Părţi

Motivele

Dizpozitiv



Părţi

În cauza T‑541/08,

Sasol, cu sediul în Rosebank (Africa de Sud),

Sasol Holding in Germany GmbH, cu sediul în Hamburg (Germania),

Sasol Wax International AG, cu sediul în Hamburg,

Sasol Wax GmbH, cu sediul în Hamburg,

reprezentate de W. Bosch, de U. Denzel și de C. von Köckritz, avocați,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de F. Castillo de la Torre și de R. Sauer, în calitate de agenți, asistați de M. Gray, avocat,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2008) 5476 final a Comisiei din 1 octombrie 2008 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39.181 – Ceară de lumânări), precum și, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare a amenzii aplicate reclamantelor sau de reducere a cuantumului acesteia,

TRIBUNALUL (Camera a treia),

compus din domnul O. Czúcz (raportor), președinte, doamna I. Labucka și domnul D. Gratsias, judecători,

grefier: domnul N. Rosner, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 3 iulie 2013,

pronunță prezenta

Hotărâre

Motivele

Situația de fapt

1. Procedura administrativă și adoptarea deciziei atacate

1. Prin Decizia C(2008) 5476 final din 1 octombrie 2008 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39.181 – Ceară de lumânări) (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia Comunităților Europene a constatat că reclamantele, Sasol Wax GmbH, Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH și Sasol (denumită în continuare „Sasol Ltd”) (reclamantele fiind denumite în continuare, împreună, „Sasol”), au încălcat, împreună cu alte întreprinderi, articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE prin participarea la o înțelegere pe piața cerii de parafină în SEE și pe piața germană a gaciului de parafină.

2. Destinatarii deciziei atacate sunt, în afară de Sasol, următoarele societăți: ENI SpA; Esso Deutschland GmbH, Esso Société anonyme française, ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA și Exxon Mobil Corp. (denumite în continuare, împreună, „ExxonMobil”); H & R ChemPharm GmbH, H & R Wax Company Vertrieb GmbH și Hansen & Rosenthal KG (denumite în continuare, împreună, „H & R”); Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG; MOL Nyrt.; Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA și Repsol YPF SA (denumite în continuare, împreună, „Repsol”); Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Ltd, The Shell Petroleum Company Ltd, Shell Petroleum NV și The Shell Transport and Trading Company Ltd (denumite în continuare, împreună, „Shell”); RWE Dea AG și RWE AG (denumite în continuare, împreună, „RWE”), precum și Total SA și Total France SA (denumite în continuare, împreună, „Total”) [considerentul (1) al deciziei atacate].

3. Ceara de parafină este produsă în rafinării prin prelucrarea țițeiului. Aceasta este utilizată pentru fabricarea unei varietăți de produse cum ar fi lumânări, produse chimice, anvelope și produse auto, precum și în industria cauciucului, a ambalajelor, a adezivilor și a gumei de mestecat [considerentul (4) al deciziei atacate].

4. Gaciul de parafină este materia primă necesară pentru fabricarea cerii de parafină. Acesta este produs în rafinării ca derivat al fabricării uleiurilor de bază din țiței. Este totodată vândut unor clienți finali, de exemplu, producătorilor de plăci aglomerate [considerentul (5) al deciziei atacate].

5. Comisia și‑a început investigația după ce Shell Deutschland Schmierstoff a informat‑o, prin scrisoarea din 17 martie 2005, cu privire la existența unei înțelegeri, adresându‑i o cerere de imunitate în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea din 2002 privind cooperarea”) [considerentul (72) al deciziei atacate].

6. La 28 și la 29 aprilie 2005, Comisia a efectuat, în temeiul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269), verificări la fața locului în incintele „H & R/Tudapetrol”, ale ENI, ale MOL, precum și în cele aparținând întreprinderilor din grupurile Sasol, ExxonMobil, Repsol și Total [considerentul (75) al deciziei atacate].

7. Între 25 și 29 mai 2007, Comisia a transmis o comunicare privind obiecțiunile fiecăreia dintre societățile enumerate la punctul 2 de mai sus, așadar, și reclamantelor [considerentul (85) al deciziei atacate]. Prin scrisoarea din 13 august 2007, Sasol Wax și Sasol Wax International au răspuns în comun la comunicarea privind obiecțiunile. Printr‑o scrisoare din aceeași zi, Sasol Holding in Germany și Sasol Ltd. au răspuns de asemenea în comun la comunicarea privind obiecțiunile.

8. La 10 și la 11 decembrie 2007, Comisia a organizat o audiere, la care reclamantele au participat [considerentul (91) al deciziei atacate].

9. În decizia atacată, având în vedere probele de care dispunea, Comisia a apreciat că destinatarii, care constituie majoritatea producătorilor de ceară de parafină și de gaci de parafină din cadrul SEE, au participat la o încălcare unică, complexă și continuă a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, care acoperea teritoriul SEE. Această încălcare consta în acorduri sau în practici concertate referitoare la stabilirea prețurilor și la schimbul și la divulgarea de informații sensibile din punct de vedere comercial privind ceara de parafină (denumită în continuare „componenta principală a încălcării”). În ceea ce privește RWE (ulterior Shell), ExxonMobil, MOL, Repsol, Sasol și Total, încălcarea privind ceara de parafină viza de asemenea împărțirea clienților sau a piețelor (denumită în continuare „a doua componentă a încălcării”). În plus, încălcarea săvârșită de RWE, de ExxonMobil, de Sasol și de Total privea și gaciul de parafină vândut clienților finali de pe piața germană (denumită în continuare „componenta încălcării privind gaciul de parafină”) [considerentele (2), (95) și (328) și articolul 1 din decizia atacată].

10. Practicile ilicite s‑au concretizat în cadrul unor reuniuni anticoncurențiale denumite de participanți „reuniuni tehnice” sau, uneori, reuniuni „Blauer Salon” și în cadrul unor „reuniuni privind gaciul de parafină” dedicate în mod special problemelor referitoare la gaciul de parafină.

11. Amenzile aplicate în speță au fost calculate pe baza Orientărilor privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264) (denumite în continuare „Orientările din 2006”), în vigoare la data notificării comunicării privind obiecțiunile societăților enumerate la punctul 2 de mai sus.

12. Decizia atacată cuprinde, printre altele, următoarele dispoziții:

„ Articolul 1

Întreprinderile următoare au încălcat articolul 81 alineatul 1 [CE] și, începând de la 1 ianuarie 1994, articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la un acord continuu și/sau la o practică concertată în sectorul cerii de parafină în cadrul pieței comune și, începând de la 1 ianuarie 1994, în cadrul SEE:

[...]

Sasol Wax GmbH: de la 3 septembrie 1992 până la 28 aprilie 2005;

Sasol Wax International AG: de la 1 mai 1995 până la 28 aprilie 2005;

Sasol Holding in Germany GmbH: de la 1 mai 1995 până la 28 aprilie 2005;

Sasol [Ltd]: de la 1 mai 1995 până la 28 aprilie 2005;

[...]

În ceea ce privește întreprinderile următoare, încălcarea privește de asemenea, pentru perioadele indicate, gaciul de parafină vândut clienților finali pe piața germană:

[...]

Sasol Wax GmbH: de la 30 octombrie 1997 până la 12 mai 2004;

Sasol Wax International AG: de la 30 octombrie 1997 până la 12 mai 2004;

Sasol Holding in Germany GmbH: de la 30 octombrie 1997 până la 12 mai 2004;

Sasol [Ltd]: de la 30 octombrie 1997 până la 12 mai 2004;

[...]

Articolul 2

Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi:

ENI SpA: 29 120 000 EUR;

Esso Société anonyme française: 83 588 400 EUR,

din care, în solidar cu

ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA și ExxonMobil Corporation, pentru 34 670 400 EUR, din care, în solidar cu Esso Deutschland GmbH, pentru 27 081 600 EUR;

Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: 12 000 000 EUR;

Hansen & Rosenthal KG, în solidar cu H & R Wax Company Vertrieb GmbH: 24 000 000 EUR,

din care, în solidar cu

H & R ChemPharm GmbH pentru 22 000 000 EUR;

MOL Nyrt.: 23 700 000 EUR;

Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, în solidar cu Repsol Petróleo SA și cu Repsol YPF SA: 19 800 000 EUR;

Sasol Wax GmbH: 318 200 000 EUR,

din care, în solidar cu

Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH și Sasol [Ltd], pentru 250 700 000 EUR;

Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Limited, The Shell Petroleum Company Limited, Shell Petroleum NV și The Shell Transport and Trading Company Limited: 0 EUR;

RWE‑Dea AG, în solidar cu RWE AG: 37 440 000 EUR;

Total France SA, în solidar cu Total SA: 128 163 000 EUR.”

2. Cu privire la structura grupului Sasol și a Vara și cu privire la stabilirea, în decizia atacată, a răspunderii societăților‑mamă

13. În considerentul (449) al deciziei atacate, Comisia a identificat mai întâi, referitor la grupul Sasol, societatea direct răspunzătoare pentru încălcare. Astfel, Comisia a concluzionat că printre persoanele care au participat la reuniunile tehnice s‑au numărat salariați ai Hans‑Otto Schümann GmbH & Co. KG (denumită în continuare „HOS”), de la începutul încălcării, 3 septembrie 1992, până la 30 aprilie 1995. În continuare, în intervalul 1 mai 1995-31 decembrie 2002, a fost vorba despre Schümann Sasol GmbH & Co. KG, devenită, în anul 2000, Schümann Sasol GmbH (denumite în continuare, împreună, „Schümann Sasol”). Începând cu 1 ianuarie 2003, angajatorul salariaților în discuție a fost Sasol Wax.

14. În consecință, în considerentul (452) al deciziei atacate, în sarcina Sasol Wax, succesoare a HOS și a Schümann Sasol, s‑a stabilit răspunderea pentru încălcare în calitate de participantă directă la încălcare în perioada cuprinsă între 3 septembrie 1992 și 28 aprilie 2005.

15. Comisia a examinat și evoluția în timp a deținerii capitalului HOS, al Schümann Sasol și al Sasol Wax. În această privință, Comisia a diferențiat trei perioade [considerentul (454) al deciziei atacate].

16. În ceea ce privește prima perioadă, cuprinsă între 3 septembrie 1992 și 30 aprilie 1995 (denumită în continuare „perioada Schümann”), Comisia a constatat că HOS era controlată, în ultimă instanță, personal de domnul Schümann prin intermediul Vara Holding GmbH & Co. KG (denumită în continuare „Vara”), care era comanditarul unic al HOS [considerentele (450) și (457) ale deciziei atacate]. Capitalul Vara era deținut în majoritate de domnul Schümann, ceilalți deținători fiind membrii familiei sale. În decizia atacată, pentru încălcarea săvârșită de HOS, nu s‑a stabilit răspunderea nici în sarcina Vara, nici în sarcina domnului Schümann.

