Cauza T‑11/06

Romana Tabacchi Srl

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața italiană a achiziției și a primei procesări a tutunului brut – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței – Participare la încălcare – Durata încălcării – Amenzi – Circumstanțe atenuante – Limita maximă de 10 % din cifra de afaceri – Egalitate de tratament – Competență de fond”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Apreciere – Obligația de a ține seama de impactul real asupra pieței – Lipsă – Rolul primordial al criteriului întemeiat pe natura încălcării

[art. 81 alin. (1) lit. (a) și (b) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A]

2. Concurență – Amenzi – Linii directoare privind metoda de stabilire a amenzilor – Natură juridică

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03]

3. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Încălcări foarte grave

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 1 A]

4. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Efectul unei practici anticoncurențiale – Criteriu nedeterminant

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 1 A]

5. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Cote de piață deținute de întreprinderea în cauză

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A]

6. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Impact real asupra pieței – Criterii de apreciere

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 1 A]

7. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Stabilirea amenzii în mod proporțional cu elementele de apreciere a gravității încălcării

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 1 A]

8. Concurență – Amenzi – Decizie de aplicare a unor amenzi – Obligația de motivare – Conținut

(art. 253 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) și (3)]

9. Procedură – Invocarea de motive noi pe parcursul procesului – Condiții – Motiv nou – Noțiune

[Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 48 alin.(2)]

10. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Obligația Comisiei de a face dovada încălcării și a duratei acesteia – Aplicabilitatea principiului prezumției de nevinovăție

[art. 81 alin. (1) CE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 48 alin. (1)],

11. Concurență – Înțelegeri – Probă – Gradul de precizie necesar al elementelor de probă reținute de Comisie

[art. 81 alin. (1) CE]

12. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Apreciere – Luarea în considerare a realității economice la momentul săvârșirii încălcării

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 1 A]

13. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Împărțirea întreprinderilor în cauză pe categorii – Condiții – Respectarea principiului egalității de tratament

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 1 A]

14. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Amenințări și presiuni exercitate asupra unei întreprinderi – Excludere

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3]

15. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Rol pasiv sau imitativ al întreprinderii – Criterii de apreciere

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 3 prima liniuță]

16. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Întreprinderi în cauză care fac parte dintre întreprinderile mici și mijlocii – Irelevanță

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A al cincilea paragraf]

17. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Circumstanțe atenuante – Comportament diferit de cel convenit în cadrul înțelegerii

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03, punctul 3 a doua liniuță]

18. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Circumstanțe atenuante – Apreciere

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3]

19. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Cuantum maxim – Calcul – Distincție între cuantumul final și cuantumul intermediar al amenzii – Consecințe

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea Comisiei 98/C 9/03]

20. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Situația financiară a întreprinderii în cauză – Luare în considerare – Obligație – Lipsă

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

21. Concurență – Amenzi – Cuantum – Puterea de apreciere a Comisiei – Control jurisdicțional – Competență de fond

(art. 229 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 31; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

22. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Caracter descurajator – Respectarea principiului proporționalității

(art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

1. Articolul 81 alineatul (1) literele (a) și (b) CE declară expres ca incompatibile cu piața comună practicile concertate ce constau în stabilirea, direct sau indirect, a prețurilor de cumpărare sau de vânzare sau a oricăror alte condiții de tranzacționare, în limitarea sau controlul producției, al comercializării, al dezvoltării tehnice sau al investițiilor și în împărțirea piețelor sau a surselor de aprovizionare. Încălcările de acest tip, în special dacă este vorba despre înțelegeri orizontale, sunt calificate drept deosebit de grave atunci când au un efect direct asupra parametrilor esențiali ai concurenței pe piața relevantă sau drept încălcări evidente ale normelor de concurență.

Gravitatea încălcărilor dreptului concurenței al Uniunii trebuie să fie stabilită în funcție de numeroase elemente, cum ar fi împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, fără a fi fost stabilită o listă imperativă sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu.

Potrivit metodei prevăzute de Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, evaluarea gravității unei încălcări trebuie să ia în considerare natura sa, impactul său real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și mărimea pieței geografice relevante. Aceste trei aspecte ale evaluării gravității încălcării nu au însă aceeași pondere în cadrul examinării globale. Natura încălcării joacă un rol primordial, în special în caracterizarea încălcărilor ca fiind „foarte grave”. În schimb, nici impactul real asupra pieței, nici mărimea pieței geografice nu constituie elemente necesare pentru calificarea încălcării drept foarte gravă în cazul unor înțelegeri orizontale care vizează în special stabilirea prețurilor. Astfel, înțelegerile orizontale de acest tip pot fi calificate drept încălcări „foarte grave” numai în temeiul naturii lor, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței.

(a se vedea punctele 67, 69, 74 și 76-78)

2. Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO sunt un instrument menit să precizeze, cu respectarea dreptului de nivel superior, criteriile pe care Comisia intenționează să le aplice în cadrul exercitării puterii de apreciere la stabilirea amenzilor, conferită de articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Liniile directoare menționate nu constituie temeiul juridic al unei decizii prin care se aplică o amendă, întrucât această decizie este întemeiată pe Regulamentul nr. 1/2003, ci determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul stabilirii cuantumurilor amenzilor aplicate prin această decizie și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor.

Astfel, deși liniile directoare nu pot fi calificate ca normă de drept pe care administrația ar fi, în orice caz, obligată să o respecte, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația nu se poate îndepărta, într‑un caz particular, fără să prezinte justificări.

Autolimitarea puterii de apreciere a Comisiei ce rezultă din adoptarea liniilor directoare nu este însă incompatibilă cu menținerea pentru Comisie a unei marje de apreciere semnificative. Astfel, faptul că, prin liniile directoare, Comisia și‑a precizat poziția cu privire la evaluarea gravității unei încălcări nu se opune ca ea să aprecieze acest criteriu în ansamblu, în funcție de toate împrejurările pertinente, inclusiv elemente care nu sunt menționate în mod expres în liniile directoare.

