Cauza C‑494/12

Dixons Retail plc

împotriva

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[cerere de decizie preliminară formulată de First‑tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Directiva 2006/112/CE — Taxă pe valoarea adăugată — Livrare de bunuri — Noțiune — Utilizare frauduloasă a unui card bancar”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a doua) din 21 noiembrie 2013

Armonizarea legislațiilor fiscale – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Livrare de bunuri – Noțiune – Operațiuni de transfer al unui bun corporal către un cumpărător care utilizează în mod fraudulos un card bancar ca mijloc de plată – Includere [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 2 pct. 1 și art. 5 alin. (1), și Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 2 alin. (1) lit. (a) și art. 14 alin. (1)] Armonizarea legislațiilor fiscale – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Bază de impozitare – Livrarea de bunuri și prestarea de servicii – Noțiune – Operațiuni de vânzare între un furnizor și un cumpărător care plătește cu un card bancar – Plată efectuată de un terț emitent al cardului, pe seama cumpărătorului, în temeiul unei convenții încheiate cu furnizorul – Plată care constituie o contrapartidă – Includere [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 11 secțiunea A alin. (1) lit. (a), și Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 73]

Articolul 2 punctul 1 și articolul 5 alineatul (1) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri, precum și articolul 2 alineatul (1) litera (a) și articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2006/112 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretate în sensul că, în cadrul unei convenții încheiate între un terț și furnizorul unui bun, prin care acest terț se angajează să plătească, după deducerea unui comision, acestui furnizor bunurile vândute de acesta unor cumpărători care utilizează un card bancar ca mijloc de plată, transferul fizic al unui bun către un cumpărător care utilizează fraudulos un astfel de card pentru a plăti acest bun constituie o livrare de bunuri. Astfel, noțiunea de livrare de bunuri nu se referă la transferul de proprietate în formele prevăzute de dreptul național aplicabil, ci include orice operațiune de transfer al unui bun corporal de către o parte care abilitează cealaltă parte să dispună de acesta în fapt ca și cum ar fi proprietarul acestui bun. Noțiunea menționată are un caracter obiectiv și se aplică independent de scopurile și de rezultatele operațiunilor în cauză, fără ca administrația fiscală să fie obligată să efectueze anchete în vederea determinării intenției persoanei impozabile în cauză și nici să țină seama de intenția unui alt operator decât persoana impozabilă respectivă, care intervine în același lanț de livrări. Astfel, utilizarea frauduloasă a unui card bancar ca mijloc de plată cu ocazia operațiunilor menționate nu are relevanță asupra faptului că acestea pot fi calificate drept livrări de bunuri, întrucât această utilizare nu privește criteriile obiective pe care se întemeiază această noțiune, ci intenția persoanei care a participat în calitate de dobânditor la operațiunile în cauză, precum și procedeele puse în aplicare pentru concretizarea unei asemenea intenții. Pe de altă parte, o asemenea situație trebuie diferențiată de cea privind furtul de mărfuri, care nu se circumscrie noțiunii de livrare de bunuri, întrucât acesta nu are ca efect să îl abiliteze pe autorul său să dispună de mărfuri în aceleași condiții ca proprietarul lor. (a se vedea punctele 17, 20, 21, 26, 28, 29 și 38 și dispozitivul) Articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri, precum și articolul 73 din Directiva 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretate în sensul că, în cadrul remiterii unui bun către un cumpărător care utilizează fraudulos un card bancar ca mijloc de plată, remitere care constituie o livrare de bunuri, plata efectuată de un terț, în temeiul unei convenții încheiate între acesta din urmă și furnizorul bunului respectiv, prin care terțul s‑a obligat să plătească furnizorului bunurile vândute de acesta cumpărătorilor care utilizează un astfel de card ca mijloc de plată, constituie o contrapartidă. Astfel, în cazul în care un cumpărător plătește o marfă cu un card de credit, ne aflăm în prezența a două operațiuni, și anume, pe de o parte, vânzarea acestei mărfi de către un furnizor care calculează în prețul global solicitat și taxa pe valoarea adăugată care va fi plătită de cumpărătorul menționat în calitate de consumator final și va fi percepută de acest furnizor în contul autorităților fiscale și, pe de altă parte, prestarea de servicii furnizorului respectiv de către emitentul cardului. În această privință, A șasea directivă și Directiva 2006/112 nu impun, pentru ca o livrare de bunuri sau o prestare de servicii să fi fost efectuată cu titlu oneros, ca respectiva contrapartidă a acestei livrări sau a acestei prestări să fie obținută direct din partea destinatarului ei. Astfel, potrivit articolului 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă și articolului 73 din Directiva 2006/112, plata contrapartidei pentru o livrare de bunuri poate fi efectuată nu doar de cumpărător, ci și de un terț, în speță emitentul cardului. (a se vedea punctele 34, 35 și 38 și dispozitivul)

Cauza C‑494/12

Dixons Retail plc

împotriva

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[cerere de decizie preliminară formulată de First‑tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Directiva 2006/112/CE — Taxă pe valoarea adăugată — Livrare de bunuri — Noțiune — Utilizare frauduloasă a unui card bancar”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a doua) din 21 noiembrie 2013

Armonizarea legislațiilor fiscale — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată — Livrare de bunuri — Noțiune — Operațiuni de transfer al unui bun corporal către un cumpărător care utilizează în mod fraudulos un card bancar ca mijloc de plată — Includere [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 2 pct. 1 și art. 5 alin. (1), și Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 2 alin. (1) lit. (a) și art. 14 alin. (1)] Armonizarea legislațiilor fiscale — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată — Bază de impozitare — Livrarea de bunuri și prestarea de servicii — Noțiune — Operațiuni de vânzare între un furnizor și un cumpărător care plătește cu un card bancar — Plată efectuată de un terț emitent al cardului, pe seama cumpărătorului, în temeiul unei convenții încheiate cu furnizorul — Plată care constituie o contrapartidă — Includere [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 11 secțiunea A alin. (1) lit. (a), și Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 73]