17. A doua perioadă a fost cuprinsă între 1 mai 1995 și 30 iunie 2002 (denumită în continuare „perioada întreprinderii comune). La 1 mai 1995, Sasol Ltd a dobândit două treimi din HOS. În urma unei reorganizări, HOS a devenit Schümann Sasol și a continuat să fie societatea direct răspunzătoare pentru încălcare. Schümann Sasol a fost o filială deținută în proporție de 99,9 % de Schümann Sasol International AG, al cărei capital rămânea deținut, în proporție de o treime, de Vara și, în ultimă instanță, de familia Schümann. Două treimi din capitalul Schümann Sasol International erau deținute de Sasol Holding in Germany, la rândul său o filială deținută integral de Sasol Ltd. În privința acestei perioade, Comisia a stabilit răspunderea solidară în sarcina Sasol Wax (în calitate de succesor în drepturi al Schümann Sasol), a Sasol Wax International (în calitate de succesor în drepturi al Schümann Sasol International, societatea‑mamă a Schümann Sasol), a Sasol Holding in Germany (în calitate de societate‑mamă care deține două treimi din capitalul Schümann Sasol International) și în sarcina Sasol Ltd (în calitate de societate‑mamă a Sasol Holding in Germany) [considerentele (451) și (478) ale deciziei atacate]. Astfel, Comisia a considerat că ultimele trei au exercitat o influență decisivă asupra Schümann Sasol [considerentul (453) al deciziei atacate]. Nici Vara, deținătoarea unei treimi din capitalul Schümann Sasol International, nici familia Schümann, proprietară a Vara, nu au fost considerate răspunzătoare pentru încălcarea săvârșită de Schümann Sasol, care era deținută în acea perioadă de Schümann Sasol International (denumită în continuare „Schümann Sasol International” sau „întreprinderea comună”), societate deținută în comun de Vara și de grupul Sasol.

18. A treia perioadă a fost cuprinsă între 1 iulie 2002 și 28 aprilie 2005, data încetării încălcării (denumită în continuare „perioada Sasol”). La 30 iunie 2002, grupul Sasol a dobândit restul de o treime din capitalul Schümann Sasol International, deținut până la acel moment de Vara. Schümann Sasol, redenumită Sasol Wax, rămânea filiala Schümann Sasol International, redenumită, la rândul ei, Sasol Wax International. Din acel moment, capitalul Sasol Wax International a fost deținut integral de Sasol Holding in Germany și, în ultimă instanță, de Sasol Ltd. În privința acestei perioade, Comisia a stabilit în sarcina celor patru reclamante răspunderea solidară pentru încălcarea săvârșită de Sasol Wax, considerând că primele trei reclamante au exercitat o influență decisivă asupra Sasol Wax [considerentele (451) și (453) ale deciziei atacate].

Procedura și concluziile părților

19. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 15 decembrie 2008, reclamantele au introdus prezenta acțiune.

20. Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a decis deschiderea procedurii orale. În cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul său de procedură, Tribunalul a invitat părțile să răspundă în scris la anumite întrebări și să îi comunice anumite documente. Părțile au dat curs acestei solicitări în termenul stabilit.

21. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 3 iulie 2013.

22. Având în vedere legăturile factuale cu cauzele T‑540/08, Esso și alții/Comisia, T‑543/08, RWE și RWE Dea/Comisia, T‑544/08, Hansen & Rosenthal și H & R Wax Company Vertrieb/Comisia, T‑548/08, Total/Comisia, T‑550/08, Tudapetrol/Comisia, T‑551/08, H & R ChemPharm/Comisia, T‑558/08, ENI/Comisia, T‑562/08, Repsol Lubricantes y Especialidades și alții/Comisia, și T‑566/08, Total Raffinage Marketing/Comisia, precum și apropierea și dificultatea chestiunilor de drept invocate, Tribunalul a decis să delibereze în aceste cauze conexe numai după ultima ședință, respectiv cea din 3 iulie 2013, desfășurată în prezenta cauză.

23. În cererea introductivă, reclamantele solicită Tribunalului:

– cu titlu principal, anularea deciziei atacate în măsura în care le privește;

– cu titlu subsidiar, anularea amenzii care le este aplicată în decizia atacată sau reducerea în mod adecvat a cuantumului acesteia;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

24. Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea în totalitate a acțiunii, inclusiv a cererilor cu titlu subsidiar;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

25. În susținerea acțiunii, reclamantele invocă șapte motive. Primul motiv este întemeiat pe stabilirea eronată în sarcina Sasol Ltd, a Sasol Holding in Germany și a Sasol Wax International a răspunderii pentru încălcarea săvârșită de Schümann Sasol în perioada întreprinderii comune. Al doilea motiv este întemeiat pe stabilirea eronată în sarcina Sasol Ltd, a Sasol Holding in Germany și a Sasol Wax International a răspunderii pentru încălcarea săvârșită de Sasol Wax în perioada Sasol. Al treilea motiv este întemeiat pe o încălcare a principiului egalității de tratament, în sensul că Comisia nu a stabilit în sarcina Vara răspunderea solidară pentru perioada Schümann și pentru perioada întreprinderii comune. Al patrulea motiv este întemeiat pe o stabilire eronată a cuantumului de bază al amenzii. Al cincilea motiv este întemeiat pe luarea în considerare eronată a rolului de conducător al Sasol. Al șaselea motiv este întemeiat pe nelegalitatea plafonării nediferențiate a cuantumului amenzii în privința diferitor perioade ale încălcării. Al șaptelea motiv este întemeiat pe omisiunea nelegală de a acorda Sasol imunitate totală în ceea ce privește anumite părți ale amenzii.

1. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe stabilirea eronată în sarcina Sasol Ltd, a Sasol Holding in Germany și a Sasol Wax International a răspunderii pentru încălcare în ceea ce privește perioada întreprinderii comune

26. În opinia reclamantelor, Comisia a concluzionat în mod eronat că Sasol Ltd, prin intermediul Sasol Holding in Germany, filiala acesteia deținută integral, a exercitat singură o influență decisivă asupra Schümann Sasol International și, astfel, a stabilit în mod eronat în sarcina Sasol Ltd, a Sasol Holding in Germany și a Sasol Wax International răspunderea aferentă perioadei întreprinderii comune. Legăturile organizatorice, economice și juridice între Schümann Sasol și societățile menționate, pe care Comisia s‑a întemeiat în decizia atacată, nu ar susține o asemenea concluzie.

27. Reclamantele apreciază, cu titlu principal, că Vara, cealaltă societate‑mamă, a exercitat singură o influență decisivă asupra Schümann Sasol International în perioada întreprinderii comune. Cu titlu subsidiar, reclamantele consideră că această influență decisivă era exercitată în comun de cele două societăți‑mamă.

28. Comisia răspunde că Sasol a fost sancționată în mod corect, având în vedere propria răspundere și în conformitate cu Orientările din 2006. În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, Comisia nu are obligația să motiveze faptul că nu a adoptat o decizie referitoare la o încălcare adresată unor terți și că o întreprindere nu poate să conteste o sancțiune care i‑a fost aplicată pentru motivul că unei alte întreprinderi nu i s‑a aplicat o amendă.

Observații introductive

29. În ceea ce privește răspunderea solidară a unei societăți‑mamă pentru comportamentul filialei sale sau al unei întreprinderi comune deținute de aceasta, trebuie amintit că faptul că o filială sau o întreprindere comună are personalitate juridică distinctă nu este suficient pentru a înlătura posibilitatea ca societății‑mamă să i se impute comportamentul acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, Imperial Chemical Industries/Comisia, 48/69, Rec., p. 619, punctul 132).

30. Astfel, dreptul concurenței al Uniunii vizează activitățile întreprinderilor, iar noțiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare (Hotărârea Curții din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237, punctul 54, și Hotărârea Tribunalului din 13 iulie 2011, General Technic‑Otis și alții/Comisia, T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 și T‑146/07, Rep., p. II‑4977, punctul 53).

31. Instanțele Uniunii au precizat de asemenea că noțiunea de întreprindere trebuia să fie înțeleasă, în acest context, în sensul că desemnează o unitate economică chiar dacă, din punct de vedere juridic, această unitate economică ar fi constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (a se vedea Hotărârea Curții din 12 iulie 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Rec., p. 2999, punctul 11, Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 55 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 29 iunie 2000, DSG/Comisia, T‑234/95, Rec., p. II‑2603, punctul 124). S‑a subliniat astfel că, în vederea aplicării normelor de concurență, nu este determinantă separarea formală dintre două societăți, rezultată din personalitatea lor juridică distinctă, importantă fiind existența sau inexistența unui comportament uniform al acestora pe piață. Prin urmare, poate fi necesar să se stabilească dacă două societăți cu personalități juridice distincte formează sau fac parte din una și aceeași întreprindere sau entitate economică care prezintă un comportament unic pe piață (Hotărârea Imperial Chemical Industries/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 140, Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 2005, DaimlerChrysler/Comisia, T‑325/01, Rec., p. II‑3319, punctul 85, și Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 54).

32. În cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele de concurență, răspunderea pentru această încălcare revine entității respective, potrivit principiului răspunderii personale (Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 56, și Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 55).

33. Comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă din cauza apartenenței acesteia la aceeași întreprindere atunci când această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață deoarece, în această privință, se află sub influența decisivă a societății‑mamă, având în vedere mai ales legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc aceste două entități juridice (a se vedea în acest sens Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 58, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 527).

34. Comportamentul pe piață al filialei se află sub influența decisivă a societății‑mamă în special în cazul în care filiala aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă în această privință (Hotărârea Imperial Chemical Industries/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctele 133, 137 și 138; a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Metsä-Serla și alții/Comisia, C‑294/98 P, Rec., p. I‑10065, punctul 27).

35. Comportamentul pe piață al filialei se află, în principiu, sub influența decisivă a societății‑mamă atunci când aceasta reține numai prerogativa de definire sau de aprobare a anumitor decizii comerciale strategice, eventual de către reprezentanții săi în organele filialei, în timp ce prerogativa de definire a politicii comerciale stricto sensu a filialei este delegată conducătorilor care au sarcina administrării operaționale a acesteia, aleși de societatea‑mamă și care reprezintă și promovează interesele sale comerciale (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 9 septembrie 2011, Alliance One International/Comisia, T‑25/06, Rep., p. II‑5741, punctele 138 și 139, confirmată prin Ordonanța Curții din 13 decembrie 2012, Alliance One International/Comisia, C‑593/11 P, nepublicată în Repertoriu, punctul 30).

36. Atunci când este asigurat caracterul uniform al comportamentului pe piață al filialei și al societății‑mamă a acesteia, în special în cazurile descrise la punctele 34 și 35 de mai sus, sau prin alte legături economice, organizatorice și juridice care unesc societățile, ele fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, potrivit jurisprudenței menționate la punctul 31 de mai sus. Astfel, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie prin care se aplică amenzi societății‑mamă, fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 59).

37. Jurisprudența reprodusă la punctele 29-36 de mai sus se aplică și în cazul stabilirii răspunderii uneia sau mai multor societăți‑mamă pentru o încălcare săvârșită de întreprinderea comună a acestora (Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctele 52-56).

38. Tocmai în lumina acestor reguli trebuie examinate argumentele reclamantelor și caracterul exact al constatărilor cuprinse în decizia atacată în ceea ce privește stabilirea în sarcina lor a răspunderii pentru acțiunile ilicite ale Schümann Sasol și ale societății‑mamă a acesteia, Schümann Sasol International, deținută în perioada întreprinderii comune în proporție de două treimi de Sasol Holding in Germany și în proporție de o treime de Vara.

Decizia atacată

39. În decizia atacată, Comisia a respins argumentația reclamantelor prin care au încercat să demonstreze că, în perioada întreprinderii comune, Schümann Sasol International se afla sub controlul efectiv al Vara. Comisia și‑a întemeiat, în esență, această concluzie pe următoarele considerații:

„[...]

(471) Comisia consideră că Sasol, prin intermediul filialei sale deținute integral Sasol Holding in Germany GmbH, exercita o influență decisivă asupra Schümann Sasol International.