(a se vedea punctele 71-73)

3. Cuantumul de plecare minim de 20 de milioane de euro stabilit prin Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO în ceea ce privește încălcările foarte grave se referă la o singură întreprindere și nu la toate întreprinderile care au săvârșit încălcarea.

(a se vedea punctul 86)

4. În ceea ce privește impactul real asupra pieței al unei practici restrictive contrare normelor de concurență ale Uniunii, la stabilirea cuantumului amenzii aplicate pentru o astfel de încălcare este necesar să se țină seama de durata și de toate elementele de natură să intre în aprecierea gravității încălcării, precum comportamentul fiecărei întreprinderi, rolul avut de fiecare dintre acestea la stabilirea practicilor concertate, profitul pe care l‑au putut obține din aceste practici, mărimea acestora și valoarea mărfurilor în cauză, precum și riscul pe care îl reprezintă încălcările de acest tip pentru obiectivele Uniunii. Rezultă că efectul unei practici anticoncurențiale nu este, în sine, un criteriu determinant în aprecierea cuantumului adecvat al amenzii. Mai precis, unele elemente în legătură cu aspectul intenționat pot avea mai multă importanță decât cele privitoare la respectivele efecte, mai ales atunci când este vorba despre încălcări grave prin esența lor, precum o repartizare a piețelor.

(a se vedea punctul 90)

5. Cota de piață a fiecăreia dintre întreprinderile în cauză pe piața care a făcut obiectul unei practici restrictive în sensul dreptului concurenței al Uniunii constituie, și în lipsa probelor referitoare la un efect concret al încălcării asupra pieței, un element obiectiv care exprimă în mod corect răspunderea fiecăreia dintre ele în ceea ce privește nocivitatea potențială a acestei practici pentru concurența normală. Astfel, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, cotele de piață deținute de o întreprindere sunt relevante pentru determinarea influenței pe care aceasta a putut să o exercite pe piață.

(a se vedea punctul 97)

6. Pentru a aprecia gravitatea încălcării, este decisiv să se știe că membrii înțelegerii au făcut tot ce puteau pentru a da un efect concret intențiilor lor. Întrucât ceea ce s‑a întâmplat ulterior, cu privire la prețurile de piață efectiv obținute, putea fi influențat și de alți factori, care nu se aflau sub controlul membrilor înțelegerii, aceștia din urmă nu pot invoca în propriul beneficiu factori externi care s‑au opus eforturilor lor, precum majorarea prețurilor pe piața relevantă, făcând din aceștia elemente care să justifice reducerea amenzii.

(a se vedea punctele 99 și 100)

7. Principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor Uniunii să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru atingerea scopului urmărit. În cadrul procedurilor inițiate de Comisie pentru a sancționa încălcările normelor de concurență, aplicarea acestui principiu înseamnă că amenzile nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile urmărite, respectiv în raport cu respectarea normelor de concurență, iar cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi în temeiul unei încălcări în materie de concurență trebuie să fie proporțional cu încălcarea, apreciată în ansamblul său, ținând seama în special de gravitatea acesteia. Mai precis, principiul proporționalității presupune că amenda trebuie stabilită de Comisie proporțional cu elementele luate în considerare pentru a se aprecia gravitatea încălcării și că, în această privință, Comisia trebuie să aplice aceste elemente în mod coerent și justificat din punct de vedere obiectiv.

În aceste condiții, Comisia nu încalcă principiul proporționalității prin stabilirea cuantumului de plecare al unei amenzi pentru încălcarea normelor de concurență la 10 milioane de euro, din moment ce această încălcare constituie o încălcare foarte gravă și intenționată a normelor de concurență, iar acest cuantum a fost stabilit la un nivel cu mult inferior pragului minim prevăzut de liniile directoare pentru acest tip de înțelegere.

(a se vedea punctele 104, 105 și 107)

8. În cadrul stabilirii amenzilor pentru încălcarea dreptului concurenței, obligația de motivare este îndeplinită atunci când Comisia arată, în cuprinsul deciziei sale, elementele de apreciere care i‑au permis să evalueze gravitatea și durata încălcării.

În această privință, deși Comisia este obligată, în temeiul articolului 253 CE, să își motiveze deciziile prin menționarea elementelor de fapt de care depinde justificarea deciziei și considerațiile care au determinat‑o să o adopte, această dispoziție nu impune Comisiei să discute toate aspectele de fapt și de drept care ar fi fost examinate în cursul procedurii administrative.

În cazul unei decizii prin care se aplică amenzi mai multor întreprinderi, conținutul obligației de motivare trebuie apreciat în special în lumina faptului că gravitatea încălcării trebuie stabilită în funcție de numeroase elemente, precum în special împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, și aceasta fără a fi fost stabilită o listă imperativă sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu.

(a se vedea punctele 109 și 233)

9. Potrivit articolului 48 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului, pe parcursul procesului, invocarea de motive noi este interzisă, cu excepția cazului în care acestea se bazează pe elemente de fapt și de drept care au apărut în cursul procedurii. În această privință, un motiv care constituie dezvoltarea unui motiv prezentat anterior, direct sau implicit, și care prezintă o legătură strânsă cu acest motiv trebuie declarat admisibil.

(a se vedea punctul 124)

10. Comisiei îi revine sarcina de a dovedi nu numai existența unei înțelegeri contrare normelor de concurență ale Uniunii, ci și durata acesteia. În mod special, în ceea ce privește administrarea probei unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE, Comisia trebuie să facă dovada încălcărilor pe care le constată și să stabilească elementele de probă de natură să demonstreze, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor constitutive ale unei încălcări. Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a unei încălcări. Prin urmare, instanța nu poate concluziona că existența încălcării în cauză a fost dovedită de Comisie la un standard juridic corespunzător dacă există încă o îndoială cu privire la acest aspect, în special în cazul unei acțiuni în anulare și/sau reformare a unei decizii de aplicare a unei amenzi. Astfel, în această ultimă situație, este necesar să se țină seama de principiul prezumției de nevinovăție, care face parte dintre drepturile fundamentale protejate în ordinea juridică a Uniunii și care a fost consacrat de articolul 48 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. În considerarea naturii și a gradului de severitate ale sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcările normelor de concurență aplicabile întreprinderilor, care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu. Astfel, Comisia trebuie să furnizeze dovezi precise și concordante pentru a crea convingerea fermă că încălcarea pretinsă a fost săvârșită.

