrul considerațiilor sale cu privire la prima decizie de autorizare ( 95 ). În consecință, în mod întemeiat, în privința acestui aspect, Tribunalul a avut exigențe mari față de motivarea primei decizii de autorizare și a supus această motivare unei examinări amănunțite.

126. Exigențele mari erau justificate în acest context și deoarece, în ceea ce privește transparența pieței, Comisiei îi revenea misiunea de a aprecia situații economice complexe, operațiune pentru care – precum este normal în cazul controlului concentrărilor – aceasta dispunea de o marjă de apreciere deloc neglijabilă ( 96 ). Însă, în cazul în care Comisia dispune de o asemenea marjă de apreciere, asigurarea respectării garanțiilor ordinii juridice comunitare în procedurile administrative capătă o importanță cu atât mai mare. Nu în ultimul rând, dintre aceste garanții face parte obligația de a motiva suficient o decizie ( 97 ).

127. Dacă, în cadrul marjei sale de apreciere, Comisia ia în considerare factorii care au influență asupra funcționării pieței, aceasta nu trebuie doar să citeze acești factori în decizia sa, ci trebuie să indice și efectele acestora ( 98 ).

128. Această idee poate fi transferată ușor și în materia dreptului concurenței și în cea a controlului concentrărilor. Dacă, în cadrul aprecierii sale asupra unei concentrări din punctul de vedere al normelor concurenței, Comisia acordă anumitor factori relevanți ai pieței o importanță deosebită, aceasta nu trebuie, în decizia sa, doar să enumere acești factori, ci și să le descrie într-un mod suficient de precis efectele asupra funcționării piețelor în cauză.

129. Într-un caz în care toți ceilalți factori sugerează transparența pieței, factorul determinant din punctul de vedere al Comisiei care pledează împotriva unei transparențe suficiente a pieței nu trebuie să fie menționat doar în trecere. Dimpotrivă, după cum evidențiază în mod întemeiat Tribunalul, Comisia trebuie ca în decizia sa să își întemeieze pe indicii concrete afirmațiile privind efectele acestui factor ( 99 ); aceasta nu se poate mulțumi doar cu supoziția exprimată nu foarte ferm că „ar putea să reducă transparența pe piață și să facă înțelegerile tacite mai dificile” ( 100 ), și cu atât mai puțin cu simpla presupunere potrivit căreia „reducerile promoționale ar trebui să fie mai puțin transparente decât reducerile obișnuite” ( 101 ).

130. În consecință, instanța a afirmat în mod întemeiat că, în ceea ce privește factorii determinanți pentru decizia sa, Comisia nu trebuia să se mulțumească cu „afirmații vagi” ( 102 ), „cu sferă de aplicare destul de limitată și nemotivată” ( 103 ) și în plus care conțin contradicții interne ( 104 ).

131. În acest context, considerăm că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept când a admis o motivare insuficientă a primei decizii de autorizare în ceea ce privește concluziile Comisiei pentru constatarea (lipsei) transparenței pe piață ( 105 ).

c) Alte considerații

132. Examinăm, în acest context, doar pentru motive de exhaustivitate, câteva argumente suplimentare avansate de recurente, în cadrul celui de al șaselea motiv formulat de acestea.

133. În primul rând, recurentele invocă faptul că, în cazul motivării unei decizii de autorizare, trebuie avansate exigențe mai puțin ridicate decât în cazul motivării unei decizii de interdicție, deoarece, în temeiul poziției lor mai slabe în cadrul procedurii, terții nu pot pretinde același grad de precizie a motivării ca părțile implicate în concentrare, în cazul unei interdicții.

134. Acest argument nu este pertinent. Nici articolul 253 CE și nici articolul 41 alineatul (2) a treia liniuță din Carta drepturilor fundamentale nu fac o deosebire între deciziile care îi favorizează pe destinatarii lor și cele care au un efect negativ asupra lor.

135. În orice caz, dacă un terț este inclus într-o procedură de control al concentrărilor și dacă este audiat de către Comisie – astfel cum a fost cazul în speță cu Impala – obligația de motivare este destinată de asemenea protejării drepturilor și a intereselor acestuia. În acest caz, terțul se poate aștepta să obțină cel puțin o motivare logică, justificată și lipsită de contradicții în ceea ce privește considerațiile esențiale de fapt și de drept ale Comisiei în favoarea deciziei de autorizare. În speță se pune tocmai problema acestor exigențe minime ( 106 ).