(472) După cum explică Sasol, [directoratul], responsabil pentru activitățile curente, era compus dintr‑un reprezentant al Sasol, un reprezentant al Vara și un președinte. În temeiul regulamentului [directoratului], acesta adoptă, în măsura posibilului, deciziile în unanimitate sau cu majoritate simplă. În caz de egalitate de voturi, președintele [directoratului] dispune de un vot decisiv. Sasol afirmă că, în cea mai mare parte a perioadei întreprinderii comune, președintele a fost un reprezentant al Vara. În urma unor cercetări mai aprofundate, Comisia contestă afirmațiile Sasol cu privire la acest aspect. Persoana în discuție își datora titlul de președinte mai mult cunoștințelor sale despre activitate și faptului că și Sasol dorea ca aceasta să prezideze [directoratul] întreprinderii comune. Pentru Sasol, în calitate de acționar majoritar, era important să dispună în [directorat] de o persoană care cunoștea deja activitățile anterioare ale HOS. Persoana în discuție lucrase pentru predecesorul german al Schümann Sasol International și, în consecință, cunoștea perfect funcționarea societății absorbite ulterior de Sasol. Pe de altă parte, în perioada în care persoana în discuție a devenit președinte (2 mai 1995), nu era angajată de Vara. De fapt, această persoană nu a fost angajată de Vara înainte de anul 1997. Aceasta a fost președinte al întreprinderii comune în intervalul 2 mai 1995-30 iunie 2001, data înlocuirii sale cu domnul [D. S. R.] din cadrul Sasol.

(473) Consiliul de supraveghere al întreprinderii comune era compus din șase membri, patru reprezentanți ai Sasol și doi reprezentanți ai Vara. Astfel cum a explicat Sasol, acordul acționarilor cu privire la drepturile de vot încheiat între Sasol și Vara prevedea ca Sasol și Vara să adopte rezoluțiile în unanimitate, fiecare dintre ele dispunând de un vot, majoritatea Sasol în cadrul consiliului de supraveghere fiind astfel desființată. În lipsa consensului, propunerea era considerată respinsă. Totuși, acordul acționarilor cu privire la drepturile de vot prevedea deopotrivă la articolul 3, referitor la rezoluțiile consiliului de supraveghere, că articolul 1 din acord se aplica mutatis mutandis . Articolul 1.5 din acord prevede că, dacă nu se poate obține o decizie unanimă cu privire la chestiunile enumerate la literele a)-d) ale articolului respectiv, propunerea Sasol, întrucât aceasta deține mai mult de 50 % din capitalul societății, ar avea prioritate și că Vara va vota în conformitate cu decizia Sasol. Chestiunile amintite la literele a)-d) ale articolului 1.5 sunt următoarele: întocmirea situațiilor financiare anuale, numirea cenzorilor, numirea cenzorilor speciali și aprobarea investițiilor [în capitaluri de către societate] sau orice chestiune care privește filialele sale.

(474) [În ceea ce privește adunarea generală], Sasol arată că Vara dispunea de minoritate de blocaj, rezoluțiile necesitând o majoritate de trei sferturi din voturile exprimate, Vara dispunând de o treime din voturi. În plus, potrivit Sasol, acordul acționarilor cu privire la drepturile de vot prevedea că Sasol și Vara se angajau să ia în comun orice decizie a acționarilor și să voteze în unanimitate în toate împrejurările, fiecare dispunând de un vot, și că, în cazul în care nu putea fi obținută unanimitatea, nici Sasol, nici Vara nu trebuiau să acționeze, Vara neputând fi astfel pusă în poziție minoritară. Cu toate acestea, astfel cum s‑a explicat mai sus, acordul acționarilor cu privire la drepturile de vot cuprinde la articolul 1.5, care se aplică adunării [generale], o listă cu anumite subiecte cu privire la care dorințele Sasol trebuiau să aibă prioritate [a se vedea considerentul (473)].

(475) În ceea ce privește situația descrisă în considerentele (472)-(474) și în special aptitudinea Sasol de a‑și impune voința în cadrul unor decizii strategice importante dacă nu putea fi obținut consensul, decizii enumerate la articolul 1.5 din acordul acționarilor cu privire la drepturile de vot (de exemplu, aprobarea investițiilor în capitaluri), trebuie să se considere că Sasol a exercitat în fapt controlul asupra întreprinderii comune. Împrejurarea că, astfel cum susține Sasol, administratorii [Schümann Sasol] lucraseră anterior în cadrul HOS nu contrazice această concluzie, autorizarea consiliului de supraveghere fiind cerută pentru asemenea decizii de recrutare privind posturile de conducere superioară [articolul 2 alineatul 2 litera c) din regulamentul directoratului], iar Sasol fiind, prin urmare, în măsură să se opună acestor decizii.

[...]

(481) Pentru motivele dezvoltate mai sus, Comisia consideră răspunzătoare în perioada întreprinderii comune nu numai societatea autoare a încălcării, [Schümann Sasol], ci și societățile‑mamă ale acesteia, Sasol International AG, Sasol Ltd și Sasol Holding in Germany GmbH, întrucât controlul exercitat de Sasol asupra întreprinderii comune a fost dovedit [...] După cum s‑a demonstrat în considerentele (329)-(333), diferite societăți aparținând aceluiași grup formează o unitate economică și, în consecință, o întreprindere în sensul articolului 81 [CE], dacă societățile respective nu decid în mod autonom asupra comportamentului lor pe piață. În cazul unei întreprinderi comune, este posibil să se concluzioneze în sensul că întreprinderea comună și societățile‑mamă formează o unitate economică în vederea aplicării articolului 81 [CE] dacă întreprinderea comună nu a decis în mod autonom asupra propriului comportament pe piață. Faptul că întreprinderea comună trebuie sau nu trebuie considerată întreprindere comună deplină [nu are relevanță] în acest context, [întrucât] dovezile factuale demonstr[ează] exercitarea unei influențe decisive. Împrejurarea că societățile‑mamă ale unei întreprinderi comune pot fi considerate răspunzătoare este conform practicii Comisiei cu privire la această chestiune specifică, potrivit principiilor juridice generale explicate în considerentul (340) și definite de instanțele comunitare. Faptul că, în alte circumstanțe, decizia nu a fost adresată societăților‑mamă ale unei întreprinderi comune nu înseamnă, în împrejurările de față, că Sasol International AG, Sasol Ltd și Sasol Holding in Germany GmbH, în calitate de societăți‑mamă aparținând grupului Sasol, nu pot fi considerate răspunzătoare pentru activitățile filialei lor, Comisia dispunând astfel de o marjă de discreție în privința deciziei sale de a stabili răspunderea pentru o încălcare în sarcina anumitor entități ale unei întreprinderi și efectuând aprecieri de la caz la caz.”

Cu privire la diferențierea noțiunii de control de cea a exercitării efective a unei influențe decisive, astfel cum este aplicată în contextul articolului 81 CE

40. Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, în cadrul examinării caracterului imputabil al încălcării săvârșite de Schümann Sasol, filială a întreprinderii comune, Comisia nu a diferențiat explicit noțiunile „control” și „prerogativa de control”, pe de o parte, de noțiunile „unitate economică” și „exercitare efectivă a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial”, pe de altă parte.

41. Reclamantele susțin că această abordare este incorectă, dat fiind că noțiunea de control nu implică o exercitare efectivă a unei influențe decisive.

42. În primul rând, trebuie amintit că, potrivit articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 139/2004 al Consiliului din 20 ianuarie 2004 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (JO L 24, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 201, „o situație de control decurge din drepturi, din contracte sau din orice alte mijloace care, separat sau combinate și având în vedere considerentele de fapt sau de drept relevante, conferă posibilitatea exercitării unei influențe decisive asupra activității unei întreprinderi”.

43. Potrivit jurisprudenței, pentru a putea imputa unei societăți comportamentul anticoncurențial al altei societăți în temeiul articolului 81 CE, Comisia nu se poate întemeia numai pe capacitatea de influență decisivă, astfel cum s‑a reținut în cadrul aplicării Regulamentului nr. 139/2004 cu ocazia demonstrării controlului, fără să fie necesar să verifice dacă această influență a fost exercitată efectiv (Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctul 69).

44. Dimpotrivă, Comisia are, în principiu, obligația de a demonstra existența unei asemenea influențe decisive pe baza unui ansamblu de elemente de fapt (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Avebe/Comisia, T‑314/01, Rec., p. II‑3085, punctul 136 și jurisprudența citată). Printre aceste elemente se numără cumulul de funcții, de către aceleași persoane fizice, în conducerea societății‑mamă și în cea a filialei sau a întreprinderii comune (Hotărârea Tribunalului din 12 iulie 2011, Fuji Electric/Comisia, T‑132/07, Rep., p. II‑4091, punctul 184; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctele 119 și 120) sau faptul că aceste societăți aveau obligația de a urma directivele emise de conducerea lor unică fără a putea adopta un comportament independent pe piață (a se vedea în acest sens Hotărârea HFB și alții/Comisia, punctul 33 de mai sus, punctul 527).

45. În speță, Comisia nu s‑a întemeiat pe o asemenea demonstrație directă a exercitării de către Sasol Ltd și de către Sasol Holding in Germany a unei influențe decisive asupra Schümann Sasol International.

46. Astfel, în esență, Comisia a examinat prerogativa decizională pe care Sasol o putea exercita în cadrul organelor întreprinderii comune prin intermediul reprezentanților săi. Analiza în această privință se întemeiază în principal pe o examinare abstractă a modalităților de luare a deciziei în cadrul acestor organe, având la bază clauzele din acordul acționarilor și din regulamentul directoratului, care reproduceau modalitățile de vot prevăzute în statutul structurii comune. În plus, Comisia își întemeiază concluzia privind stabilirea în sarcina Sasol Holding in Germany și a Sasol Ltd a răspunderii pentru activitățile ilicite ale Schümann Sasol International îndeosebi pe afirmația potrivit căreia „a fost demonstrat controlul exercitat de Sasol asupra întreprinderii comune” [considerentul (481) al deciziei atacate].

47. Rezultă că, în speță, Comisia a concluzionat în sensul exercitării de către Sasol Ltd și de către Sasol Holding in Germany a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al Schümann Sasol International în special pe baza unei analize abstracte a documentelor semnate înainte de începerea funcționării Schümann Sasol International, urmând modelul unei analize efectuate potrivit normelor care reglementează autorizarea concentrărilor.

48. În al doilea rând, Tribunalul este solicitat în acest fel să examineze în ce măsură o asemenea analiză abstractă și prospectivă efectuată în domeniul concentrărilor sau în ce măsură adoptarea deciziei de autorizare care precede începerea funcționării întreprinderii comune poate fi utilizată și pentru demonstrarea exercitării efective a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al întreprinderii comune într‑o decizie prin care se stabilește în sarcina societăților‑mamă răspunderea pentru o încălcare a articolului 81 CE săvârșită anterior de întreprinderea comună respectivă.

49. În această privință, din jurisprudență reiese că, deși prerogativa sau posibilitatea de a determina deciziile comerciale ale întreprinderii comune se încadrează, în sine, doar în simpla capacitate de a exercita o influență decisivă asupra comportamentului său comercial și, astfel, în noțiunea „control” în sensul Regulamentului nr. 139/2004, Comisia și instanțele Uniunii pot prezuma că actele cu putere de lege și clauzele acordurilor referitoare la funcționarea întreprinderii respective, în special cele din contractul care instituie întreprinderea comună și cele din convențiile acționarilor cu privire la dreptul de vot, au fost puse în aplicare și au fost respectate. Într‑o asemenea situație, examinarea exercitării efective a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al întreprinderii comune poate consta într‑o analiză abstractă a documentelor încheiate înainte de începerea funcționării acesteia, urmând modelul analizei privind controlul. În special, atunci când aceste dispoziții și clauze prevăd că voturile fiecărei societăți‑mamă erau necesare pentru adoptarea unei rezoluții în cadrul unui organ al întreprinderii comune, Comisia și instanțele Uniunii pot demonstra, în lipsa unei probe contrare, că acele rezoluții erau adoptate în comun de societățile‑mamă (a se vedea în acest sens Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctele 137-139, Hotărârea Fuji Electric/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctele 186-193, și Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctele 112 și 113). De asemenea, atunci când clauzele în discuție permit unei singure societăți‑mamă să stabilească deciziile organelor întreprinderii comune, Comisia și instanțele Uniunii pot demonstra, în lipsa unor probe contrare, că societatea‑mamă respectivă exercita o influență decisivă asupra acelor decizii.

