ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Articolul 203 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar trebuie interpretat în sensul că furtul unor mărfuri plasate sub regimul de antrepozit vamal constituie o sustragere a mărfurilor menționate, în sensul acestei dispoziții, care determină nașterea unei datorii vamale la import. Articolul 206 din acest regulament nu se poate aplica decât în situațiile în care este susceptibilă nașterea unei datorii vamale în temeiul articolului 202 și al articolului 204 alineatul (1) litera (a) din regulamentul menționat.

Astfel, noțiunea de sustragere de sub supravegherea vamală, care figurează la articolul 203 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92, trebuie înțeleasă ca incluzând orice acțiune sau omisiune care are drept rezultat, chiar dacă numai pe moment, împiedicarea accesului autorității vamale competente la mărfuri aflate sub supraveghere vamală și a efectuării controalelor prevăzute de legislația vamală. Aceasta se întâmplă atunci când au fost furate mărfuri plasate sub un regim suspensiv.

(a se vedea punctele 29, 30 și 36 și dispozitiv 1)
Directiva 92/85 privind introducerea de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și a sănătății la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează și Directiva 76/207 privind punerea în aplicare a principiului egalității de tratament între bărbați și femei în ceea ce privește accesul la încadrarea în muncă, la formarea și la promovarea profesională, precum și condițiile de muncă trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei măsuri naționale care prevede că tatăl unui copil, care are statutul de lucrător salariat, poate, cu acordul mamei, care de asemenea are statutul de lucrător salariat, să beneficieze de un concediu de maternitate pentru perioada ulterioară celor șase săptămâni de concediu obligatoriu al mamei după naștere, cu excepția cazurilor în care există un pericol pentru sănătatea acesteia, în timp ce tatăl unui copil care are statutul de lucrător salariat nu poate beneficia de un astfel de concediu dacă mama copilului său nu are statutul de lucrător salariat și nu este afiliată la un sistem public de asigurări sociale.

În ceea ce privește în special Directiva 76/207, chiar dacă o astfel de măsură națională instituie o diferență de tratament pe criterii de sex în sensul articolului 2 alineatul (1) din această directivă, este vorba despre o măsură destinată să protejeze condiția biologică a femeii în timpul sarcinii, precum și ulterior acesteia, fiind astfel justificată în raport cu articolul 2 alineatul (3) din directiva menționată.

(a se vedea punctele 60, 61, 63 și 66 și dispozitivul)
Principiul imaginii fidele prevăzut la articolul 2 alineatele (3)-(5) din A patra directivă 78/660 privind conturile anuale ale anumitor forme de societăți comerciale nu permite o derogare de la principiul evaluării activelor pe baza prețului de achiziție sau a costului de producție, care figurează la articolul 32 din directiva menționată, în favoarea unei evaluări pe baza valorii reale a acestora, în cazul în care prețul de achiziție ori costul de producție al activelor respective este vădit inferior valorii lor reale.

În temeiul articolului 32 din directiva menționată, imaginea fidelă pe care trebuie să o dea conturile anuale ale unei societăți se întemeiază pe o evaluare a activelor efectuată pe baza costului lor istoric, iar nu pe baza valorii reale a acestora.

Deși este adevărat că, în temeiul articolului 2 alineatul (5) din directiva menționată, este posibil să se deroge, în cazuri excepționale, de la acest articol 32, atunci când aplicarea acestei metode ar avea ca rezultat o imagine denaturată a patrimoniului, a situației financiare, precum și a rezultatelor societății, subevaluarea unor active în conturile societăților nu poate însă constitui, prin ea însăși, un astfel de caz excepțional. Astfel, posibilitatea ca anumite active să fie subevaluate în conturile societăților, în ipoteza în care valoarea lor de achiziție este inferioară valorii reale, nu este decât corolarul necesar al opțiunii legiuitorului Uniunii, la articolul 32 din A patra directivă, în favoarea unei metode de evaluare întemeiate nu pe valoarea reală a activelor, ci pe costul istoric al acestora.

În plus, o astfel de subevaluare a anumitor active în conturile unei societăți este conformă cu principiul prudenței prevăzut la articolul 31 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată. În special, evaluarea unor astfel de active la valoarea lor reală ar determina apariția unei plusvalori în conturile societății, în contradicție cu articolul 31 alineatul (1) litera (c) punctul (aa) din directiva menționată, potrivit căruia pot fi incluse doar beneficiile realizate la data închiderii bilanțului.