136. Desigur, este adevărat că în controlul concentrărilor poziția procedurală a terților este mai puțin importantă în ceea ce privește audierea lor decât cea a părților implicate în concentrare ( 107 ). Cu toate acestea, nu se poate deduce de aici concluzia că unui terț i-ar reveni de asemenea unele restricții în ceea ce privește invocarea insuficienței de motivare. Într-adevăr, un terț care, ca urmare a faptului că problema îl vizează în mod direct și individual, poate surmonta obstacolul interesului de a exercita acțiunea, are dreptul de a introduce o acțiune în aceleași condiții ca toți reclamanții [articolul 230 alineatul (4) CE]; acesta poate invoca aceleași motive de anulare ca respectivii reclamanți, inclusiv insuficiența motivării.

137. În al doilea rând, recurentele invocă, în speță, faptul că Impala, precum și Tribunalul au înțeles fără dificultăți motivele primei decizii de autorizare. În consecință, acestea concluzionează că decizia amintită a fost suficient motivată.

138. Nici acest argument nu este pertinent. Desigur, un prim argument pentru o motivare suficientă poate fi faptul că recurentul a putut susține în fața Tribunalului, într-o măsură adecvată, celelalte critici ale sale ( 108 ). Totuși, acest lucru nu poate fi considerat mai mult decât o prezumție refragabilă.

139. Constatarea faptului că o motivare corespunde în definitiv exigențelor juridice din articolul 253 CE depinde de criterii obiective din care fac parte în special caracterul logic, inteligibilitatea și caracterul necontradictoriu al considerentelor esențiale de fapt și de drept ( 109 ). Dacă, precum în speță, motivarea este lipsită de logică, neinteligibilă și contradictorie în unul dintre aspectele sale esențiale, decizia în cauză trebuie anulată, chiar dacă protecția jurisdicțională a recurentului nu a fost afectată în ceea ce privește celelalte motive invocate. În caz contrar, ar fi practic imposibil pentru un recurent să invoce cu succes insuficiența motivării, alături de alte motive de anulare, într-o acțiune în anulare.

140. Spre deosebire de considerațiile recurentelor, nu este deloc contradictoriu faptul că, în speță, Tribunalul a constatat în același timp insuficiența motivării și o eroare vădită de apreciere din partea Comisiei. O decizie a Comisiei poate prezenta atât vicii formale, cât și vicii de fond. Faptul că motivarea unei decizii este insuficientă – de exemplu din cauza unei erori de logică – nu exclude faptul că decizia respectivă este eronată și în fond.

141. În al treilea rând, recurentele invocă faptul că ar trebui să se țină cont de confidențialitatea datelor comerciale sensibile în cursul stabilirii exigențelor pentru motivarea unei decizii de control al unei concentrări. Așadar, Tribunalul, solicitând Comisiei, la punctul 411 din hotărârea atacată, să publice detalii cu privire la politica de prețuri și de reduceri ale celorlalți majors, a săvârșit o eroare de drept.

142. Nici acest argument nu este convingător. Acesta se întemeiază în mod evident pe o interpretare eronată a punctului 411 din hotărârea atacată. La punctul respectiv, Tribunalul nu a solicitat Comisiei să divulge secrete de afaceri ale anumitor operatori de pe piață. Tribunalul a respins doar – și în mod întemeiat – argumentul Comisiei potrivit căruia anumite cifre nu ar fi putut fi reproduse în prima decizie de autorizare, din cauza caracterului lor confidențial. Obligația de respectare a secretului profesional (articolul 287 CE) nu poate fi interpretată atât de larg încât, prin aceasta, cerința motivării deciziilor să fie lipsită de sens ( 110 ).

143. În cazul în care cifrele conțin secrete de afaceri, este o practică curentă a Comisiei, în materia dreptului concurenței, să înlocuiască în deciziile sale aceste cifre cu intervale de cifre, să le regrupeze sau să le reformuleze. Tribunalul subliniază în mod întemeiat ( 111 ) că, la alte rubrici din prima decizie de autorizare, Comisia a furnizat informații privind politica de prețuri a unor agenți economici, care includeau cifre ( 112 ).

d) Concluzie intermediară

144. Rezultă că, în definitiv, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept ajungând, la punctele 325 și 542 din hotărârea atacată, la concluzia că prima decizie de autorizare ar fi insuficient motivată și din acest motiv ar trebui să fie anulată. Primul și al treilea aspect ale celui de al șaselea motiv sunt, în consecință, neîntemeiate.