50. Cu toate acestea, întrucât examinarea privind exercitarea efectivă a unei influențe decisive este retrospectivă și poate astfel să se întemeieze pe elemente concrete, atât Comisia, cât și părțile interesate pot dovedi că deciziile comerciale ale întreprinderii comune au fost determinate potrivit unor modalități diferite de cele care rezultau doar din examinarea abstractă a acordurilor referitoare la funcționarea întreprinderii comune (a se vedea în acest sens Hotărârea Fuji Electric/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctele 194 și 195, și Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctele 115-117). În special, Comisia sau părțile interesate pot dovedi că, în pofida prerogativei unei singure societăți‑mamă de a adopta deciziile respective prin intermediul reprezentanților săi în organele întreprinderii comune, în realitate acestea erau adoptate de mai multe societăți‑mamă sau de toate societățile‑mamă, în unanimitate.

Cu privire la temeinicia constatării Comisiei referitoare la imputarea Sasol Holding in Germany și Sasol Ltd a încălcării săvârșite de Schümann Sasol International

51. Reclamantele contestă, în esență, pe baza unui dublu temei, analiza Comisiei referitoare la imputarea Sasol Holding in Germany și a Sasol Ltd a încălcării săvârșite de Schümann Sasol International. Pe de o parte, acestea consideră că Comisia a săvârșit o eroare de apreciere prin faptul că nu a recunoscut că domnul B. I., președintele directoratului Schümann Sasol International, era reprezentantul Vara. Astfel, în opinia reclamantelor, Vara avea posibilitatea, prin intermediul reprezentantului său, domnul B. I., să determine singură deciziile directoratului în cea mai mare parte a perioadei întreprinderii comune, din moment ce, potrivit regulamentului directoratului, președintele dispunea de un vot decisiv în cazul de egalitate de voturi între membrii directoratului. Pe de altă parte, reclamantele susțin că, potrivit statutului întreprinderii comune și acordului acționarilor, Vara putea bloca partea esențială a deciziilor în cadrul adunării generale și al consiliului de supraveghere al întreprinderii comune, astfel încât Sasol Holding in Germany nu putea să adopte singură aceste decizii prin intermediul votului exprimat de reprezentanții săi. Pe acest temei, reclamantele apreciază că Sasol Holding in Germany nu putea să exercite o influență decisivă asupra comportamentului comercial al Schümann Sasol International.

52. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în ceea ce privește stabilirea răspunderii pentru o încălcare săvârșită de o întreprindere comună în sarcina mai multor societăți‑mamă, Comisia poate demonstra exercitarea efectivă a unei influențe decisive prin dovedirea conducerii comune a întreprinderii comune de către societățile‑mamă ale acesteia. În ceea ce privește natura acestei conduceri comune, în Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 44 de mai sus (punctele 136-138), Tribunalul a considerat pertinente indiciile care arătau că membrii organelor întreprinderii comune desemnați de fiecare societate‑mamă și care reprezentau interesele lor comerciale trebuiau să lucreze în strânsă colaborare în cadrul definirii și al punerii în aplicare a politicii comerciale a întreprinderii comune și că deciziile adoptate de aceștia trebuiau să reflecte în mod necesar un concurs de voințe din partea fiecărei societăți‑mamă în sarcina căreia Comisia a stabilit răspunderea. Tribunalul a examinat nu numai luarea deciziilor strategice în cadrul întreprinderii comune, ci și administrarea afacerilor curente și a menționat că cei doi directori desemnați de cele două societăți‑mamă trebuiau să lucreze în strânsă colaborare și în această privință (Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctele 136-138).

53. Cu toate acestea, în speță, Comisia nu a stabilit răspunderea pentru încălcarea săvârșită de Schümann Sasol International în sarcina celor două societăți‑mamă ale acesteia, ci doar în sarcina Sasol Holding in Germany și a societății‑mamă a acesteia, Sasol Ltd.

54. Or, în cazul în care Comisia stabilește răspunderea pentru o încălcare săvârșită de o întreprindere comună în sarcina unei singure societăți‑mamă a acesteia, are obligația de a demonstra că influența decisivă asupra comportamentului comercial al întreprinderii comune era exercitată unilateral de această societate‑mamă.

55. Din decizia atacată și din înscrisurile Comisiei în cadrul procedurii la Tribunal reiese că aceasta consideră că, în speță, era îndeplinită condiția descrisă la punctul 54 de mai sus. Astfel, în considerentul (471) al deciziei atacate, Comisia a constatat că „Sasol [Ltd], prin intermediul filialei sale deținute integral Sasol Holding in Germany GmbH, exercita o influență decisivă asupra Schümann Sasol International”. În plus, la punctul 49 din memoriul în apărare, Comisia afirmă că „Sasol [Ltd] (prin intermediul Sasol Holding) exercitase un control exclusiv asupra [Schümann Sasol International]”, iar la punctul 67 din același memoriu că „Vara nu i se putea imputa încălcarea deoarece Sasol a fost singura care a exercitat o influență decisivă asupra întreprinderii comune”.

56. Astfel, trebuie să se examineze dacă, pe baza elementelor reunite în decizia atacată și în pofida argumentelor reclamantelor expuse în cursul procedurii administrative în ceea ce privește ponderea Vara în conducerea întreprinderii comune, Comisia putea să concluzioneze în mod întemeiat că Sasol a exercitat unilateral o influență decisivă asupra Schümann Sasol International.

Cu privire la directoratul Schümann Sasol International

57. Reclamantele arată că rezoluțiile directoratului Schümann Sasol International erau adoptate cu majoritate simplă și că, în caz de egalitate de voturi, votul președintelui directoratului era decisiv. Or, președintele directoratului, domnul B. I., ar fi reprezentat interesele Vara.

58. Reclamantele susțin, în esență, că Comisia a săvârșit o eroare de apreciere a elementelor de probă pe care le deținea, în sensul că a concluzionat că domnul B. I. nu reprezenta Vara, ci prezida întreprinderea comună la solicitarea Sasol. Comisia și‑ar fi întemeiat constatarea pe declarația dată de Vara la 11 octombrie 2007, în care domnul B. I. a răspuns în numele Vara la întrebările Comisiei și ar fi declarat în mod paradoxal, deși se desemna drept reprezentant al Vara în privința oricărei alte întrebări care ar fi fost adresată de Comisie, că nu a reprezentat Vara în perioada întreprinderii comune.

59. Pe de altă parte, reclamantele fac trimitere la declarația lor din 18 aprilie 2008, potrivit căreia domnul B. I. ar fi acționat, în realitate, ca mâna dreaptă a domnului Schümann și ar fi reprezentat Vara în întreprinderea comună cu Sasol. Înainte de perioada întreprinderii comune, domnul B. I. ar fi fost persoana fizică ce a exercitat o funcție de conducere în cadrul HOS, controlată de Vara, fiind directorul general al acesteia începând cu anul 1987, și ar fi acționat în calitate de persoană de încredere a domnului Schümann. În plus, domnul B. I. ar fi ocupat deopotrivă posturi de conducere în cadrul Vara și al altor societăți deținute de domnul Schümann în perioada întreprinderii comune și ulterior acesteia. Legătura strânsă a domnului B. I. cu Vara și cu domnul Schümann ar reieși de asemenea din anunțul de constituire a structurii comune, din 6 iunie 1995.

60. Reclamantele afirmă că, în cursul procedurii administrative, Comisia avea cunoștință despre aceste fapte, însă, cu toate acestea, le‑a ignorat fără motiv, a acordat prioritate declarației date de Vara, care provenea de la domnul B. I. personal, cu alte cuvinte, de la o persoană care deținea ea însăși o parte din capitalul Vara în calitate de asociat comanditar.

61. Comisia arată, mai întâi, că noțiunea de influență decisivă nu are în vedere administrarea operațională a întreprinderii comune, ci orientările fundamentale privind politica sa comercială. Or, astfel cum reiese din statutul Schümann Sasol International, directoratul își desfășura activitatea sub controlul consiliului de supraveghere, iar actele directoratului referitoare la aspecte importante ale politicii sale comerciale erau supuse aprobării prealabile a consiliului de supraveghere.

62. În continuare, Comisia susține că domnul B. I. nu a reprezentat Vara, ci că își datora titlul cunoștințelor sale în domeniul în care Schümann Sasol își desfășura activitatea și că numirea sa corespundea voinței Sasol. Prin declarația din 11 octombrie 2007, Vara ar fi informat Comisia că domnul B. I. fusese desemnat director al Sasol International deoarece Sasol dorea să valorifice cunoașterea sa aprofundată a activităților HOS și, prin urmare, să îl numească în directorat. Potrivit Comisiei, această informație este credibilă, întrucât Sasol avea în mod special interesul ca întreprinderea comună să fie administrată adecvat și întrucât a dorit să asigure continuitatea administrării sale, încredințând funcționarea cotidiană unui membru al directoratului care cunoștea sectorul cerii de parafină și în special activitățile anterioare ale HOS. În orice caz, la punctul 10 din duplică, Comisia a considerat că constatările sale, astfel cum sunt menționate în considerentul (472) al deciziei atacate, presupun că domnul B. I. a reprezentat Sasol, iar nu Vara în directoratul Schümann Sasol International.

63. Tribunalul consideră că este util să examineze, mai întâi, rolul domnului B. I. în directoratul Schümann Sasol International și, în continuare, problema mai generală dacă Sasol putea să determine unilateral rezoluțiile adoptate în cadrul acestui directorat.

Cu privire la rolul domnului B. I.

64. Trebuie amintit că, aproape în întreaga perioadă a întreprinderii comune, domnul B. I. a fost președintele directoratului Schümann Sasol International.

65. În cursul procedurii administrative, reclamantele au afirmat că domnul B. I. fusese reprezentantul Vara, în timp ce Vara a declarat că numirea acestuia corespundea voinței Sasol, astfel încât Vara nu fusese reprezentată de domnul B. I.

66. Cu titlu introductiv, trebuie arătat că observațiile din considerentul (472) ale deciziei atacate reflectă tocmai conținutul unei declarații date de Vara la 11 octombrie 2007. În schimb, poziția exprimată în declarația dată de Sasol la 18 aprilie 2008, potrivit căreia domnul B. I. reprezenta Vara, în mod similar documentelor care o susțineau, au fost înlăturate de Comisie.

67. În ceea ce privește conținutul afirmațiilor Comisiei referitoare la rolul domnului B. I., reclamantele susțin, în esență, că aceasta a săvârșit o eroare de apreciere prin faptul că nu a recunoscut că domnul B. I. reprezenta Vara în cadrul directoratului.

68. În primul rând, trebuie arătat că domnul B. I. a ocupat posturi importante în societățile deținute de domnul Schümann și de grupul Vara anterior perioadei întreprinderii comune, în perioada întreprinderii comune și ulterior acesteia.

69. Trebuie amintit că, la 29 noiembrie 1996, domnul B. I. a devenit asociat comanditar al Vara, una dintre societățile‑mamă directe ale Schümann Sasol International. Această calitate presupunea că el deținea o parte din capitalul Vara, ceilalți proprietari ai Vara fiind membrii familiei Schümann. În această privință, Tribunalul apreciază că deținerea unei părți din capitalul social constituie o împrejurare susceptibilă să demonstreze că domnul B. I. putea să se identifice cu interesele comerciale specifice ale Vara.