Nu este obligatoriu ca fiecare dintre dovezile prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să îndeplinească această cerință.

(a se vedea punctele 129, 130 și 143)

11. Activitățile pe care le presupun acordurile anticoncurențiale se desfășoară de obicei în mod clandestin, reuniunile se țin în secret și documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Prin urmare, chiar în cazul în care Comisia descoperă elemente care atestă în mod explicit un contact nelegal între operatori, precum procesele verbale ale unor reuniuni, de regulă acestea nu vor fi decât fragmentare și disparate, astfel încât, adesea, este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții. În consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada încălcării normelor de concurență.

În plus, în lipsa unor elemente de probă susceptibile să stabilească în mod direct durata unei încălcări, Comisia trebuie să se întemeieze cel puțin pe elemente de probă având legătură cu fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare s‑a desfășurat fără întrerupere între două date precise.

În această privință, pentru a dovedi în mod corespunzător participarea întreprinderii respective la înțelegere, este suficient să se demonstreze de către Comisie că întreprinderea în cauză a participat la reuniuni în cursul cărora au fost încheiate acorduri de natură anticoncurențială, fără să se fi opus în mod vădit acestora. Atunci când participarea la asemenea reuniuni a fost stabilită, această întreprindere are obligația să prezinte indicii de natură să demonstreze că participarea sa la acele reuniuni era lipsită de orice spirit anticoncurențial, dovedind astfel că le comunicase concurenților săi că participa la acele reuniuni având o optică diferită de a acestora. Rațiunea ce stă la baza acestui principiu de drept este că, prin participarea la reuniunea menționată fără a se distanța în mod public de conținutul său, întreprinderea a dat de înțeles celorlalți participanți că era de acord cu rezultatul reuniunii și că urma să se conformeze acestuia. În schimb, Comisia săvârșește o eroare de apreciere atunci când reține participarea unei întreprinderi la o înțelegere contrară normelor de concurență ale Uniunii în lipsa unor indicii suficiente în această privință.

(a se vedea punctele 131, 132, 158, 165 și 166)

12. În ceea ce privește alegerea anului de referință pentru a stabili ponderea relativă a întreprinderilor, în domeniul unei înțelegeri contrare normelor de concurență ale Uniunii, deși Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO prevăd la punctul 1 A al patrulea și al cincilea paragraf un tratament diferențiat al întreprinderilor în funcție de importanța lor economică, nu indică anul în raport cu care trebuie stabilită ponderea relativă a întreprinderilor.

În această privință, Comisia este obligată să aleagă o metodă de calcul care să îi permită să țină seama de dimensiunea și de puterea economică a fiecărei întreprinderi în cauză, precum și de amploarea încălcării săvârșite de fiecare dintre acestea, în funcție de realitatea economică astfel cum exista aceasta la momentul săvârșirii încălcării. În plus, trebuie să se delimiteze perioada care trebuie luată în considerare astfel încât cifrele de afaceri și chiar cotele de piață obținute să fie cât mai comparabile posibil. Rezultă că anul de referință nu trebuie să fie în mod necesar ultimul an complet în cursul căruia a continuat încălcarea.

(a se vedea punctele 176 și 177)

13. Metoda ce constă în împărțirea membrilor unei înțelegeri pe categorii în vederea aplicării unui tratament diferențiat în etapa stabilirii cuantumurilor de plecare ale amenzilor, deși aceasta ignoră diferențele dintre dimensiunile întreprinderilor din aceeași categorie, determină o stabilire forfetară a cuantumului de plecare pentru întreprinderile din aceeași categorie.

Cu toate acestea, o asemenea împărțire pe categorii trebuie să respecte principiul egalității de tratament, potrivit căruia este interzisă tratarea unor situații comparabile în mod diferit și a situațiilor diferite în același mod, cu excepția cazului în care un asemenea tratament este justificat în mod obiectiv. Pe de altă parte, cuantumul amenzilor trebuie să fie proporțional cel puțin în raport cu elementele luate în considerare pentru a aprecia gravitatea încălcării. Pentru a verifica dacă o împărțire a membrilor unei înțelegeri pe categorii este conformă cu principiile egalității de tratament și proporționalității, trebuie să se controleze dacă această împărțire este coerentă și justificată în mod obiectiv.

În această privință, deși este posibil pentru Comisie să țină seama de cotele de piață deținute de o întreprindere membră a unei înțelegeri în timpul ultimului an complet al încălcării constatate pentru a aprecia dimensiunea și puterea sa economică pe o piață dată, precum și amploarea încălcării săvârșite de aceasta, ea trebuie să se asigure totuși că cotele de piață ale fiecăreia dintre întreprinderile implicate reflectă în mod corect realitatea economică astfel cum exista aceasta la momentul săvârșirii încălcării. Or, în general, în situația unor încălcări de lungă durată, numai atunci când ultimul an complet al încălcării, astfel cum a fost luat în considerare de Comisie, coincide cu durata de participare a fiecăreia dintre aceste întreprinderi, cotele de piață aferente acestora sunt de natură să servească drept indicatori relevanți în această privință și să permită obținerea unor rezultate cât mai comparabile posibil, mai ales în vederea împărțirii întreprinderilor implicate pe categorii.