2. Cu privire la trimiterile Tribunalului la comunicarea privind obiecțiunile (primul motiv și al doilea aspect al celui de al șaselea motiv)

145. Prin primul motiv de recurs și prin al doilea aspect al celui de al șaselea motiv, recurentele invocă faptul că Tribunalul a săvârșit o eroare când a considerat comunicarea privind obiecțiunile ca fiind un criteriu pentru controlul jurisdicțional al primei decizii de autorizare și când a cerut în mod eronat Comisiei să motiveze în decizia sa eventualele abateri de la obiecțiuni.

146. Incontestabil, hotărârea atacată conține numeroase referiri la comunicarea privind obiecțiunile. În continuare, într-o primă etapă, vom aborda în general interpretarea de către Tribunal a relației dintre decizia de autorizare și comunicarea privind obiecțiunile, înainte de a examina în detaliu, într-o a doua etapă, trimiterile Tribunalului la anumite pasaje ale comunicării privind obiecțiunile.

a) Cu privire la interpretarea generală de către Tribunal a relației dintre decizia de autorizare și comunicarea privind obiecțiunile

147. Recurentele, susținute de Comisie, prezintă obiecțiuni de ordin foarte general în ceea ce privește observațiile instanței referitoare la relația dintre decizia de autorizare și comunicarea privind obiecțiunile. În opinia acestora, Tribunalul a interpretat în mod eronat natura și funcția comunicării privind obiecțiunile, ceea ce a „ajustat” vizibil restul hotărârii.

— Hotărârea atacată

148. Cu ocazia examinării insuficienței motivării, Tribunalul reamintește, în cadrul unei observații introductive, faptul că „în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia reținuse în mod foarte clar că această concentrare era incompatibilă cu piața comună în special pentru motivul că exista o poziție dominantă colectivă prealabilă propunerii de concentrare și că piața muzicii înregistrate era foarte transparentă și deosebit de propice coordonării” ( 113 ).

149. Tribunalul denumește autorizarea concentrării intervenită în cele din urmă drept o „schimbare fundamentală de poziție a Comisiei”, care „poate, desigur, să pară uimitoare, în special având în vedere întârzierea cu care a avut loc” ( 114 ); pe lângă aceasta, instanța face referire la cerința respectării termenelor obligatorii în procedura de control al concentrărilor, ceea ce, în opinia sa, „nu îi permite [Comisiei] prelungirea investigației sale, ceea ce face astfel din ce în ce mai puțin probabilă o schimbare fundamentală de poziție pe măsură ce procedura administrativă înaintează” ( 115 ).

— Apreciere

150. La fel ca în procedurile privind dreptul concurenței, respectarea dreptului la apărare înainte de adoptarea oricărei decizii care ar putea aduce prejudicii întreprinderilor implicate este imperativă în procedurile de control al concentrărilor ( 116 ).

151. Din cadrul dreptului la apărare face parte în special principiul contradictorialității, care reprezintă unul dintre principiile fundamentale ale dreptului comunitar ( 117 ) și care este cuprins acum și în articolul 41 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale. Pentru procedura de control al concentrărilor, acest principiu este de altfel inclus în legislația ordinară și în articolul 18 alineatul (3) a doua teză din Regulamentul privind concentrările economice.

152. Faptul că, în cadrul procedurilor privind dreptul concurenței și al procedurilor de control al concentrărilor, întreprinderile respective primesc în scris o așa-numită comunicare privind obiecțiunile ( 118 ) este expresia dreptului lor de a fi ascultate. Această comunicare privind obiecțiunile le permite întreprinderilor interesate să ia cunoștință de elementele de probă de care dispune Comisia și să confere deplina eficacitate dreptului la apărare ( 119 ). Întreprinderile obțin astfel posibilitatea să își prezinte observațiile cu privire la obiecțiuni în scris și, printr-o cerere întemeiată, oral ( 120 ). Articolul 18 alineatul (3) prima teză din Regulamentul privind concentrările economice stabilește în plus norma potrivit căreia Comisia poate să își fundamenteze deciziile numai pe obiecțiunile asupra cărora părțile au putut să își prezinte observațiile.