70. De asemenea, domnul B. I., cel puțin într‑o parte a perioadei întreprinderii comune și în paralel cu exercitarea funcțiilor sale de președinte al directoratului Schümann Sasol International, a fost directorul general al Vara.

71. Or, din jurisprudență reiese că cumulul de posturi de conducere în una dintre societățile‑mamă și în întreprinderea comună a acestora constituie un indiciu important al faptului că această societate‑mamă exercită o influență asupra deciziilor comerciale ale întreprinderii comune prin exercitarea prerogativei decizionale deținute de un asemenea membru al conducerii întreprinderii comune (a se vedea în acest sens Hotărârea Fuji Electric/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 199).

72. În continuare, începând cu 15 iunie 1995, domnul B. I. a fost administrator al Vara Beteiligungsgesellschaft mbH. Potrivit unui element de probă prezentat de reclamante, el ocupa încă postul respectiv în anul 2011, alături de domnul Schümann. În plus, domnul B. I. a fost administrator al Beteiligungsgesellschaft Hans‑Otto Schümann mbH între 4 aprilie 1989 și data dizolvării acestei societăți, 13 septembrie 1996. Această din urmă societate este asociată deopotrivă domnului Schümann, fondator și proprietar principal al Vara.

73. Pe de altă parte, trebuie să se observe că la 1 iulie 2001, atunci când domnul D. S. R. l‑a înlocuit pe domnul B. I. în calitate de președinte al directoratului Schümann Sasol International, domnul B. I. a devenit unul dintre cei șase membri ai consiliului de supraveghere al acestei societăți‑mamă. Procedând astfel, domnul B. I. l‑a înlocuit pe domnul E. B. R., care, tot potrivit Comisiei, era reprezentantul Vara, compunerea consiliului de supraveghere rămânând în rest neschimbată. Această împrejurare denotă că domnul B. I. reprezenta Vara în cadrul consiliului de supraveghere. De altfel, acest element este suficient, în sine, pentru a respinge teza Comisiei potrivit căreia domnul B. I. reprezenta Sasol în cadrul directoratului, întrucât nu se poate concepe că, într‑un asemenea caz, imediat după încetarea mandatului său, acesta a putut să înceapă să reprezinte Vara în cadrul consiliului de supraveghere.

74. În sfârșit, trebuie arătat că, în scrisoarea din 2 februarie 1995 adresată tuturor salariaților HOS, domnul Schümann și domnul B. I. au informat salariații cu privire la negocierile care erau în curs de desfășurare cu Sasol. Aceștia menționează în scrisoare: „[V]om putea să ne exercităm influența asupra [noii conduceri a întreprinderii comune] în viitor ca și în trecut.”

75. Pe acest temei, Tribunalul constată că, în stadiul procedurii administrative, reclamantele au furnizat elemente de probă susceptibile să demonstreze că domnul B. I. avea legături strânse cu grupul Vara și cu domnul Schümann, că acesta putea să se identifice cu interesele comerciale specifice ale Vara, în special din cauza calității sale de asociat comanditar, și că Vara putea să exercite o influență importantă asupra deciziilor directoratului întreprinderii comune din cauza cumulului de posturi ale domnului B. I., ceea ce putea determina alinierea politicii comerciale a Schümann Sasol International la cea a Vara.

76. În consecință, Comisia a săvârșit o eroare de apreciere atunci când a înlăturat din analiza sa acest ansamblu de probe pertinente și a subliniat doar, în decizia atacată, că numirea domnului B. I. reflecta voința Sasol. O asemenea prezentare dă o imagine deformată a împrejurărilor pertinente ale cauzei și nu îndeplinește criteriul potrivit căruia răspunderea pentru o încălcare a articolului 81 CE trebuie stabilită pe baza unor probe precise și concordante și potrivit căruia Comisia trebuie să ia în considerare, în mod imparțial, toate elementele de drept și de fapt pertinente care îi sunt prezentate (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Dresdner Bank și alții/Comisia, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP și T‑61/02 OP, Rec., p. II‑3567, punctele 59-63; a se vedea prin analogie Hotărârea Curții din 17 mai 2001, IECC/Comisia, C‑450/98 P, Rec., p. I‑3947, punctul 57 și jurisprudența citată).

77. Argumentele Comisiei nu pot repune în discuție această concluzie.

78. Primo , Comisia se referă la faptul că Sasol și‑a dat consimțământul la numirea domnului B. I. în calitate de președinte al directoratului.

79. Trebuie observat în această privință că, potrivit statutului Schümann Sasol International și acordului acționarilor, toți membrii directoratului și președintele acestuia trebuiau numiți de consiliul de supraveghere printr‑un vot în unanimitate efectuat de reprezentanții Vara și ai Sasol. Prin urmare, pe de o parte, compunerea directoratului trebuia să reflecte un acord între cele două societăți‑mamă, cu alte cuvinte, voința fiecăreia dintre ele. Pe de altă parte, Vara trebuia să își dea deopotrivă consimțământul la numirea membrilor desemnați de Sasol, pe care Comisia îi considera reprezentanții acesteia din urmă.

80. În consecință, faptul că Sasol și‑a dat consimțământul la numirea domnului B. I. în calitate de președinte al directoratului nu permite nici să se constate că acesta a reprezentat interesele comerciale ale Sasol dincolo de ceea ce este necesar în cadrul unei administrări loiale a unei întreprinderi comune deținute de două societăți‑mamă, nici să se respingă probele furnizate de reclamante prin care se încearcă să se demonstreze că Vara exercita o influență în cadrul directoratului prin intermediul prerogativei decizionale a domnului B. I.

81. Secundo , trebuie arătat că singurul element de probă concret pe care Comisia și‑a întemeiat concluzia potrivit căreia domnul B. I. nu a reprezentat Vara, însă că numirea sa reflecta voința Sasol, este declarația dată de Vara la 11 octombrie 2007, menționată la punctul 66 de mai sus.

82. Potrivit Comisiei, această declarație este deosebit de fiabilă întrucât a fost trimisă ca răspuns la o solicitare de informații a Comisiei. Or, Vara ar fi avut un interes primordial să prezinte situația în mod corect, dat fiind că o declarație falsă putea să fie sancționată printr‑o amendă procedurală, astfel cum este prevăzută la articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003.

83. În această privință, trebuie arătat că prima pagină a răspunsului din 11 octombrie 2007 la solicitarea de informații, care cuprinde declarația în discuție, menționează că persoana responsabilă pentru formularea răspunsurilor era, în primul rând, domnul B. I. Este de asemenea cert, astfel cum arată reclamantele, că la acel moment domnul B. I. era încă asociat comanditar al Vara.

84. În plus, trebuie să se constate că Comisia nu a definit în solicitarea de informații adresată Vara, nici în decizia atacată ce înțelegea prin termenul „reprezentare”. Prin urmare, întrucât domnul B. I. nu a fost mandatat în mod formal pentru a reprezenta Vara în directoratul întreprinderii comune, Vara putea afirma în declarația sa inexistența unei reprezentări, fără riscul de a i se aplica o amendă procedurală.

85. Mai mult, trebuie subliniat că examinarea legăturilor organizatorice dintre întreprinderea comună și societatea‑mamă nu privește în mod necesar chestiunea reprezentării societății‑mamă, care decurge dintr‑un mandat formal dat de aceasta conducătorului întreprinderii comune. Este mai pertinent să se țină seama de reprezentarea, în sens larg, a intereselor comerciale ale societății‑mamă (a se vedea punctul 35 de mai sus) și de influența asupra deciziilor organelor întreprinderii comune în vederea alinierii politicii comerciale a acestei întreprinderi la cea a societății‑mamă, atestată îndeosebi prin cumulul de posturi în conducerea societății‑mamă și în întreprinderea comună, precum și prin deținerea unei părți din capitalul societății‑mamă de un conducător al întreprinderii comune (a se vedea punctul 44 de mai sus).

86. În această optică, trebuie să se adauge că problema reprezentării intereselor comerciale ale unei societăți‑mamă în cadrul directoratului unei întreprinderi comune nu este o simplă împrejurare a cărei negare poate să determine în mod rezonabil o amendă procedurală, sub rezerva situației de denaturare a faptelor. Dimpotrivă, această problemă se încadrează în aprecierea pe care Comisia trebuie să o efectueze luând în considerare, în mod imparțial, toate elementele de drept sau de fapt pertinente care îi sunt prezentate de societățile‑mamă care, adesea, au interese contrare ce le determină să accentueze unul sau altul dintre elementele pertinente. Pe de altă parte, trebuie să se observe că, în speță, Comisia nu a impus o amendă procedurală nici Sasol, nici Vara, chiar dacă acestea au prezentat declarații total opuse în această privință.

87. Având în vedere cele de mai sus, trebuie analizat dacă eroarea de apreciere săvârșită de Comisie în cadrul examinării rolului domnului B. I. (a se vedea punctul 76 de mai sus) poate aduce atingere aprecierii influenței exercitate de Sasol asupra directoratului Schümann Sasol International.

Cu privire la determinarea deciziilor directoratului Schümann Sasol International

88. Reclamantele susțin că, din cauza rolului dominant al membrilor din directorat care reprezentau Vara, în special cel al domnului B. I., Sasol Ltd și Sasol Holding in Germany nu puteau să determine deciziile acestui directorat.

89. În primul rând, trebuie arătat că, în anunțul din 6 iunie 1995 făcut colaboratorilor Schümann Sasol AG (devenită Schümann Sasol International), domnul B. I. a descris rolul directoratului întreprinderii comune. El a precizat că „rămâne[a] responsabil, în privința coordonării activității directoratului, în sectoarele marketingului, vânzărilor și achizițiilor și controlului filialelor”, în timp ce domnul D. S. R. (din cadrul Sasol) își menținea postul de serviciu în Africa de Sud și se ocupa cu producția și cu aspectele tehnice. Domnul B. I. a semnalat de asemenea că un al treilea membru va fi solicitat la Hamburg (Germania).

90. Trebuie să se constate că aceste competențe decizionale ale domnului B. I. sunt un indiciu al rolului său central în directoratul Schümann Sasol International.

91. În al doilea rând, trebuie arătat că în scrisoarea din 2 februarie 1995 pe care domnul B. I. și domnul Schümann au adresat‑o tuturor salariaților HOS, aceștia au semnalat că ar putea să influențeze noua conducere a întreprinderii comune precum în trecut, atunci când Vara era acționar unic al HOS (a se vedea punctul 74 de mai sus).

92. Din această scrisoare reiese deopotrivă că, potrivit așteptărilor domnului B. I. și ale domnului Schümann, acesta din urmă și Vara puteau, prin intermediul domnului B. I., să aibă un rol central în conducerea Schümann Sasol International.

93. În al treilea rând, trebuie arătat că, în decizia atacată, Comisia nu a menționat niciun element care ar fi susceptibil să demonstreze că, în pofida competențelor decizionale ale domnului B. I. și a votului său decisiv în caz de egalitate de voturi, care decurge din funcția sa de președinte, Sasol putea să definească în mod unilateral deciziile directoratului în situația în care s‑ar fi dovedit că, în realitate, domnul B. I. reprezenta Vara și pe domnul Schümann în cadrul directoratului Schümann Sasol International.

94. În al patrulea rând, o asemenea capacitate a Sasol de a stabili în mod decisiv deciziile directoratului nu reiese nici din elementele privind diversele compuneri ale directoratului care au fost prezentate de reclamante în cursul procedurii administrative.

95. Între 2 mai 1995 și 31 octombrie 1995, directoratul Schümann Sasol International a fost compus din domnii B. I. și D. S. R., reprezentantul Sasol. Astfel cum reclamantele au arătat în mod întemeiat, domnul B. I. putea să își impună deciziile în cadrul directoratului pe baza votului său decisiv.