(a se vedea punctele 35, 37-40 și 42 și dispozitivul)
Regulamentul nr. 44/2001 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială și în special articolul 22 punctul 1 din acesta trebuie interpretat în sensul că nu se aplică unei proceduri necontencioase inițiate de un resortisant al unui stat membru, declarat parțial incapabil prin punerea sub curatelă conform legislației acestui stat, în fața unei instanțe dintr‑un alt stat membru în vederea obținerii autorizării de a vinde cota sa parte dintr‑un bun imobil situat pe teritoriul acestui alt stat membru, întrucât o astfel de procedură ține de capacitatea persoanelor fizice în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (a) din regulamentul menționat, care este exclusă din domeniul de aplicare material al acestuia.

În această privință, cererea unei persoane puse sub curatelă privind obținerea autorizării de a dispune de bunul său imobil este o cerere care se raportează direct la capacitatea persoanei fizice în cauză în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 44/2001. Astfel, necesitatea de a obține o autorizare judiciară pentru a putea efectua acte de dispoziție având ca obiect bunuri imobile care aparțin unor persoane puse sub curatelă este o consecință directă a incapacității juridice care afectează aceste persoane ca urmare a măsurii de protecție care li s‑a aplicat pentru îndeplinirea unor asemenea acte.

În plus, împrejurarea specială că autorizarea judiciară de a vinde, solicitată de persoana pusă sub curatelă, privește un bun imobil aflat în proprietatea acesteia nu poate fi considerată ca determinantă pentru calificarea ei drept procedură care are ca obiect drepturi reale imobiliare în sensul articolului 22 punctul 1 din Regulamentul nr. 44/2001. Astfel, o asemenea procedură nu urmărește să stabilească întinderea, conținutul, proprietatea sau posesia unui bun imobil și nici, de altfel, să asigure persoanei puse sub curatelă, în calitate de proprietară a bunului menționat, protecția prerogativelor care decurg din titlul său de proprietate. În schimb, o astfel de procedură are ca unic obiect să stabilească dacă este în interesul persoanei declarate parțial incapabilă să își înstrăineze bunul imobil, fără a pune în discuție dreptul real ca atare pe care îl deține aceasta din urmă asupra bunului respectiv.

(a se vedea punctele 26, 28, 30 și 31 și dispozitivul)
Într‑un astfel de caz, ar fi necesar să se țină seama de faptul că persoana care se află, în realitate, în posesia unor produse în momentul imediat anterior transformării acestora în deșeuri trebuie considerată că a produs aceste deșeuri în sensul articolului 1 litera (b) din Directiva 75/442 privind deșeurile, astfel cum a fost modificată prin Decizia 96/350, și trebuie, așadar, calificată drept deținător al acestora în sensul articolului 1 litera (c) din această directivă.

Dreptul Uniunii nu se opune ca sarcina probei că sunt îndeplinite criteriile care permit să se considere că o substanță precum gunoiul de grajd produs și stocat în așteptarea livrării sale către producători agricoli pentru a fi utilizat de aceștia ca fertilizant pe terenurile lor constituie un subprodus să revină producătorului acestui gunoi de grajd, cu condiția să nu rezulte o atingere adusă eficacității acestui drept și în special a Directivei 75/442 privind deșeurile, astfel cum a fost modificată prin Decizia 96/350, și să fie asigurată respectarea obligațiilor care decurg din acest drept, în special obligația constând în neaplicarea dispozițiilor acestei directive unor substanțe care, prin aplicarea criteriilor menționate, trebuie considerate subproduse care nu intră sub incidența directivei menționate.

Articolul 2 alineatul (1) litera (b) punctul (iii) din Directiva 75/442 privind deșeurile, astfel cum a fost modificată prin Decizia 96/350, trebuie interpretat în sensul că, în lipsa transpunerii, în dreptul unui stat membru, a Directivei 91/676 privind protecția apelor împotriva poluării cu nitrați proveniți din surse agricole, nu se poate considera că efluenții de la complexe zootehnice produși în cadrul unei exploatații porcine situate în statul membru menționat sunt, datorită existenței acestei din urmă directive, reglementați de o altă legislație în sensul respectivei dispoziții.

Astfel, pentru a putea fi considerate o „altă legislație” în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (b) punctul (iii), normele comunitare sau naționale în cauză trebuie să cuprindă dispoziții precise cu privire la gestiunea deșeurilor în cauză și să conducă la un nivel de protecție a mediului cel puțin echivalent celui care rezultă din Directiva 75/442.