153. Din funcția acesteia în cadrul procedurii administrative, rezultă că o comunicare privind obiecțiunile constituie un document pregătitor ale cărui evaluări de fapt și de drept au o natură pur provizorie. Prin urmare, Comisia poate și trebuie să țină cont de elementele rezultate din procedura administrativă, în special pentru a înlătura obiecțiunile care s-au dovedit neîntemeiate ( 121 ).

154. Faptul că în cadrul controlului concentrărilor Comisia este supusă unor termene de procedură stricte, spre deosebire de cazul domeniului de aplicare al articolelor 81 CE și 82 CE, nu schimbă cu nimic natura provizorie a comunicării privind obiecțiunile. Imperativul celerității în procedura de control al concentrărilor conduce în mod natural și pentru întreprinderile vizate la termene deosebit de scurte în care acestea pot să își exercite dreptul la apărare. Exercitarea eficientă a dreptului la apărare impune însă ca argumentarea în apărare a părților implicate să beneficieze în procedura de control al concentrărilor de aceeași luare în considerare precum în cazul procedurilor în materia dreptului concurenței. Prin urmare, o asemenea argumentație poate conduce, atât în cazul controlului concentrărilor, cât și în procedura în materia dreptului concurenței, la o modificare a punctului de vedere al Comisiei, chiar cu puțin timp înainte de expirarea termenului fixat pentru o decizie de autorizare sau pentru o decizie de interdicție.

155. În aceste circumstanțe, este desigur o idee nefericită faptul că Tribunalul, în hotărârea atacată, a considerat „schimbare[a] fundamentală de poziție a Comisiei” înainte de adoptarea primei decizii de autorizare, având în vedere „întârzierea” cu care a avut loc, drept„uimitoare” ( 122 ) și a descris în mod general schimbarea fundamentală a poziției Comisiei ca fiind „din ce în ce mai puțin probabilă […], pe măsură ce procedura administrativă înaintează” ( 123 ).

156. În cazul în care, în urma argumentării în apărare prezentate de părți cu privire la obiecțiuni, Comisia își modifică aprecierea referitoare la o concentrare care i-a fost notificată, această reorientare a cazului nu constituie o „întârziere”, ci un moment obișnuit al procedurii de control al concentrărilor. Un asemenea procedeu nu este nici „uimitor”, nici „puțin probabil” ( 124 ), ci este expresia respectării dreptului la apărare și demonstrează că ascultarea părților implicate nu este o farsă.

157. Or, spre deosebire de recurente și de Comisie, nu considerăm că hotărârea atacată este lovită de o eroare de drept din cauza acestei formulări oarecum nefericite a Tribunalului, care a exprimat o poziție fundamental incorectă din punct de vedere juridic cu privire la natura și la funcția comunicării privind obiecțiunile.

158. În aceeași propoziție cu afirmațiile sale privind caracterul „surprinzător” și „întârziat” al „schimbării fundamentale de poziție a Comisiei”, Tribunalul subliniază în mod expres caracterul pregătitor al comunicării privind obiecțiunile inclusiv în controlul concentrărilor; pe lângă aceasta, Tribunalul recunoaște că, în conformitate cu jurisprudența referitoare la articolele 81 CE și 82 CE, Comisia nu este obligată să explice eventualele diferențe față de comunicarea privind obiecțiunile ( 125 ).

159. În consecință, considerăm că în observațiile sale generale privind relația dintre prima decizie de autorizare și comunicarea privind obiecțiunile, Tribunalul nu a interpretat, în definitiv, greșit natura și funcția acestei comunicări.

160. Totuși, chiar dacă am admite o asemenea eroare de drept, aceasta nu ar justifica anularea hotărârii atacate, deoarece, astfel cum vom arăta în continuare ( 126 ), aceasta nu s-a tradus printr-o apreciere eronată din punct de vedere juridic a primei decizii de autorizare și nu putea, așadar, de la început, să aibă influență asupra dispozitivului hotărârii atacate ( 127 ).

b) Cu privire la trimiterile Tribunalului la comunicarea privind obiecțiunile

161. Rămâne de examinat critica recurentelor și a Comisiei exprimată față de o serie de trimiteri concrete la comunicarea privind obiecțiunile, făcute de Tribunal în cadrul analizei cu privire la legalitatea primei decizii de autorizare. Tribunalului i se reproșează faptul că presupunerea că prima decizie de autorizare este ilegală se întemeiază pe o comparație între această decizie și comunicarea privind obiecțiunile, în loc să se întemeieze numai pe decizie.