(a se vedea punctele 180-182, 184 și 186)

14. Existența unor amenințări și a unor presiuni prin care se urmărește determinarea unei întreprinderi să participe la o încălcare a dreptului concurenței al Uniunii nu face parte dintre circumstanțele atenuante enumerate în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO. Presiunile exercitate de întreprinderi și prin care se urmărește determinarea altor întreprinderi să participe la o încălcare a dreptului concurenței al Uniunii nu exonerează, indiferent de importanța acestora, întreprinderea în cauză de răspunderea pentru încălcarea săvârșită, nu modifică cu nimic gravitatea înțelegerii și nu pot constitui o circumstanță atenuantă pentru calculul cuantumurilor amenzilor, întrucât întreprinderea în cauză ar fi putut denunța eventualele presiuni autorităților competente și ar fi putut introduce o plângere. Prin urmare, Comisia nu este obligată să țină seama de astfel de amenințări drept circumstanță atenuantă.

(a se vedea punctele 211-213)

15. Printre elementele de natură să dovedească rolul pasiv al unei întreprinderi în cadrul unei înțelegeri, care pot justifica reducerea unei amenzi în temeiul punctului 3 prima liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, pot fi luate în considerare caracterul mult mai sporadic al participării sale la reuniuni în raport cu participarea altor membri ai înțelegerii, precum și intrarea sa tardivă pe piața care a făcut obiectul încălcării, independent de durata participării sale la aceasta sau chiar existența de declarații exprese în acest sens provenind de la reprezentanții întreprinderilor terțe care au participat la încălcare. Pe de altă parte, „rolul exclusiv pasiv” al unui membru al unui cartel implică adoptarea de către acesta a unei „atitudini rezervate”, respectiv o lipsă a participării active la elaborarea acordului sau a acordurilor anticoncurențiale.

În această privință, nu este suficient ca, în anumite perioade ale înțelegerii sau în privința anumitor acorduri ale înțelegerii, întreprinderea în cauză să fi avut, presupunând că a fost dovedită, o atitudine rezervată. Astfel, faptul de a convoca reuniuni, de a propune o ordine de zi și de a distribui documente pregătitoare pentru reuniuni este incompatibil cu un rol pasiv de imitator care adoptă o atitudine rezervată. Astfel de inițiative dezvăluie o atitudine favorabilă și activă a reclamantei privind elaborarea, continuarea și controlul înțelegerii.

În plus, atunci când o întreprindere a participat, chiar fără a avea un rol activ, la reuniuni cu obiect anticoncurențial, se presupune că aceasta a participat la înțelegere, cu excepția situației în care dovedește că s‑a distanțat în mod explicit de concertarea ilicită. Astfel, prin prezența la reuniuni, întreprinderea a aderat sau, cel puțin, i‑a făcut pe ceilalți participanți să creadă că adera, în principiu, la conținutul acordurilor anticoncurențiale care erau încheiate.

(a se vedea punctele 217,218, 220, 223 și 225)

16. Punctul 1 A al cincilea paragraf din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO oferă Comisiei posibilitatea majorării amenzilor marilor întreprinderi, însă nu impune reducerea celor stabilite pentru întreprinderi de dimensiuni modeste. Mărimea întreprinderii este, astfel, luată în considerare prin plafonul stabilit la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 și prin dispozițiile din liniile directoare. Exceptând aceste considerații privind dimensiunea, nu există niciun motiv pentru a trata întreprinderile mici și mijlocii diferit de celelalte întreprinderi. Faptul că întreprinderile sunt întreprinderi mici și mijlocii nu le scutește de obligația de a respecta normele de concurență

Pe de altă parte, articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 nu impune nici ca, în cazul în care sunt aplicate amenzi mai multor întreprinderi implicate în aceeași încălcare, cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi de dimensiuni mici sau mijlocii, exprimat ca procentaj din cifra de afaceri, să nu fie superior celui al amenzilor aplicate întreprinderilor mai mari. Astfel, din această dispoziție reiese că, atât pentru întreprinderile de dimensiuni mici sau mijlocii, cât și pentru cele de dimensiuni mari, trebuie să se ia în considerare gravitatea și durata încălcării la stabilirea cuantumului amenzii.

(a se vedea punctele 226, 228 și 260)

17. Comisia este obligată să recunoască existența unei circumstanțe atenuante prin neaplicarea în practică a acordurilor ilicite, în temeiul punctului 3 a doua liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO numai dacă întreprinderea care invocă lipsa punerii în aplicare a înțelegerii poate demonstra că s‑a opus, în mod clar și considerabil, punerii în aplicare a acestei înțelegeri, astfel încât a perturbat însăși funcționarea acesteia, și că nu a aderat la acord în aparență și, procedând astfel, a determinat și alte întreprinderi să pună în aplicare înțelegerea în cauză. Astfel, întreprinderilor le‑ar fi foarte facil să minimalizeze riscul obligației de plată a unei amenzi ridicate dacă ar putea beneficia de o înțelegere ilicită și, ulterior, de o reducere a amenzii pentru motivul că avuseseră doar un rol limitat în aplicarea încălcării, deși atitudinea acestora a determinat și alte întreprinderi să se comporte într‑un mod care aduce o atingere mai mare concurenței.

(a se vedea punctele 240 și 241)

18. În Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu se arată că fiecare dintre circumstanțele atenuante enumerate la punctul 3 din aceste linii directoare trebuie luată în considerare de Comisie în mod separat și sistematic. Rezultă că aceasta nu este obligată să acorde în mod automat o reducere suplimentară în acest temei, caracterul adecvat al unei eventuale reduceri a amenzii în temeiul circumstanțelor atenuante trebuind să fie apreciat din punct de vedere global, ținând seama de ansamblul circumstanțelor pertinente.