96. În perioada cuprinsă între 1 noiembrie 1995 și 30 iunie 2001, directoratul Schümann Sasol International a fost compus din președintele acestuia, domnul B. I., domnul D. S. R. și domnul H. G. B. Reclamantele consideră că acesta din urmă era reprezentantul Vara, în timp ce Comisia consideră că era reprezentantul Sasol.

97. Trebuie să se constate că, în decizia atacată, Comisia nu a examinat problema dacă domnul H. G. B. reprezentase, în realitate, interesele comerciale ale uneia sau ale celeilalte societăți‑mamă. În plus, există indicii potrivit cărora domnul H. G. B. reprezenta interesele Vara (a se vedea punctul 99 de mai jos). Prin urmare, nici această compunere a directoratului nu permite să se concluzioneze că Sasol a stabilit în mod unilateral deciziile acestuia.

98. Între 1 iulie 2001 și 16 mai 2002, domnul D. S. R. (din cadrul Sasol) a fost președintele directoratului, celălalt membru fiind domnul H. G. B.

99. Mai întâi, trebuie arătat că această compunere a directoratului atestă că domnul H. G. B. era reprezentantul Vara. Astfel, nu se poate imagina în mod rezonabil că Vara, care deținea o treime din capitalul Schümann Sasol International, a consimțit în favoarea unui directorat compus numai din reprezentanții Sasol.

100. Reclamantele susțin că în această perioadă toate rezoluțiile directoratului ar fi fost adoptate în unanimitate.

101. Trebuie subliniat că decizia atacată nu conține nici cea mai mică analiză referitoare la perioada în discuție. Întrucât întreaga răspundere pentru încălcarea săvârșită de întreprinderea comună a fost stabilită doar în sarcina Sasol, Comisia ar fi avut obligația de a demonstra că Sasol exercitase în mod unilateral o influență decisivă asupra politicii comerciale a Schümann Sasol International (a se vedea punctul 54 de mai sus).

102. Totuși, trebuie amintit (a se vedea punctul 52 de mai sus) că adoptarea în unanimitate a rezoluțiilor în cadrul unui directorat atestă o strânsă colaborare între reprezentanții societăților‑mamă și, astfel, o conducere comună a întreprinderii comune, ceea ce constituie un indiciu al exercitării comune a unei influențe decisive, iar nu al exercitării unei influențe decisive doar de către o societate‑mamă (a se vedea în acest sens Hotărârea Avebe/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctele 137 și 138, și Hotărârea Fuji Electric/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 194).

103. În consecință, nici această compunere a directoratului nu ar putea susține concluzia potrivit căreia Sasol ar fi definit în mod unilateral deciziile Schümann Sasol International.

104. În sfârșit, între 17 mai 2002 și 24 septembrie 2002, directoratul Schümann Sasol International a fost compus din domnii D. S. R., H. G. B. și C. D. I.

105. Reclamantele susțin că ultimii doi membri ai directoratului menționați mai sus erau reprezentanții Vara, astfel încât domnul D. S. R., chiar în calitate de președinte, putea fi pus de aceștia într‑o poziție minoritară.

106. Trebuie să se constate că decizia atacată nu conține nicio analiză referitoare la exercitarea unei influențe decisive de către una sau de către cealaltă societate‑mamă prin intermediul domnului H. G. B. sau a domnului C. D. I., nici măcar o prezentare generală a acestei compuneri a directoratului. În plus, există indicii prin care se poate demonstra că domnul H. G. B. reprezenta interesele Vara (a se vedea punctul 99 de mai sus). Prin urmare, din decizia atacată nu reiese că în perioada respectivă Sasol putea să definească în mod unilateral, prin intermediul reprezentanților săi în directorat, deciziile acestuia.

107. Având în vedere analiza de mai sus, se impune constatarea că, în decizia atacată, Comisia nu a demonstrat că, în raport cu prerogativa decizională a domnului B. I. și a altor membri ai directoratului care puteau fi asociați cu Vara, în realitate, Sasol ar definit în mod unilateral conținutul deciziilor directoratului Schümann Sasol International prin intermediul membrilor care reprezentau interesele sale comerciale și asigurau alinierea comportamentului Schümann Sasol International la comportamentul propriu. Decizia atacată nu conține nici probe directe (a se vedea punctul 44 de mai sus) care ar fi susceptibile să demonstreze o asemenea influență decisivă din partea Sasol.

Cu privire la pertinența administrării operaționale

108. Comisia arată că directoratul Schümann Sasol International era responsabil cu administrarea afacerilor curente ale acestei societăți. Or, potrivit Hotărârii Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia (T‑112/05, Rep., p. II‑5049, punctele 63-65, 82 și 83), administrarea operațională a unei filiale nu ar fi pertinentă în cadrul aprecierii existenței unei unități economice între o filială și societatea‑mamă a acesteia, controlul exercitat asupra politicii comerciale stricto sensu nefiind o condiție cerută pentru a considera că o societate‑mamă formează o întreprindere împreună cu filiala sa. Dimpotrivă, ar fi suficient ca societatea‑mamă să joace un rol semnificativ în chestiunile care definesc politica comercială a filialei.

109. Trebuie subliniat că hotărârea la care se referă Comisia privește o situație de fapt în care societatea‑mamă deținea integral capitalul filialei.

110. Este adevărat că chestiunea conducerii operaționale poate fi nepertinentă atunci când este vorba despre o filială deținută integral de o singură societate‑mamă, întrucât demonstrarea autonomiei operaționale a filialei nu este, în sine, susceptibilă să răstoarne prezumția exercitării unei influențe decisive (a se vedea jurisprudența citată la punctul 153 de mai jos).

111. Cu toate acestea, în cazul unui acționar unic, toate deciziile – inclusiv cele privind conducerea operațională a filialei – sunt luate de administratori care sunt desemnați și numiți numai de societatea‑mamă fie direct, fie indirect (de organele ale căror membri au fost desemnați de societatea‑mamă). De asemenea, în cazul inexistenței unui alt acționar, singurele interese comerciale care se manifestă în cadrul filialei sunt, în principiu, cele ale acționarului unic. Astfel, Comisia poate prezuma exercitarea efectivă a unei influențe decisive chiar și în situațiile în care conducerea operațională este efectuată de administratorii filialei în mod autonom.

112. În schimb, în cazul întreprinderilor comune, există o pluralitate de acționari, iar deciziile organelor întreprinderii comune sunt luate de membrii care reprezintă interesele comerciale ale diferitor societăți‑mamă, care pot coincide, însă pot fi și divergente. Prin urmare, rămâne pertinentă chestiunea dacă societatea‑mamă a exercitat o influență reală asupra conducerii operaționale a întreprinderii comune, în special prin intermediul persoanelor din conducere care au fost desemnate de aceasta și/sau care ocupă simultan posturi în conducerea societății‑mamă.

113. În sfârșit, trebuie amintit că Tribunalul a examinat în detaliu modalitățile de adoptare a deciziilor din sfera conducerii operaționale în Hotărârea Fuji Electric/Comisia, punctul 44 de mai sus (punctul 195), și în Hotărârea General Technic‑Otis și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus (punctele 112-117), pentru a aprecia exercitarea unei influențe decisive de către reclamantele din cauzele menționate în raport cu comportamentul pe piață al întreprinderilor lor comune.

114. Prin urmare, trebuie respins argumentul Comisiei potrivit căruia stabilirea politicii comerciale stricto sensu a întreprinderii comune de către societatea‑mamă a acesteia este lipsită de pertinență în cadrul aprecierii existenței unei unități economice între acestea.

Concluzie cu privire la directoratul Schümann Sasol International

115. În primul rând, trebuie amintit că, în decizia atacată, Comisia a săvârșit o eroare de apreciere atunci când a examinat rolul domnului B. I. (a se vedea punctul 76 de mai sus). Nu este exclus ca, în lipsa acestei erori, Comisia să fi concluzionat că Vara exercita o influență decisivă asupra deciziilor directoratului Schümann Sasol International într‑un interval considerabil din perioada întreprinderii comune. În al doilea rând, în orice caz, Comisia nu a demonstrat că Sasol definise, în realitate, în mod unilateral, conținutul deciziilor directoratului Schümann Sasol International (a se vedea punctul 107 de mai sus). În al treilea rând, trebuie subliniat că influența exercitată asupra deciziilor directoratului întreprinderii comune este pe deplin pertinentă din punctul de vedere al stabilirii în sarcina societăților‑mamă a răspunderii pentru o încălcare săvârșită de aceasta (a se vedea punctul 114 de mai sus).

Cu privire la consiliul de supraveghere și la adunarea generală ale Schümann Sasol International

116. Reclamantele susțin că, din cauza prerogativelor decizionale ale Vara, Comisia nu putea să rețină în mod întemeiat că Sasol a influențat decisiv deciziile luate în cadrul consiliului de supraveghere și al adunării generale ale Schümann Sasol International.

117. Trebuie arătat că elementele reunite de Comisie în considerentele (473) și (474) ale deciziei atacate denotă că atât Sasol, cât și Vara puteau să blocheze toate deciziile în cadrul adunării generale și al consiliului de supraveghere al Schümann Sasol International, cu excepția celor care sunt de domeniul articolului 1.5 din acordul acționarilor.

118. Printre deciziile vizate la articolul 1.5 din acordul acționarilor, doar aprobarea investițiilor intră în categoria deciziilor comerciale strategice care afectează întreprinderea comună, potrivit Comunicării jurisdicționale codificate a Comisiei privind Regulamentul nr. 139/2004 (JO 2008, C 95, p. 1).

119. În plus, trebuie arătat că, potrivit punctului 69 din Comunicarea jurisdicțională codificată a Comisiei privind Regulamentul nr. 139/2004, drepturile de veto cele mai importante privesc numirea și destituirea conducerii superioare, precum și aprobarea bugetului întreprinderii comune. De asemenea, în aceasta se precizează că puterea de a participa la stabilirea structurii conducerii superioare (de exemplu, membrii consiliului de administrație) îi dă în mod normal titularului acesteia puterea de a exercita o influență decisivă asupra politicii comerciale a unei întreprinderi. Aceeași situație se întâlnește și în ceea ce privește deciziile referitoare la buget, întrucât bugetul determină cadrul exact al activităților întreprinderii comune și în mod special investițiile pe care aceasta le poate face.

120. Or, potrivit actelor cu putere de lege și clauzelor din acordurile care reglementează funcționarea întreprinderii comune Schümann Sasol International, Sasol Holding in Germany avea puterea să determine în mod unilateral numai deciziile privind aprobarea investițiilor, iar nu deciziile comerciale strategice cele mai importante precum cele referitoare la buget, la numirea sau la destituirea conducătorilor, nici cele referitoare la planul de întreprindere.

121. În consecință, Comisia nu a demonstrat printr‑o analiză abstractă întemeiată pe legislație și pe clauzele acordurilor care reglementează funcționarea întreprinderii comune (a se vedea punctul 49 de mai sus) că Sasol putea să determine în mod individual, în cadrul consiliului de supraveghere și al adunării generale ale Schümann Sasol International, toate deciziile comerciale care o priveau. Dimpotrivă, din analiza abstractă reiese că deciziile esențiale respective trebuiau să fie adoptate în comun de Sasol Holding in Germany și de Vara.

122. În plus, decizia atacată nu conține nicio demonstrație care se întemeiază pe elemente concrete (a se vedea punctul 50 de mai sus) din care ar reieși că, în realitate, Sasol Ltd și Sasol Holding in Germany ar fi determinat, singure, în pofida capacității de blocaj a Vara, deciziile comerciale strategice ale întreprinderii comune Schümann Sasol International.