Or, dacă un stat membru nu a adoptat măsurile necesare pentru a asigura punerea în aplicare a Directivei 91/676, aceasta nu ar putea, în orice caz, să fie considerată ca conducând la un nivel de protecție a mediului cel puțin echivalent celui urmărit de Directiva 75/442. Dimpotrivă, respectiva netranspunere implică faptul că, dacă nu intră sub incidența acestei din urmă directive, gestiunea efluenților de la complexe zootehnice în discuție nu ar intra sub incidența niciunei alte legislații.

(a se vedea punctele 67, 69 și 70 și dispozitiv 3)
Articolul 345 TFUE trebuie interpretat în sensul că intră sub incidența sa un regim dintr‑un stat membru prin care sunt interzise privatizările, potrivit căruia acțiunile la un operator de rețea de distribuție de energie electrică sau de gaz care își desfășoară activitatea pe teritoriul acestui stat trebuie să fie deținute, direct sau indirect, de autorități publice identificate de legislația națională. Această interpretare nu are însă drept consecință sustragerea de la aplicarea articolului 63 TFUE a unor dispoziții naționale care interzic privatizarea operatorilor de rețele de distribuție de energie electrică sau de gaz ori interzic, pe de o parte, legăturile de proprietate sau de control între societăți care fac parte dintr‑un grup căruia îi aparține operatorul de rețea de distribuție de energie electrică sau de gaz care își desfășoară activitatea pe teritoriul acestui stat și societăți care fac parte dintr‑un grup căruia îi aparține o întreprindere care produce, furnizează sau comercializează energie electrică sau gaz pe același teritoriu, precum și, pe de altă parte, efectuarea de către un asemenea operator și de către grupul din care acesta face parte a unor operațiuni sau activități care ar putea deservi interesul gestionării rețelei respective.

Astfel, pe de o parte, articolul 345 TFUE exprimă principiul neutralității tratatelor în ceea ce privește regimul proprietății în statele membre. În această privință, tratatele nu se opun, în principiu, nici naționalizării întreprinderilor, nici privatizării acestora. Rezultă de aici că o interdicție de privatizare care se opune deținerii de către orice persoană privată de acțiuni la un operator de rețea de distribuție de energie electrică și de gaz care își desfășoară activitatea pe teritoriul unui stat membru intră sub incidența articolului 345 TFUE. Cu toate acestea, această dispoziție nu are drept efect sustragerea regimurilor de proprietate existente în statele membre de sub incidența normelor fundamentale ale Tratatului FUE, și anume în special a celor privind nediscriminarea, libertatea de stabilire și libera circulație a capitalurilor.

Pe de altă parte, o interdicție de privatizare care presupune că niciun investitor privat nu poate achiziționa acțiuni sau participații la capitalul unui operator de rețea de distribuție de energie electrică sau de gaz care își desfășoară activitatea pe teritoriul statului membru în cauză și care include, în plus, interdicții de apartenență la grup și interdicții privind activitățile care pot deservi gestionarea rețelei, care împiedică sau impun limitări calitative la investițiile transfrontaliere, constituie un obstacol în calea liberei circulații a capitalurilor în sensul articolului 63 TFUE.

(a se vedea punctele 29, 30, 33, 34, 36-38 și 43-48 și dispozitiv 1)
Astfel cum confirmă considerentul (5) al Directivei 2003/4, prin adoptarea acestei directive, legiuitorul Uniunii a intenționat să asigure compatibilitatea dreptului Uniunii cu convenția în vederea încheierii acesteia de către Comunitate instituind un regim general care urmărește să asigure oricărei persoane fizice sau juridice dintr‑un stat membru un drept de acces la informațiile despre mediu deținute de autoritățile publice sau în numele acestora fără ca persoana în cauză să aibă obligația de a declara interesul pe care îl are în acest sens.

Întreprinderi precum companiile de apă, care furnizează servicii publice în legătură cu mediul, se află sub controlul unui organ sau al unei persoane menționate la articolul 2 punctul 2 litera (a) sau (b) din Directiva 2003/4 privind accesul publicului la informațiile despre mediu și de abrogare a Directivei 90/313, astfel încât ar trebui calificate drept autorități publice în temeiul articolului 2 punctul 2 litera (c) din această directivă, dacă aceste întreprinderi nu stabilesc în mod cu adevărat autonom felul în care furnizează aceste servicii, întrucât o autoritate publică aflată sub incidența articolului 2 punctul 2 litera (a) sau (b) din directiva menționată este în măsură să influențeze în mod decisiv acțiunea întreprinderilor menționate în domeniul mediului.