(a se vedea punctul 242)

19. Limita maximă de 10 % din cifra sa de afaceri totală, prevăzută la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, are un obiectiv distinct și autonom în raport cu cel al criteriilor privind gravitatea și durata încălcării, și anume să evite aplicarea unor amenzi pe care, după toate probabilitățile, întreprinderile, având în vedere dimensiunea lor, astfel cum este determinată prin cifra lor de afaceri totală, chiar dacă aproximativ și imperfect, nu vor fi în măsură să le plătească. Astfel, spre deosebire de ceea ce lasă reclamanta să se înțeleagă, această limită, prevăzută de legiuitor, este uniform aplicabilă tuturor întreprinderilor și este stabilită în funcție de dimensiunea fiecăreia dintre acestea și urmărește evitarea amenzilor în cuantum excesiv și disproporționat. Singura consecință posibilă a unei astfel de limite este reducerea cuantumului amenzii calculat pe baza criteriilor privind gravitatea și durata încălcării la nivelul maxim autorizat atunci când amenda depășește acest nivel. Aplicarea acestuia presupune că întreprinderea în cauză nu plătește toată amenda care ar fi, în principiu, datorată în baza unei aprecieri întemeiate pe criteriile respective.

Pe de altă parte, articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 nu interzice Comisiei să se raporteze, în cursul calculului său, la un cuantum intermediar superior limitei respective, în măsura în care amenda impusă în final nu o depășește. Rezultă că, în nicio etapă a aplicării liniilor directoare, Comisia nu are obligația să garanteze că în cuantumurile intermediare ale amenzilor reținute se reflectă orice diferență existentă între cifrele de afaceri globale ale întreprinderilor în cauză. De altfel, Comisia nu este obligată să garanteze nici că în cuantumurile finale ale amenzilor obținute prin calculul său pentru întreprinderile în cauză se reflectă orice diferență existentă între acestea în ceea ce privește cifra lor de afaceri.

(a se vedea punctele 257 și 259)

20. Comisia nu este obligată ca, la stabilirea cuantumului amenzii, să țină seama de situația financiară deficitară a unei întreprinderi interesate, având în vedere că recunoașterea unei asemenea obligații ar echivala cu conferirea unui avantaj concurențial nejustificat întreprinderilor care sunt cel mai puțin adaptate la condițiile pieței.

(a se vedea punctul 258)

21. Dincolo de simplul control al legalității sancțiunii, care nu permite decât respingerea acțiunii în anulare sau anularea actului atacat, competența de fond conferită Tribunalului, în aplicarea articolului 229 CE, de articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003 autorizează această instanță să substituie propria apreciere celei a Comisiei și, în consecință, să reformeze actul atacat, chiar și în lipsa anulării, ținând seama de toate împrejurările de fapt, în special prin modificarea amenzii aplicate atunci când problema cuantumului acesteia este supusă aprecierii sale.

Prin natura sa, stabilirea unei amenzi de către Tribunal nu este un exercițiu aritmetic exact. Pe de altă parte, Tribunalul nu este legat de calculele Comisiei și nici de Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO atunci când se pronunță în temeiul competenței sale de fond, ci trebuie să efectueze propria apreciere, ținând seama de toate împrejurările cauzei.

(a se vedea punctele 265 și 266)

22. Amenzile aplicate pentru încălcarea articolului 81 CE, precum cele prevăzute la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, au drept obiect reprimarea actelor nelegale ale întreprinderilor în cauză, precum și descurajarea atât a întreprinderilor în discuție, cât și a altor operatori economici să încalce, în viitor, normele dreptului concurenței al Uniunii. Astfel, luarea în considerare a dimensiunii și a resurselor globale ale întreprinderii în cauză pentru a asigura un efect descurajator al amenzii se explică prin impactul urmărit în ceea ce privește întreprinderea căreia i se aplică, întrucât sancțiunea nu trebuie să fie neglijabilă în special din perspectiva capacității financiare a acesteia.

În plus, trebuie amintit că principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea în cauză, subînțelegându‑se că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate. Rezultă că amenzile nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile urmărite, și anume în raport cu respectarea normelor de concurență, iar cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi în temeiul unei încălcări în materie de concurență trebuie să fie proporțional cu încălcarea, apreciată în ansamblul ei, ținând seama în special de gravitatea acesteia.

(a se vedea punctele 279 și 280)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)

5 octombrie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața italiană a achiziției și a primei procesări a tutunului brut – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței – Participare la încălcare – Durata încălcării – Amenzi – Circumstanțe atenuante – Limita maximă de 10 % din cifra de afaceri – Egalitate de tratament – Competență de fond”

În cauza T‑11/06,

Romana Tabacchi Srl, fostă Romana Tabacchi SpA, cu sediul în Roma (Italia), reprezentată de M. Siragusa și de G. C. Rizza, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii É. Gippini Fournier și F. Amato, ulterior de domnii Gippini Fournier și V. Di Bucci și în final de domnii Gippini Fournier și L. Malferrari, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, pe de o parte, o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2005) 4012 final a Comisiei din 20 octombrie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.281/B.2 – Tutun brut – Italia) și, pe de altă parte, o cerere de reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantei,

TRIBUNALUL (Camera a treia),

compus din domnul J. Azizi, președinte, doamna E. Cremona (raportor) și domnul S. Frimodt Nielsen, judecători,

grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 1 decembrie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Reclamanta, Romana Tabacchi Srl, este o societate italiană, în prezent aflată în lichidare, care are drept activitate principală prima procesare a tutunului brut. În momentul producerii faptelor care fac obiectul prezentei cauze, singurii acționari ai reclamantei erau soții B., care dețineau – și dețin încă în prezent – în comun toate acțiunile.

1. Procedura administrativă

2 La 15 ianuarie 2002, Comisia Comunităților Europene a adresat, în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), solicitări de informații cu privire la piața italiană a tutunului brut către asociațiile profesionale ale procesatorilor și ale producătorilor italieni de tutun, mai precis Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, Asociația profesională a procesatorilor italieni de tutun brut) și, respectiv, Unione italiana tabacco (Unitab, Uniunea italiană din domeniul tutunului).

3 La 19 februarie 2002, Comisia a primit o cerere de imunitate în materie de amenzi din partea Deltafina SpA, procesator italian membru al APTI, în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cazurile de înțelegere (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”). La 6 martie 2002, Comisia a acordat Deltafina imunitate condiționată în temeiul alineatului (15) din comunicarea menționată.