162. Nici acest argument nu este pertinent.

163. Este adevărat că în hotărârea atacată se face referire cu diferite prilejuri la comunicarea privind obiecțiunile. În special, Tribunalul subliniază de mai multe ori faptul că, în prima decizie de autorizare, Comisia și-a atenuat ( 128 ) sau modificat ( 129 ) prezentarea și aprecierea anumitor fapte în raport cu comunicarea privind obiecțiunile.

164. Faptul că Tribunalul s-ar fi întemeiat, în ceea ce privește erorile de drept pe care le-a constatat în prima decizie de autorizare, pe astfel de diferențe simple în comunicarea privind obiecțiunile este doar o impresie la prima vedere. La o examinare mai aprofundată rezultă însă că atât insuficiența motivării, cât și eroarea de apreciere vădită constatate de Tribunal derivă chiar din prima decizie de autorizare.

165. În ceea ce privește lipsa motivării, observațiile Tribunalului referitoare la rubrica ad-hoc a primei decizii de autorizare, care se referă la transparența pieței ( 130 ), nu conțin nicio trimitere la comunicarea privind obiecțiunile ( 131 ). Indiciile cu privire la comunicarea privind obiecțiunile sunt rare și în alte observații ale Tribunalului cu privire la lipsa motivării ( 132 ); acestea se găsesc numai la punctele 300, 302 și 308 din hotărârea atacată și niciunul nu este determinant pentru concluzia Tribunalului conform căreia prima decizie de autorizare ar fi insuficient motivată în ceea ce privește lipsa de transparență a pieței: — La punctul 308 din hotărârea atacată, consacrat evoluției prețurilor de catalog brute și nete pentru comercianți, Tribunalul se întemeiază pe conținutul primei decizii de autorizare. Tribunalul nu face nicio comparație între această decizie și comunicarea privind obiecțiunile și, prin urmare, nu constată nicio diferență între ele. Dimpotrivă, Tribunalul pare să dorească să concluzioneze același lucru din ambele documente; comunicarea privind obiecțiunile servește, așadar, Tribunalului numai în măsura în care ilustrează constatările proprii la care a ajuns după examinarea deciziei. — De asemenea, la punctul 302 din hotărârea atacată, referirea la comunicarea privind obiecțiunile are caracter pur ilustrativ, în măsura în care, potrivit Tribunalului însuși, în prima decizie de autorizare aprecierea atenuată a prețurilor de catalog pentru comercianți face să rezulte „o dovadă suplimentară în favoarea transparenței pieței”. — În sfârșit, faptul că trimiterea la comunicarea privind obiecțiunile de la punctul 300 din hotărârea atacată nu a fost determinantă pentru argumentația Tribunalului este clarificat, în mod expres, chiar la punctul imediat următor: „În orice caz, chiar dacă sunt luate în considerare doar observațiile formulate în decizie, Comisia a ajuns la concluzia că prețurile de catalog erau mai degrabă aliniate” ( 133 ).

166. Prin urmare, eventualele diferențe între prima decizie de autorizare și comunicarea privind obiecțiunile nu au jucat niciun rol în ceea ce privește constatarea de către Tribunal a lipsei motivării care, în sine, a condus la anularea respectivei decizii ( 134 ). Prin urmare, contrar opiniei recurentelor și a Comisiei, comunicarea privind obiecțiunile nu a servit în acest caz Tribunalului drept standard de control al primei decizii de autorizare.

167. În ceea ce privește însă eroarea vădită de apreciere constatată de Tribunal, trimiterile din hotărârea atacată la comunicarea privind obiecțiunile sunt, trebuie să admitem, mult mai numeroase; acestea se găsesc la punctele 335, 338, 339, 341, 362, 378, 379, 398, 402, 409, 419, 424, 446, 447, 451, 456, 467, 528, 532 și 538 din hotărârea atacată ( 135 ).