Simplul fapt că entitatea este o societate comercială supusă unui regim de reglementare specific pentru sectorul în discuție nu poate să excludă un control în sensul articolului 2 punctul 2 litera (c) din Directiva 2003/4 în măsura în care poate să rezulte din regimul în cauză că entitatea nu dispune de o autonomie reală față de stat, chiar dacă acesta din urmă nu mai este în măsură, ca urmare a privatizării sectorului în cauză, să stabilească gestiunea lor zilnică.

(a se vedea punctele 68, 70, 71 și 73 și dispozitiv 2)
Articolul 2 punctul 2 litera (c) din Directiva 2004/38 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora trebuie interpretat în sensul că nu permite unui stat membru, în împrejurările în care un cetățean al Uniunii plătește cu regularitate, o perioadă considerabilă, o sumă de bani unui descendent în linie directă în vârstă de 21 de ani sau mai mult, care îi este necesară acestuia din urmă pentru a face față nevoilor sale esențiale în statul de origine, să impună ca, pentru a putea fi considerat în întreținere și pentru a intra astfel sub incidența definiției noțiunii de membru de familie prevăzută în această dispoziție, acest descendent să dovedească faptul că a încercat în van să găsească un loc de muncă sau să primească un ajutor de subzistență din partea autorităților din țara sa de origine și/sau că a încercat prin orice alt mijloc să își asigure subzistența.

Articolul 2 punctul 2 litera (c) din Directiva 2004/38 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora trebuie interpretat în sensul că faptul că un membru de familie, ca urmare a unor circumstanțe personale precum vârsta, calificările profesionale și starea de sănătate, este considerat că are perspective bune pentru a găsi un loc de muncă și, în plus, intenționează să lucreze în statul membru gazdă nu are nicio incidență asupra interpretării condiției de a se afla în întreținere, prevăzută în această dispoziție.

Soluția contrară ar interzice, în practică, descendentului respectiv să caute un loc de muncă în statul membru gazdă și, ca urmare a acestui fapt, ar aduce atingere articolului 23 din directivă, care permite în mod expres unui astfel de descendent, dacă beneficiază de dreptul de ședere, să desfășoare o activitate salariată sau independentă.

(a se vedea punctele 32 și 33 și dispozitiv 2)
Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională trebuie interpretat în sensul că nu constituie un act de comunicare publică, în sensul acestei dispoziții, furnizarea pe un site internet de linkuri care pot fi accesate către opere disponibile în mod liber pe un alt site internet.

În această privință, noțiunea de comunicare publică asociază două elemente cumulative, și anume un „act de comunicare” a unei opere și comunicarea „publică” a acesteia din urmă.

Furnizarea, pe un site internet, a unor linkuri care pot fi accesate către opere protejate publicate, fără nicio restricție în ceea ce privește accesul, pe un alt site oferă utilizatorilor primului site un acces direct la operele menționate și trebuie să fie calificată drept punere la dispoziție și, în consecință, drept „act de comunicare” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29. Un astfel de act de comunicare vizează ansamblul potențialilor utilizatori ai site‑ului internet, și anume un număr nedeterminat și destul de important de destinatari.

În această situație, pentru a intra sub incidența noțiunii „comunicare publică” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, trebuie în plus ca o astfel de comunicare, care vizează aceleași opere precum comunicarea inițială și care a fost efectuată pe internet ca și comunicarea inițială, așadar prin aceeași modalitate tehnică, să se adreseze unui public nou, și anume unui public pe care titularii dreptului de autor nu l‑au luat în considerare atunci când au autorizat comunicarea publică inițială. Or, punerea la dispoziție a operelor în cauză prin intermediul unui link care poate fi accesat nu conduce la comunicarea operelor în discuție către un public nou.

În aceste condiții, atunci când totalitatea utilizatorilor unui alt site cărora operele în cauză le‑au fost comunicate prin intermediul unui link care poate fi accesat puteau să acceadă în mod direct la operele respective pe site‑ul pe care au fost comunicate inițial, fără intervenția administratorului celuilalt site, utilizatorii site‑ului administrat de acesta din urmă trebuie să fie considerați destinatari potențiali ai comunicării inițiale și, așadar, ca făcând parte din publicul luat în considerare de titularii drepturilor de autor atunci când au autorizat comunicarea inițială.

În consecință, în lipsa unui public nou, autorizarea titularilor de drepturi de autor nu se impune în cazul unei astfel de comunicări publice.