4 La 4 aprilie 2002, Comisia a primit din partea Dimon Italia Srl (filială a Dimon Inc. și devenită Mindo Srl) o cerere de imunitate în materie de amenzi, în temeiul alineatului (8) din Comunicarea privind cooperarea, și, în subsidiar, o cerere de reducere a amenzii, în temeiul alineatelor (20)-(27) din comunicarea menționată, precum și o cerere de reducere a amenzii, în același temei, din partea Transcatab SpA (filială a Standard Commercial Corp., denumită în continuare „SCC”).

5 La 18 și la 19 aprilie 2002, Comisia a efectuat verificări în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17 în localurile Dimon Italia și Transcatab, precum și în localurile Trestina Azienda Tabacchi SpA și ale reclamantei.

6 La 8 octombrie 2002, Comisia a informat Dimon Italia și Transcatab că, întrucât au fost prima și, respectiv, cea de a doua întreprindere care au furnizat elemente pentru dovedirea încălcării în sensul Comunicării privind cooperarea, intenționa să le acorde, la finalul procedurii administrative, o reducere a cuantumului amenzii care le‑ar fi aplicată în temeiul unor eventuale încălcări constatate.

7 La 25 februarie 2004, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile pe care a adresat‑o celor zece întreprinderi sau asociații de întreprinderi, printre care Deltafina, Dimon Italia, Transcatab și reclamanta (denumite în continuare „procesatorii”), precum și societățile‑mamă ale unora dintre acestea, în special Universal Corp., Dimon și SCC. Destinatarii comunicării privind obiecțiunile au avut acces la dosarul administrativ, a cărui copie pe CD‑ROM le‑a fost comunicată de Comisie, și au transmis observații scrise drept răspuns la obiecțiunile formulate de aceasta din urmă. Ulterior, la 22 iunie 2004, a avut loc o audiere.

8 În urma adoptării, la 21 decembrie 2004, a unui addendum la comunicarea privind obiecțiunile din 25 februarie 2004, la 1 martie 2005, a avut loc cea de a doua audiere.

9 După consultarea comitetului consultativ privind înțelegerile și pozițiile dominante și având în vedere raportul final al consilierului‑auditor, la 20 octombrie 2005, Comisia a adoptat Decizia C(2005) 4012 final privind o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.281/B.2 – Tutun brut – Italia) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul oficial al Uniunii Europene din 13 februarie 2006 (JO L 353, p. 45).

2. Decizia atacată

10 Decizia atacată privește, în primul rând, o înțelegere orizontală pusă în aplicare de procesatori pe piața italiană a tutunului brut [considerentul (1) al deciziei atacate].

11 Comisia a constatat în decizia atacată că în cadrul acestei înțelegeri, în cursul perioadei cuprinse între 1995 și începutul anului 2002, procesatorii stabiliseră condițiile de tranzacționare pentru achiziționarea tutunului brut în Italia atât în ceea ce privește achizițiile directe la producători, cât și achizițiile de la „terți presatori”, în special prin stabilirea prețurilor și prin împărțirea pieței [considerentul (1) al deciziei atacate].

12 Decizia atacată privește, în al doilea rând, alte două încălcări, diferite de încălcarea pusă în aplicare de procesatori, care au avut loc între începutul anului 1999 și sfârșitul anului 2001 și au constat, în ceea ce privește APTI, în stabilirea prețurilor contractelor pe care le va negocia, în numele membrilor săi, în vederea încheierii acordurilor interprofesionale cu Unitab, iar în ceea ce o privește pe aceasta din urmă, în stabilirea prețurilor pe care le va negocia cu APTI, în numele membrilor săi, în vederea încheierii acelorași acorduri.

13 În decizia atacată, Comisia a considerat că practicile procesatorilor constituie o încălcare unică și continuă a articolului 81 alineatul (1) CE [a se vedea în special considerentele (264)-(269) ale deciziei atacate].

14 La articolul 1 alineatul (1) din decizia atacată, Comisia a stabilit răspunderea pentru înțelegere în sarcina procesatorilor, precum și în sarcina Universal, societatea‑mamă a Deltafina, precum și Alliance One International, Inc. (denumită în continuare „Alliance One”), ca societate rezultată din fuziunea dintre Dimon și SCC. Comisia a mai constatat la articolul 1 alineatul (2) din decizia atacată că APTI și Unitab încălcaseră articolul 81 alineatul (1) CE prin adoptarea unor decizii cu privire la stabilirea prețurilor pe care le vor negocia, în numele membrilor lor, în vederea încheierii acordurilor interprofesionale.

15 La articolul 2 din decizia atacată, Comisia a aplicat amenzi întreprinderilor menționate la punctul 14 de mai sus, precum și APTI și Unitab (a se vedea punctul 42 de mai jos).

16 În considerentele (356)-(404) ale deciziei atacate, Comisia a stabilit amenzile care vor fi aplicate destinatarilor acesteia.

17 Cuantumurile amenzilor au fost stabilite de Comisie în funcție de gravitatea și de durata încălcărilor în cauză, respectiv în funcție de cele două criterii menționate în mod expres la articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) și la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 [considerentele (356) și (357) ale deciziei atacate].

Stabilirea cuantumului de plecare al amenzilor

Gravitate

18 În ceea ce privește gravitatea încălcării în cauză, Comisia a amintit că la evaluarea acestui factor trebuia să țină seama de natura ei, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante [considerentul (365) al deciziei atacate].

19 În continuare, Comisia a precizat că producția de tutun brut din Italia reprezenta 38 % din producția Uniunii Europene supusă unei cote, ceea ce însemna 67,338 milioane de euro în 2001, ultimul an complet al încălcării [considerentul (366) al deciziei atacate].