123. Având în vedere cele de mai sus, Tribunalul concluzionează că Comisia nu a demonstrat că Sasol a determinat în mod unilateral deciziile esențiale ale consiliului de supraveghere și ale adunării generale ale Schümann Sasol International, în special deciziile comerciale strategice referitoare la bugetul, la planul de întreprindere și la numirea conducerii superioare a acesteia.

Cu privire la exercitarea efectivă de către Sasol Holding in Germany a unei influențe decisive asupra comportamentului pe piață al Schümann Sasol International

124. Trebuie amintit că, potrivit considerentului (475) al deciziei atacate, „în ceea ce privește situația descrisă în considerentele (472)-(474) și în special aptitudinea Sasol de a‑și impune voința în cadrul unor decizii strategice importante dacă nu putea fi obținut consensul, decizii enumerate la articolul 1.5 din acordul acționarilor cu privire la drepturile de vot (de exemplu, aprobarea investițiilor în capitaluri), Sasol trebuie considerată că a exercitat în fapt controlul asupra întreprinderii comune”. În considerentul (481) al deciziei atacate, Comisia a reținut că „[fusese] dovedit controlul exercitat de Sasol asupra întreprinderii comune” și că „dovezile factuale demonstr[au] exercitarea unei influențe decisive” de către Sasol Holding in Germany asupra Schümann Sasol International.

125. Din analiza de mai sus rezultă că, în decizia atacată, Comisia nu a demonstrat că Sasol determinase în mod unilateral rezoluțiile directoratului Schümann Sasol International și deciziile esențiale strategice luate de adunarea generală și de consiliul de supraveghere ale acesteia (a se vedea punctele 115 și 123 de mai sus).

126. De asemenea, trebuie amintit că Comisia nu a demonstrat, prin intermediul unor probe directe, exercitarea unei influențe decisive de către Sasol Holding in Germany și de către Sasol Ltd asupra comportamentului comercial al Schümann Sasol International.

127. În consecință, analiza Comisiei care determină stabilirea răspunderii încălcării săvârșite de Schümann Sasol, filială a Schümann Sasol International, în sarcina Sasol Holding in Germany și a Sasol Ltd este viciată de erori de apreciere. Prin urmare, trebuie admis primul motiv și trebuie anulată decizia atacată în măsura în care stabilește în sarcina Sasol Holding in Germany și a Sasol Ltd răspunderea pentru încălcarea săvârșită de Schümann Sasol.

128. Astfel, decizia atacată trebuie anulată și în măsura în care Comisia a constatat că Sasol Holding in Germany și Sasol Ltd au participat la încălcare înainte de 1 iulie 2002.

Cu privire la propunerea de probe a reclamantelor

129. Reclamantele propun ca domnul C. D. I. (membru actual al consiliului de administrație al Sasol Wax International) să fie audiat în calitate de martor cu privire la faptul că, în perioada întreprinderii comune, orientarea fundamentală a strategiei și a operațiunilor comerciale ale structurii comune era stabilită de Vara prin intermediul domnului Schümann și al domnului B. I.

130. Având în vedere analiza de mai sus, Tribunalul consideră că această mărturie nu este necesară, astfel încât propunerea de probe este respinsă.

2. Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe stabilirea eronată în sarcina Sasol Ltd, a Sasol Holding in Germany și a Sasol Wax International a răspunderii pentru încălcare în ceea ce privește perioada Sasol

131. Reclamantele susțin că Comisia a stabilit în mod nelegal răspunderea pentru acțiunile ilicite ale Sasol Wax în sarcina societății‑mamă a acesteia, Sasol Wax International, a societății‑mamă a acesteia din urmă, Sasol Holding in Germany, și a societății‑mamă de bază, Sasol Ltd, în ceea ce privește perioada Sasol cuprinsă între 1 iulie 2002 și 28 aprilie 2005.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește posibilitatea imputării unei încălcări săvârșite de o filială societății‑mamă a acesteia pentru unicul motiv al unei prezumții fondate pe deținerea integrală a capitalului

132. În considerentul (494) al deciziei atacate, Comisia a arătat următoarele:

„[J]urisprudența a stabilit posibilitatea Comisiei de a prezuma că societățile‑mamă exercită o influență decisivă asupra filialelor pe care le dețin integral. Atunci când se aplică o asemenea prezumție, precum în cazul de față în privința Sasol Wax International AG, a Sasol Holding in Germany GmbH și a Sasol Ltd, societățile‑mamă au obligația să răstoarne prezumția prin prezentarea de dovezi potrivit cărora filiala lor a decis în mod autonom cu privire la comportamentul său pe piață.”

133. Potrivit reclamantelor, Comisia a săvârșit o eroare de drept întrucât a aplicat o normă juridică incorectă. Niciun temei juridic valid nu ar permite să se prezume că o participație integrală este suficientă în mod individual pentru a se demonstra că o societate‑mamă este răspunzătoare pentru înțelegerea la care a participat filiala sa. O asemenea prezumție încalcă principiul răspunderii juridice personale și prezumția de nevinovăție.

134. Trebuie amintit că, în cazul specific în care o societate‑mamă deține integral capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia această societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a se prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei în cauză. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod independent pe piață (a se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, punctele 60 și 61 și jurisprudența citată).

135. În plus, potrivit jurisprudenței, prezumția de răspundere întemeiată pe deținerea de către o societate a întregului capital al unei alte societăți se aplică nu numai în cazul în care există o legătură directă între societatea‑mamă și filiala sa, ci și în cazurile în care, precum în speță, această legătură este indirectă, având în vedere interpunerea unei alte societăți (Hotărârea Curții din 20 ianuarie 2011, General Química și alții/Comisia, C‑90/09 P, Rep., p. I‑1, punctul 90).

136. Prin urmare, Comisia nu a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat că, în cazul deținerii integrale de către societatea‑mamă a capitalului filialei sale, poate prezuma că acea societate‑mamă, precum și societățile‑mamă indirecte au exercitat efectiv o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei.

137. Atunci când prezumția exercitării de către societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra filialei nu este răsturnată, Comisia poate stabili că filiala și societățile‑mamă directe și indirecte fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, în sensul jurisprudenței menționate la punctul 31 de mai sus. Împrejurarea că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societăților‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acestora în cadrul încălcării (a se vedea jurisprudența citată la punctul 36 de mai sus).

138. Un asemenea demers nu încalcă principiul răspunderii personale. Astfel, Sasol Wax International, Sasol Holding in Germany și Sasol Ltd au fost sancționate personal pentru încălcarea despre care se presupune că au săvârșit‑o ele însele din cauza legăturilor economice și juridice strânse care le uneau cu Sasol Wax și care rezultau din deținerea integrală a capitalului acesteia din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea Metsä-Serla și alții/Comisia, punctul 34 de mai sus, punctul 34).

139. În ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului prezumției de nevinovăție, trebuie amintit că, potrivit acestuia, orice persoană acuzată este prezumată nevinovată până la demonstrarea în mod legal a vinovăției sale. Aceasta se opune astfel oricărei constatări formale și chiar oricărei aluzii care are ca obiect răspunderea unei persoane acuzate de o anumită încălcare într‑o decizie prin care se finalizează procedura, fără ca această persoană să fi putut beneficia de toate garanțiile inerente exercitării dreptului la apărare în cadrul unei proceduri care își urmează cursul normal și care conduce la o decizie privind temeinicia contestației (Hotărârea Tribunalului din 12 octombrie 2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Comisia, T‑474/04, Rep., p. II‑4225, punctul 76).

140. Aplicarea principiului prezumției de nevinovăție în materia dreptului concurenței trebuie adaptată la împrejurarea că, spre deosebire de procedura penală care vizează în mod necesar o persoană ca fiind subiect de drept (persoană fizică sau persoană juridică), dreptul concurenței se aplică întreprinderii, care desemnează o unitate economică constituită, după caz, din mai multe persoane juridice. Mai mult, societățile care se află la conducerea grupului au libertatea de a‑și organiza structurile interne, în special prin constituirea de societăți cu personalitate juridică distinctă în cazul anumitor activități.

141. În asemenea împrejurări, pentru a menține efectul util al dreptului concurenței al Uniunii, simplul fapt că o societate‑mamă deține integral sau aproape integral o filială care a participat direct la încălcare poate fi suficient pentru Comisie pentru a‑i întemeia răspunderea. Din moment ce Comisia îi comunică această obiecțiune, societatea‑mamă are obligația să prezinte probe contrare pentru a demonstra inexistența unei legături economice între aceasta și filială. În speță, Comisia a urmat această abordare, examinând cu atenție probele prezentate de reclamante, respectând astfel principiul prezumției de nevinovăție.

142. Rezultă că primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe constatarea pretins eronată a inexistenței răsturnării prezumției

143. Reclamantele consideră că, prin elementele de probă cuprinse în răspunsurile lor la comunicarea privind obiecțiunile, au demonstrat că, în realitate, Sasol Wax International nu a exercitat o influență decisivă asupra Sasol Wax, deoarece nu a efectuat nicio ingerință nici asupra deciziilor comerciale strategice, nici în conducerea operațională a acesteia.

Cu privire la decizia atacată

144. Referitor la elementele de probă prezentate de reclamante în cadrul răspunsurilor lor la comunicarea privind obiecțiunile, în decizia atacată Comisia a afirmat următoarele:

„[...]

(498) În ceea ce privește administratorii, precum și compunerea și rolul consiliului de supraveghere al Sasol Wax GmbH, Sasol recunoaște că Sasol Wax International AG avea autoritatea de a desemna administratorii și membrii consiliului de supraveghere ai Sasol Wax GmbH. S‑a confirmat de asemenea că mai mulți membri ai consiliului de supraveghere ai Sasol Wax GmbH au fost, în cursul anilor, membri ai consiliului de administrație al Sasol Wax International AG. Sasol afirmă însă că aceste fapte sunt nefondate, deoarece consiliul de supraveghere nu avea un rol important (nici un control efectiv asupra administrării și/sau asupra strategiei Sasol Wax GmbH), că era condus de foștii angajați ai Vara și că nu exercita nicio influență asupra comportamentului Sasol Wax GmbH. În primul rând, este suficient ca Sasol International AG să fi avut autoritatea de a desemna administratorii și membrii consiliului de supraveghere pentru ca problema dacă acesta continua să depindă de foștii angajați ai Vara să rămână fără obiect. În al doilea rând, în ceea ce privește rolul consiliului de supraveghere, statutul conține o listă cu anumite chestiuni de competența consiliului de supraveghere, de exemplu, desemnarea, demiterea și supervizarea conducerii, aprobarea situațiilor financiare anuale și a bugetelor, aprobarea investițiilor mai mari de 0,5 milioane de euro și modificările referitoare la organizarea comercială. Deși Sasol afirmă că niciuna dintre aceste prerogative nu a avut un rol semnificativ în comportamentul comercial al Sasol Wax GmbH, că nu a existat niciodată niciun exemplu de situații în care consiliul de supraveghere ar fi exercitat o anumită influență asupra gestionării activităților Sasol Wax GmbH și că administratorii Sasol Wax GmbH aveau obiceiul să decidă eventuale măsuri la comportamentul comercial strategic al Sasol Wax GmbH fără să solicite acordul consiliului de supraveghere, prerogativele conferite consiliului de supraveghere arată că se prevăzuse ca acesta să aibă efectiv un rol strategic și financiar și să exercite responsabilități distincte în administrarea afacerilor curente ale societății, gestionate în mod obișnuit de consiliul de administrație și de administratorii societății.