168. Trimiterile la comunicarea privind obiecțiunile de la punctele 338, 339, 341, 362, 402, 456, 467, 532 și 538 din hotărârea atacată servesc exclusiv drept ilustrare și completare a ceea ce Tribunalul dedusese deja nemijlocit din prima decizie de autorizare. Caracterul pur suplimentar al acestor trimiteri la comunicarea privind obiecțiunile este evidențiat la punctele amintite din hotărâre și prin elementele lingvistice adăugate, precum „de altfel”, „în plus”, „pe de altă parte”, „în afară de aceasta”, „a se vedea și” și „[aceasta] este cu atât mai evident cu cât […]”. La nici un punct nu este criticată vreo contradicție între decizia de autorizare și comunicarea privind obiecțiunile. Comunicarea privind obiecțiunile nu a fost utilizată drept standard pentru controlul jurisdicțional al primei decizii de autorizare.

169. Același lucru este valabil și pentru punctele 378 și 379 din hotărârea atacată. Dacă sunt interpretate împreună cu punctul 377 din hotărârea atacată, care le precedă nemijlocit, aceste puncte servesc de asemenea doar la ilustrarea și completarea a ceea ce Tribunalul dedusese anterior doar din decizia de autorizare – referitor la transparența reducerilor de prețuri – și pe care l-a rezumat astfel: „Elementele de probă, astfel cum sunt menționate în decizia în litigiu, nu permit susținerea concluziilor care sunt întemeiate pe acestea.” ( 136 )

170. În schimb, mai problematice par trimiterile la comunicarea privind obiecțiunile de la punctele 335, 398, 408-410, 419, 424, 446, 447, 451 și 528 din hotărârea atacată. Într-adevăr, la prima vedere, Tribunalul pare să încerce la aceste puncte să reproșeze Comisiei că în prima sa decizie de autorizare ( 137 ) s-a îndepărtat de comunicarea privind obiecțiunile fără să ofere explicații suficiente.

171. Potrivit unei jurisprudențe la care atât recurentele, cât și Comisia fac trimitere în procedura de față, Comisia nu este obligată să explice eventualele diferențe față de comunicarea privind obiecțiunile, deoarece această comunicare constituie un document pregătitor a cărui evaluare nu poate avea decât o natură provizorie ( 138 ). O decizie a Comisiei într-o procedură în materia dreptului concurenței sau într-o procedură de control al concentrărilor nu trebuie, așadar, să fie considerată o eroare de drept și să fie anulată întrucât, fără explicații mai detaliate, se abate pe fond de la comunicarea privind obiecțiunile.

172. În orice caz, aceasta nu exclude posibilitatea ca o decizie care se îndepărtează de comunicarea privind obiecțiunile să constituie o eroare de drept din alte motive conținute în această decizie și ca decizia să fie anulată ca urmare a unui recurs.

173. În acest context, trebuie amintit în special faptul că, în cadrul controlului concentrărilor, Comisiei i se solicită să aprecieze contexte economice complexe. După cum am amintit deja, Comisia dispune în acest sens de o marjă de apreciere deloc neglijabilă ( 139 ); totuși aceasta rămâne în permanență supusă controlului efectuat de instanța comunitară. Instanța comunitară trebuie nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor de probă invocate, credibilitatea și coerența acestora, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie toate datele pertinente care trebuie luate în considerare pentru a aprecia o situație complexă și dacă sunt de natură să susțină concluziile care sunt desprinse din acestea ( 140 ).

174. Așadar, chiar dacă în decizia privind compatibilitatea unei concentrări cu piața comună Comisia nu trebuie să explice de ce s-a detașat pe fond de comunicarea privind obiecțiunile, totuși din decizia acesteia trebuie să poată fi deduse trei elemente: — în primul rând, că faptele pe care se întemeiază decizia au fost corecte pe fond și, în special, că acestea se întemeiază pe o administrare credibilă și coerentă a probelor (caracterul corect al faptelor), — în al doilea rând, că nicio informație relevantă care ar putea fi luată în calcul în cursul aprecierii concentrării nu a fost ignorată în luarea deciziei (caracterul complet al faptelor) și — în al treilea rând, faptele care stau la baza deciziei permit susținerea concluziilor care sunt întemeiate pe ele (caracterul credibil al faptelor) ( 141 ).