20 În ceea ce privește natura încălcării, Comisia a constatat că aceasta era foarte gravă, întrucât încălcarea a constat în stabilirea prețurilor de achiziție a soiurilor de tutun brut în Italia și împărțirea cantităților achiziționate. Comisia a adăugat, referindu‑se la partea din decizia atacată care privește analiza restricționării concurenței [considerentul (272) și următoarele], că o înțelegere în domeniul achizițiilor poate să denatureze voința producătorilor de a da un anumit randament, precum și să limiteze concurența dintre procesatori pe piețele în aval. De asemenea, Comisia a afirmat că această situație se regăsește în mod special atunci când, precum în prezenta cauză, produsul vizat prin înțelegere, în speță tutunul brut, constituie o „materie primă” importantă a activităților exercitate de participanții din aval, în speță, prima procesare a tutunului brut și vânzarea de tutun procesat [considerentele (367) și (368) ale deciziei atacate].

21 În considerentul (369) al deciziei atacate, Comisia a concluzionat pe baza aprecierilor anterioare că trebuie să se considere că încălcarea săvârșită de procesatori este foarte gravă.

Tratamentul diferențiat

22 În considerentele (370)-(376) ale deciziei atacate, Comisia a examinat aspectul „ponderii specifice” și al „caracterului disuasiv”. În această privință, Comisia a precizat că, la stabilirea cuantumului amenzii, trebuia să se țină seama de „ponderea specifică a fiecărei întreprinderi și de repercusiunile probabile ale comportamentului ilicit al acesteia” [considerentul (370) al deciziei atacate].

23 Astfel, Comisia a considerat că amenzile trebuiau stabilite în funcție de poziția pe piață a fiecărei părți în cauză [considerentul (371) al deciziei atacate].

24 În această privință, Comisia a considerat că, în ceea ce privește Deltafina, cuantumul de plecare al amenzii ar trebui să fie cel mai ridicat, întrucât era cel mai mare cumpărător, având în vedere că în 2001 cota sa de piață era de aproximativ 25 % [considerentul (372) al deciziei atacate].

25 Având în vedere că dețineau cote din piața relevantă mai reduse, de aproximativ 9 %-11 % în 2001, Comisia a considerat că Transcatab, Dimon Italia și Romana Tabacchi „trebuiau regrupate” și că, în ceea ce le privește, cuantumul de plecare trebuia să fie mai redus [considerentul (373) al deciziei atacate].

26 Comisia a considerat totuși că un cuantum de plecare care reflectă numai poziția pe piață nu ar avea un efect suficient de disuasiv asupra Deltafina, Dimon Italia (Mindo) și Transcatab, întrucât, în pofida cifrei lor de afaceri relativ limitate, fiecare făcea parte – sau, în cazul Mindo, făcuse parte – din grupuri multinaționale dotate cu o forță economică și financiară considerabilă, care se numărau printre principalii comercianți de tutun mondiali și care operau la diferite niveluri de activitate în cadrul industriei tutunului și pe diferite piețe geografice [considerentul (374) al deciziei atacate].

27 În consecință, pentru a conferi amenzii un caracter disuasiv, Comisia a considerat că trebuia să se aplice un coeficient multiplicator de 1,5 – mai precis, o majorare cu 50 % – la cuantumul de plecare stabilit în ceea ce privește Deltafina și un coeficient multiplicator de 1,25 – mai precis, o majorare cu 25 % – la cuantumul de plecare stabilit în ceea ce privește Dimon Italia (Mindo) și Transcatab [considerentul (375) al deciziei atacate].

28 Astfel, în considerentul (376) al deciziei atacate, Comisia a stabilit cuantumul de plecare al amenzilor după cum urmează:

– Deltafina: 37,5 milioane de euro;

– Transcatab: 12,5 milioane de euro;

– Dimon Italia (Mindo): 12,5 milioane de euro;

– Romana Tabacchi: 10 milioane de euro.

Stabilirea cuantumului de bază al amenzilor

29 În considerentele (377) și (378) ale deciziei atacate, Comisia a examinat problema duratei încălcării.

30 Comisia a considerat că înțelegerea pusă în aplicare de procesatori începuse la 29 septembrie 1995 și încetase să existe, potrivit declarațiilor acestora, la 19 februarie 2002. În ceea ce privește în special reclamanta, Comisia a menționat că se alăturase înțelegerii în octombrie 1997 și că își suspendase participarea în perioada cuprinsă între 5 noiembrie 1999 și 29 mai 2001, pentru a se alătura din nou înțelegerii la 29 mai 2001 până la 19 februarie 2002. Întrucât participarea acesteia la încălcare a durat doar doi ani și opt luni, Comisia a apreciat că se impunea aplicarea unei majorări de 25 % la cuantumul de plecare al amenzii sale, în timp ce la cuantumul de plecare al amenzilor aplicate celorlalți procesatori au fost aplicate majorări de 60 %.

31 Cuantumurile de bază ale amenzilor aplicate destinatarilor deciziei atacate au fost stabilite, așadar, după cum urmează:

– Deltafina: 60 de milioane de euro;

– Transcatab: 20 de milioane de euro;

– Dimon Italia (Mindo): 20 de milioane de euro;

– Romana Tabacchi: 12,5 milioane de euro.

Circumstanțe atenuante

32 În considerentele (380)-(398) ale deciziei atacate, Comisia a examinat dacă era necesar să ia în considerare circumstanțe atenuante.

33 În ceea ce privește reclamanta, Comisia a precizat, în considerentul (380) al deciziei atacate, că „nu participa[se] la anumite aspecte ale înțelegerii (și anume, în principal, cele care se referă la achizițiile directe la producători, de la care a început să achiziționeze cantități limitate abia în 2000)”. În plus, aceasta a considerat că, în 1997, atunci când reclamanta se alăturase înțelegerii, cota sa de piață era scăzută. În sfârșit, Comisia a precizat că „comportamentul reclamantei perturba[se] adeseori obiectul înțelegerii astfel încât ceilalți participați au trebuit să discute împreună reacția pe care o vor avea față de acest comportament”.

34 Având în vedere aceste elemente, Comisia a decis să reducă cu 30 % cuantumul de bază al amenzii aplicate reclamantei.

35 În ceea ce privește situația Dimon Italia și a Transcatab, Comisia a respins toate argumentele acestora prin care urmăresc să beneficieze de circumstanțe atenuante [considerentele (381)-(384) ale deciziei atacate].