(499) Sasol afirmă de asemenea că lipsa unei influențe a Sasol Wax International AG este confirmată de împrejurarea că reprezentanții Sasol prezenți la reuniunile tehnice continuau să fie foști angajați ai Vara și că administratorii unităților comerciale ale căror activități erau vizate de reuniunile tehnice nu aveau nicio legătură cu Sasol Ltd. În ceea ce privește comportamentul așa‑numiților foști angajați ai Vara, la momentul la care au desfășurat activitățile ilicite, aceste persoane erau salariați ai grupului Sasol, iar faptul că au fost foști angajați ai Vara și că angajatorul lor direct a fost o filială a Sasol Wax International AG, a Sasol Holding in Germany GmbH sau a Sasol Ltd este lipsit de pertinență, în măsura în care este posibil să se probeze că societățile‑mamă exercitau o influență decisivă asupra acestei filiale.”

Observații generale

145. Potrivit jurisprudenței, pentru a răsturna prezumția exercitării de către societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra comportamentului filialei sale, astfel cum este descrisă la punctul 134 de mai sus, reclamantele aveau obligația să prezinte orice element referitor la legăturile organizatorice, economice și juridice existente între Sasol Wax și Sasol Wax International pe care le considerau de natură să demonstreze că ele nu constituiau o entitate economică unică. În cadrul aprecierii sale, Tribunalul trebuie astfel să țină seama de toate elementele prezentate, ale căror caracter și importanță pot varia în funcție de caracteristicile proprii fiecărei spețe (Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 108 de mai sus, punctul 65, confirmată prin Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 30 de mai sus, și prin Hotărârea din 13 iulie 2011, Eni/Comisia, T‑39/07, Rep., p. II‑4457, punctul 95).

146. Această prezumție se bazează pe constatarea că, pe de o parte, exceptând împrejurările cu totul excepționale, o societate care deține integral capitalul unei filiale poate, având în vedere numai această participație la capital, să exercite o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale și, pe de altă parte, că inexistența exercitării efective a acestei puteri de influențare poate în mod normal să fie căutată cel mai eficient în sfera entităților împotriva cărora operează prezumția (Hotărârea Curții din 29 septembrie 2011, Elf Aquitaine/Comisia, C‑521/09 P, Rep., p. I‑8947, punctul 60).

147. Mai mult, aplicarea unei asemenea prezumții este justificată de faptul că, atunci când societatea‑mamă este acționarul unic al filialei, ea dispune de toate instrumentele posibile pentru a asigura alinierea comportamentului comercial al filialei la propriul comportament comercial. În mod specific, acționarul unic este cel care definește în principiu gradul de autonomie a filialei prin stabilirea statutului acesteia, cel care alege administratorii acesteia și cel care ia sau aprobă deciziile comerciale strategice ale filialei, eventual prin prezența reprezentanților săi în cadrul organelor filialei. De asemenea, unitatea economică dintre societatea‑mamă și filiala sa este, de obicei, protejată suplimentar prin obligații care rezultă din dreptul societăților din statele membre precum ținerea contabilității consolidate, obligația filialei de a raporta periodic societății‑mamă cu privire la activitățile sale, precum și întocmirea situațiilor financiare anuale ale filialei de către adunarea generală constituită doar de societatea‑mamă, ceea ce implică în mod necesar faptul că societatea‑mamă urmărește, cel puțin în linii mari, activitățile comerciale ale filialei.

148. În plus, trebuie subliniat că, în cazul unei filiale deținute integral sau aproape integral de o societate‑mamă, există, în principiu, un singur interes comercial, iar membrii organelor filialei sunt desemnați și numiți de acționarul unic, care le poate da instrucțiuni cel puțin în mod informal și le poate impune criterii de performanță. Prin urmare, într‑un asemenea caz, există în mod necesar o relație de încredere între conducătorii filialei și cei ai societății‑mamă, iar aceștia acționează în mod necesar prin reprezentarea și prin promovarea unicului interes comercial existent, și anume cel al societății‑mamă (a se vedea și punctul 35 de mai sus). Astfel, caracterul unic al comportamentului pe piață al societății‑mamă și al filialei sale este asigurat în pofida oricărei autonomii acordate conducătorilor filialei în ceea ce privește conducerea operațională a acesteia din urmă, care se încadrează în definirea politicii comerciale stricto sensu a acesteia. În plus, de regulă, acționarul unic este cel care definește în mod individual și potrivit propriilor interese modalitățile de luare a deciziilor de către filială și cel care decide cu privire la gradul de autonomie operațională a acesteia, pe care o poate schimba conform propriei voințe prin modificarea regulilor ce reglementează funcționarea filialei sau în cadrul unei restructurări, chiar prin crearea unor structuri informale de luare a deciziei.

149. Astfel, aplicarea prezumției unei exercitări efective de către societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra comportamentului comercial al filialei sale este justificată în măsura în care acoperă situații caracteristice în ceea ce privește legăturile dintre filială și unica sa societate‑mamă, prevăzând că deținerea integrală sau cvasiintegrală a capitalului filialei de către o singură societate‑mamă presupune, în principiu, un comportament unic al acestora pe piață.

150. Nu este mai puțin adevărat că, în urma comunicării privind obiecțiunile, societățile interesate au pe deplin ocazia să demonstreze că mecanismele descrise la punctele 147 și 148 de mai sus, care determină în mod obișnuit alinierea comportamentului comercial al filialei la comportamentul comercial al societății‑mamă a acesteia, nu a funcționat ca de obicei, astfel încât unitatea economică a grupului a fost întreruptă.

Cu privire la conducerea operațională a Sasol Wax

151. Reclamantele consideră că au demonstrat că politica grupului Sasol era de a nu se implica în comportamentul autonom al filialei sale Sasol Wax. În această privință, reclamantele invocă o comunicare pe care conducătorii Sasol Wax International au semnat‑o la 9 aprilie 2001.

152. Astfel, potrivit reclamantelor, „subiectele din sfera cotidianului operațional trebuiau tratate de Sasol Wax [...] în calitate de entitate autonomă”, în timp ce „viziunea, misiunile și strategiile” trebuiau dezvoltate de Sasol Wax International. În plus, administratorii Sasol Wax nu s‑ar fi confruntat în niciun moment cu exercitarea unui veto din partea Sasol Wax International, iar conducătorii acesteia din urmă, în perioada Sasol, nu își amintesc de nicio instrucțiune dată administratorilor Sasol Wax.

153. În această privință, Tribunalul s‑a pronunțat deja în sensul că faptul că o filială dispune de propria conducere locală și de propriile resurse nu dovedește, în sine, că aceasta își stabilește comportamentul pe piață în mod autonom în raport cu societatea sa mamă. Împărțirea sarcinilor între filiale și societățile‑mamă ale acestora și, în mod specific, faptul de a încredința administrarea activităților curente conducerii locale a unei filiale deținute integral sunt o practică obișnuită a întreprinderilor de dimensiuni mari care sunt compuse din mai multe filiale deținute, în ultimă instanță, de aceeași societate‑mamă de bază. Prin urmare, în cazul deținerii integrale sau cvasiintegrale a capitalului filialei implicate direct în încălcare, elementele de probă furnizate în această privință nu sunt susceptibile să răstoarne prezumția exercitării efective a unei influențe decisive asupra comportamentului filialei de către societatea‑mamă și de către societatea‑mamă de bază (a se vedea în acest sens Hotărârea Alliance One International/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctele 130 și 131).

154. De altfel, o asemenea soluție este justificată de considerațiile cuprinse la punctele 35, 147 și 148 de mai sus, din care rezultă că conducătorii filialei deținute integral sau aproape integral de o societate‑mamă acționează în mod obișnuit în sensul reprezentării și al promovării doar a intereselor comerciale prezente, cu alte cuvinte, cele ale societății‑mamă unice. Aceștia asigură astfel conformitatea comportamentului comercial al filialei cu cel al restului grupului în exercitarea competențelor lor autonome.

155. Rezultă că argumentele reclamantelor întemeiate pe autonomia operațională a Sasol Wax, care nu pot demonstra că a fost întreruptă unitatea economică dintre aceasta și Sasol Wax International, trebuie respinse.

Cu privire la deciziile comerciale strategice

156. În primul rând, reclamantele arată că Sasol Wax International nu a recurs la prerogativa de desemnare a administratorilor Sasol Wax și nu a înlocuit fosta conducere a HOS. Sasol Wax ar fi fost condusă ca o entitate economică independentă în tradiția familiei Schümann prin intermediul a trei administratori preluați de la HOS. Comisia ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că a negat pertinența acestui element în decizia atacată și prin faptul că a considerat că era suficient ca Sasol Wax International să fi avut prerogativa de desemnare a administratorilor.

157. Trebuie arătat că un asemenea argument a fost respins deja de Tribunal în Hotărârea Alliance One/Comisia, punctul 35 de mai sus (punctul 137). Având în vedere prerogativa asociatului unic, respectiv Sasol Wax International, de alegere a administratorilor Sasol Wax după dobândirea întregului capital al acesteia, menținerea în funcție a administratorilor respectivi poate fi atribuită numai unei decizii a societății‑mamă unice și denotă afilierea acestora la societatea‑mamă. Prin urmare, acest element nu poate să răstoarne prezumția exercitării efective de către societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra comportamentului filialei sale.

158. În al doilea rând, reclamantele subliniază că au prezentat procesele‑verbale ale tuturor reuniunilor consiliului de supraveghere al Sasol Wax și al Sasol Wax International. Niciunul dintre acestea nu ar conține mențiunea unei anumite influențe semnificative exercitate asupra Sasol Wax de către societatea‑mamă directă și de către societățile‑mamă indirecte. Mai mult, administratorii Sasol Wax ar fi avut obiceiul să ia inițiative referitoare la comportamentul comercial strategic al acesteia, fără a solicita acordul consiliului de supraveghere sau al asociaților. O asemenea situație ar fi cazul contractelor de aprovizionare pe termen lung încheiate cu ExxonMobil și cu Shell, care au fost negociate și încheiate doar de administratorii Sasol Wax, alocarea personalului din centrele de profit ale Sasol Wax, precum și un program de reducere a costurilor și a subcontractării către terți a serviciilor de logistică ale Sasol Wax.

159. Trebuie să se constate că inițiativele administratorilor Sasol Wax nu privesc deciziile comerciale strategice cele mai importante din punctul de vedere al aprecierii comportamentului unic pe piață al filialei și al societății‑mamă a acesteia, precum cele referitoare la buget, la planul de întreprindere, la investițiile mari sau la numirea conducerii superioare. De asemenea, reclamantele nu contestă competența consiliului de supraveghere de aprobare a situațiilor financiare anuale ale Sasol Wax.

160. Prin urmare, având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se concluzioneze că argumentele reclamantelor nu demonstrează că mecanismele obișnuite de asigurare a comportamentului unic pe piață al societății‑mamă și al filialei sale deținute integral, care stă la baza prezumției exercitării efective a unei influențe decisive, ar fi fost întrerupte (a se vedea punctele 147 și 148 de mai sus), astfel încât Comisia putea să demonstreze în mod întemeiat prezența unei entități economice care corespunde noțiunii de întreprindere, după cum este prevăzută la articolul 81 CE.

Cu privire la caracterul irefragabil al prezumției

161. Potrivit reclamantelor, în ipoteza în care s‑ar considera că, în pofida tuturor elementelor prezentate de reclamante, acestea nu sunt suficiente pentru a răsturna prezumția unui control efectiv exercitat de societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra comportamentului filialei sale, această prezumție ar fi, în fapt, irefragabilă, fiind încălcate articolul 2 din Regulamentul nr. 1/2003, obligația de motivare, principiul răspunderii personale și prezumția de nevinovăție.

162. În această privință, trebuie să se rețină că argumentele reclamantelor care au fost reunite pentru răsturnarea acestei prezumții descriu funcționarea obișnuită a unei întreprinderi internaționale mari, a cărei unitate locală, Sasol Wax, este condusă de administratori menținuți în funcție prin decizia Sasol Wax Intern