175. Argumente care arată că, într-un caz concret, Comisia a ținut seama în întregime de datele pertinente, pot proveni din ansamblul circumstanțelor în speță și în special din ansamblul de documente care fac parte din dosarul de procedură administrativă. Nu în ultimul rând, dintre aceste documente face parte și comunicarea privind obiecțiunile, deoarece din această comunicare se poate deduce un rezumat al ansamblului faptelor și al elementelor de probă pe care Comisia le-a considerat relevante pentru decizia din acel moment al procedurii.

176. În acest sens și fără a comite o eroare de drept, Tribunalul putea admite în hotărârea atacată că, în pofida naturii sale provizorii, comunicarea privind obiecțiunile nu „este complet lipsită de sens și complet irelevantă” ( 142 ).

177. Fără îndoială, în cursul procedurii – în special ca urmare a argumentelor invocate în apărare de întreprinderile implicate – poate rezulta că faptele și elementele de probă care stăteau la baza comunicării privind obiecțiunile erau incomplete sau incorecte sau că nu permiteau susținerea concluziilor care sunt întemeiate pe acestea. Acest fapt este recunoscut în mod corect și de Tribunal atunci când afirmă, în hotărârea atacată, că incumbă Comisiei obligația de a ține cont de elementele rezultate din procedura administrativă, precum și de argumentele susținute de întreprinderile implicate, în special pentru a înlătura obiecțiunile care s-au dovedit neîntemeiate ( 143 ).

178. Totuși, instanța comunitară poate și trebuie să se asigure că anumite fapte pe care Comisia le-a stabilit și pe care încă s-a bazat în comunicarea privind obiecțiunile au fost calificate în mod întemeiat drept incorecte și incomplete și au fost înlăturate de Comisie în cursul procedurii. De asemenea, instanța comunitară poate și trebuie să examineze dacă eventuale noi circumstanțe pe care se sprijină în continuare Comisia sunt corecte, dacă situația de fapt astfel stabilită este completă și dacă aceasta este de natură să susțină concluziile reținute de Comisie.

179. Caracterul corect, complet și credibil al faptelor care stau la baza unei decizii poate face obiectul unui control jurisdicțional ( 144 ). Fără o asemenea examinare a temeiului de fapt al deciziei nu se poate aprecia în mod justificat dacă Comisia a rămas în limitele marjei de apreciere de care dispune sau dacă aceasta a comis o eroare vădită de apreciere.

180. Prin urmare, în hotărârea atacată, Tribunalul a procedat corect când a efectuat această examinare cu acest prilej, declarând că Comisia trebuie „să fie cel puțin în măsură să explice în cadrul procedurii în fața instanței motivele pentru care apreciază că evaluările sale provizorii au fost eronate” și, în primul rând, că „evaluările conținute în decizie trebuie să fie compatibile cu constatările de fapt efectuate în comunicarea privind obiecțiunile în măsura în care nu s-a dovedit că acestea sunt incorecte” ( 145 ).

181. Contrar opiniei recurentelor și a Comisiei, autoritatea de control al concentrărilor nu este supusă astfel unei sarcini duble în fața Tribunalului. Acestei autorități nu i se solicită să își susțină decizia și, în plus, să invalideze comunicarea, eventual divergentă, privind obiecțiunile. Aceasta trebuie pur și simplu – în urma obiecțiunilor întemeiate ale unui recurent – să poată dovedi că temeiul de fapt al deciziei sale a fost corect și complet și de natură să susțină concluziile reținute în decizie. Eventuale comentarii care explică de ce anumite elemente ale situației de fapt au fost completate, abandonate sau reevaluate în cursul procedurii administrative sunt legate indisolubil de problema caracterului corect, complet și credibil al faptelor deciziei.

182. Astfel, în ansamblu, Tribunalul a recurs la comunicarea privind obiecțiunile într-o manieră admisibilă ca argument, atunci când s-a pus problema verificării dacă prima decizie de autorizare a fost adoptată pe un temei corect și complet, de natură să sprijine concluziile reținute de Comisie. Tribunalul nu a anulat însă prima decizie de autorizare ca urmare a eventualelor diferențe față de comunicarea privind obiecțiunile, ci din cauza lipsei motivării acesteia și a unei erori vădite de apreciere. Tribunalul a constatat eroarea de apreciere deoarece temeiul deciziei era incomplet și nu era de natură să susțină concluziile reținute de Comisie cu privire la lipsa de transparență a pieței ( 146 ).

c) Concluzie intermediară

183. Pentru a rezuma, se reține astfel că primul motiv și al doilea aspect al celui de al șaselea motiv sunt neîntemeiate.