(a se vedea punctele 16, 18, 20, 22, 24, 25, 27, 28 și 32 și dispozitiv 1)
Din articolul 267 TFUE rezultă că procedura preliminară presupune ca o cauză să fie efectiv pendinte în fața instanțelor naționale, acestea fiind chemate să adopte în cadrul său o decizie susceptibilă să ia în considerare hotărârea pronunțată cu titlu preliminar. Dacă instanța de trimitere precizează că respectiva cauză cu care a fost sesizată este încă pendinte, o astfel de precizare din partea unei instanțe naționale este obligatorie pentru Curte și, în principiu, nu poate fi repusă în discuție de părțile din litigiul principal.

În plus, atunci când împotriva deciziei de trimitere s‑a formulat un apel, în conformitate cu articolul 267 TFUE, răspunderea pentru aprecierea pertinenței și a necesității întrebării preliminare aparține, în principiu, numai instanței care dispune trimiterea preliminară, sub rezerva verificării limitate realizate de Curte. Astfel, instanța de trimitere are obligația să ia în considerare efectele unei hotărâri pronunțate în cadrul unui apel împotriva deciziei prin care dispusese efectuarea unei trimiteri preliminare și, în special, să concluzioneze dacă este necesar fie să își mențină cererea de decizie preliminară, fie să o modifice, fie să o retragă. Rezultă astfel că Curtea trebuie să rămână fidelă, tot în interesul clarității și al securității juridice, deciziei prin care s‑a dispus trimiterea preliminară, care trebuie să își producă efectele, atâta vreme cât nu a fost revocată sau modificată de instanța care a pronunțat‑o, numai această din urmă instanță putând să se pronunțe cu privire la o asemenea revocare sau la o asemenea modificare. Numai în cazul în care instanța de apel ar decide, potrivit normelor de drept procesual național aplicabile, să anuleze refuzul instanței de trimitere de a lua act de desistarea reclamantei din litigiul principal și să dispună retragerea cererii de decizie preliminară formulate de instanța de trimitere, Curtea ar putea să acționeze în conformitate cu această decizie, procedând eventual la radierea cauzei de pe rolul Curții, după ce a obținut, dacă este cazul, observațiile instanței de trimitere în această privință.

(a se vedea punctele 28 și 30-33)
Cauza C‑507/12

Jessy Saint Prix

împotriva

Secretary of State for Work and Pensions

(cerere de decizie preliminară formulată de Supreme Court of the United Kingdom)

„Trimitere preliminară — Articolul 45 TFUE — Directiva 2004/38/CE — Articolul 7 — Noțiunea «lucrător» — Cetățeană a Uniunii Europene care a încetat munca din cauza constrângerilor fizice care apar în ultima perioadă a sarcinii și în perioada ulterioară nașterii”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera întâi) din 19 iunie 2014

Libera circulație a persoanelor — Lucrători — Noțiune — Femeie care a încetat munca sau a încetat să caute un loc de muncă din cauza constrângerilor fizice care apar în ultima perioadă a sarcinii și în perioada ulterioară nașterii — Menținerea statutului de lucrător — Condiție — Reluarea activității după o perioadă rezonabilă — Verificare de către instanța națională [art. 45 TFUE; Directiva 2004/38 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 7 alin. (1) și alin. (3) lit. (a) și art. 16 alin. (3)] Cetățenia Uniunii — Dreptul de liberă circulație și de liberă ședere pe teritoriul statelor membre — Directiva 2004/38 — Persoană care se află în incapacitate temporară de a munci, ca rezultat al unei boli — Noțiune — Femeie care a încetat temporar munca din cauza ultimei perioade a sarcinii și a perioadei ulterioare nașterii — Excludere — Posibilitate de a continua să beneficieze de statutul de lucrător [Directiva 2004/38 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 7 alin. (3) lit. (a)]
1)

Prin neadoptarea în termenul stabilit a tuturor măsurilor necesare pentru a recupera de la Portovesme Srl și de la Eurallumina SpA ajutorul de stat declarat ilegal și incompatibil cu piața internă la articolul 2 din Decizia 2011/746/UE a Comisiei din 23 februarie 2011 privind ajutoarele de stat C 38/B/04 (ex NN 58/04) și C 13/06 (ex N 587/05) puse în aplicare de Italia în favoarea Portovesme Srl, ILA SpA, a Eurallumina SpA și a Syndial SpA, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 3 și 4 din această decizie.