3. Cu privire la forța probantă a faptelor invocate în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile (al doilea motiv, primul aspect al celui de al treilea motiv)

184. Al doilea motiv se află în strânsă legătură cu primul aspect al celui de al treilea motiv; propunem, așadar, să le examinăm împreună. Recurentele reproșează, în esență, Tribunalului că a aplicat modalități de probațiune excesive elementelor prezentate drept răspuns la comunicarea privind obiecțiunile. Mai mult, Tribunalul se întemeiază în mod greșit pe ideea obligației Comisiei de a efectua noi investigații cu privire la piață după comunicarea privind obiecțiunile.

a) Hotărârea atacată

185. În cadrul analizei sale cu privire la motivul întemeiat pe erori vădite de apreciere în ceea ce privește transparența pieței, Tribunalul afirmă printre altele că „părțile implicate în concentrare nu pot aștepta ultimul moment pentru a prezenta Comisiei elemente de probă în vederea combaterii obiecțiilor ridicate în timp util de către Comisie, în măsura în care aceasta nu ar mai fi în măsură, din acel moment, să efectueze verificările necesare. În acest caz, elementele de probă trebuie cel puțin să apară ca fiind deosebit de credibile, obiective, pertinente și convingătoare pentru a putea combate în mod valabil obiecțiunile ridicate de Comisie” ( 147 ).

186. Mai mult, potrivit aprecierii Tribunalului, Comisia nu poate „merge până la a delega fără control responsabilitatea comenzii anumitor aspecte ale investigației părților implicate în concentrare, în special atunci când, precum în speță, aceste aspecte constituie elementul crucial pe care este întemeiată decizia [în litigiu], iar datele și evaluările prezentate de părțile implicate în concentrare sunt diametral opuse informațiilor adunate de Comisie în cursul investigației sale, precum și concluziilor la care a ajuns aceasta” ( 148 ).

187. Pe de altă parte, în diferite locuri din hotărârea atacată, Tribunalul reproșează Comisiei că, după răspunsul părților implicate în concentrare la comunicarea privind obiecțiunile, Comisia nu a făcut noi studii de piață pentru a controla temeinicia reorientării evaluării sale cu privire la concentrarea preconizată ( 149 ).

b) Apreciere

188. După cum s-a menționat deja în legătură cu primul motiv, respectarea dreptului la apărare înainte de adoptarea oricărei decizii care ar putea aduce prejudicii întreprinderilor implicate este imperativă în procedurile de control al concentrărilor ( 150 ) [a se vedea și articolul 18 alineatul (3) a doua teză din Regulamentul privind concentrările economice].

189. În consecință, în principiu, nu ar putea să se reproșeze întreprinderilor implicate că acestea nu prezintă anumite argumente, fapte sau elemente de probă, eventual decisive, de exemplu la notificarea concentrării sau în timpul studiilor de piață, decât în cadrul argumentelor lor în răspuns la comunicarea privind obiecțiunile ( 151 ). În realitate, numai prin intermediul acestei comunicări părțile implicate în concentrare pot obține indicații detaliate cu privire la rezervele emise de Comisie în privința proiectului acestora de concentrare, precum și cu privire la argumentele și la elementele de probă pe care Comisia se întemeiază în acest scop ( 152 ).

190. Simplul fapt că părțile implicate în concentrare nu prezintă anumite argumente, fapte sau elemente de probă decât ca răspuns la comunicarea privind obiecțiunile nu justifică, așadar, cu nimic presupunerea că acestea ar fi păstrat aceste informații „până în ultimul moment” ( 153 ). Dimpotrivă, din dreptul la apărare al întreprinderilor implicate rezultă că acestea au dreptul de a prezenta în cadrul audierii lor scrise și verbale, cu alte cuvinte, după primirea comunicării privind obiecțiunile, tot ceea ce consideră ca fiind susceptibil de a contracara obiecțiunile și de a determina Comisia să le autorizeze concentrarea preconizată. Astfel de argumente nu sunt tardive, ci intervin la momentul prevăzut în acest scop în cadrul procedurii de control al concentrărilor.

191. De asemenea, nici argume