36 În sfârșit, Comisia a luat în considerare situația specială a Deltafina și a concluzionat că amenda sa trebuia redusă cu până la 50 %, ca urmare a cooperării oferite de aceasta [considerentele (385)-(398) ale deciziei atacate].

37 Comisia a stabilit cuantumul amenzilor ca urmare a aplicării circumstanțelor atenuante după cum urmează [considerentul (399) al deciziei atacate]:

– Deltafina: 30 de milioane de euro;

– Dimon Italia (Mindo): 20 de milioane de euro;

– Transcatab: 20 de milioane de euro;

– Romana Tabacchi: 8,75 milioane de euro.

Limita maximă a amenzii prevăzute la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003

38 În considerentele (400)-(404) ale deciziei atacate, Comisia a analizat dacă era necesar să adapteze cuantumurile de bază calculate astfel pentru diferiții destinatari astfel încât să nu depășească limita de 10 % din cifra de afaceri prevăzută la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

39 În acest temei, Comisia a arătat că cuantumul amenzii aplicate reclamantei nu avea să depășească 2,05 milioane de euro și că nu era necesară reducerea celorlalte amenzi în temeiul acestei dispoziții [considerentele (402) și (403) ale deciziei atacate].

Aplicarea Comunicării privind cooperarea

40 În considerentele (405)-(500) ale deciziei atacate, Comisia s‑a pronunțat cu privire la aplicarea Comunicării privind cooperarea.

41 După ce a constatat că Dimon Italia și Transcatab s‑au conformat condițiilor care le‑au fost impuse în temeiul cererii lor de reducere a amenzii, Comisia a dedus din aprecierea elementelor de probă furnizate și din cooperarea acestora în cursul procedurii că vor beneficia de procentajul de reducere cel mai ridicat prevăzut în interiorul intervalelor care le‑au fost indicate în urma cererii acestora de reducere, mai precis, 50 % și, respectiv, 30 % [considerentele (492)-(499) ale deciziei atacate]. În schimb, întreprinderii Deltafina nu i s‑a acordat imunitatea la amendă sau reducerea amenzii.

Cuantumul final al amenzilor

42 Conform articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia a stabilit la articolul 2 din decizia atacată cuantumul amenzilor care trebuie aplicate întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi destinatare ale deciziei atacate, după cum urmează:

– Deltafina și Universal, în solidar: 30 de milioane de euro;

– Dimon Italia (Mindo) și Alliance One: 10 milioane de euro, Alliance One fiind obligată la plata întregii sume, iar Mindo fiind obligată la plata în solidar a numai 3,99 milioane de euro;

– Transcatab și Alliance One, în solidar: 14 milioane de euro;

– Romana Tabacchi: 2,05 milioane de euro;

– APTI: 1 000 de euro;

– Unitab: 1 000 de euro.

Procedura și concluziile părților

43 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 19 ianuarie 2006, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

44 Prin înscris separat, înregistrat la grefa Tribunalului în aceeași zi (cauza T‑11/06 R), reclamanta a introdus, în temeiul articolului 242 CE și al articolului 104 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, o cerere de măsuri provizorii privind, pe de o parte, suspendarea executării deciziei atacate și, pe de altă parte, scutirea acesteia de obligația de a constitui o garanție bancară pentru plata amenzii, ca o condiție a nerecuperării imediate a acesteia.

45 Prin Ordonanța președintelui Tribunalului din 13 iulie 2006, Romana Tabacchi/Comisia (T‑11/06 R, Rec., p. II‑2491), obligația reclamantei de a constitui o garanție bancară în favoarea Comisiei pentru a se evita recuperarea imediată a amenzii care i‑a fost aplicată în temeiul articolului 2 din decizia atacată a fost suspendată, cu anumite condiții, și s‑a dispus soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.

46 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a invitat părțile să prezinte anumite documente. Părțile au dat curs acestei cereri în termenul acordat.

47 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 1 decembrie 2010.

48 Prin scrisorile din 7 și 10 decembrie 2010, reclamanta și, respectiv, Comisia au răspuns unei măsuri de organizare a procedurii adoptate de Tribunal în cadrul ședinței și au depus anumite documente.

49 La 19 ianuarie 2011, la cererea Tribunalului, Comisia a depus alte documente.

50 La 8 februarie 2011, reclamanta și‑a prezentat observațiile cu privire la documentele menționate.

51 Reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea în parte a deciziei atacate, în ceea ce privește partea din aceasta referitoare la calculul amenzii care i‑a fost aplicată;

– reducerea substanțială a cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată;

– dispunerea oricărei alte măsuri, inclusiv măsuri de cercetare judecătorească, pe care Tribunalul ar putea‑o considera adecvată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

52 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

53 În susținerea acțiunii sale, reclamanta invocă cinci motive. Primul motiv este întemeiat pe lipsa investigării, pe nemotivare sau pe caracterul ilogic al acesteia, precum și pe o încălcare a principiilor egalității de tratament și proporționalității, în ceea ce privește omisiunea Comisiei de a lua în considerare, în vederea calculării cuantumului de plecare al amenzii, lipsa impactului real al înțelegerii asupra pieței. Al doilea motiv este întemeiat pe caracterul ilogic al motivării și pe încălcarea principiului egalității de tratament în gradarea cuantumului de plecare al amenzii pentru a fi proporțional cu ponderea specifică a reclamantei. Al treilea motiv este întemeiat pe nemotivare și pe lipsa investigării, precum și pe încălcarea sarcinii probei, în ceea ce privește constatarea duratei participării reclamantei la încălcare. Al patrulea motiv este întemeiat pe o reducere insuficientă a cuantumului amenzii în temeiul rolului „perturbant” avut de reclamantă, precum și pe neluarea în considerare a altor circumstanțe atenuante. Al cincilea motiv este întemeiat pe caracterul inechitabil și disproporționat al amenzii, în raport cu structura patrimoniului și cu capacitatea contributivă reală a reclamantei într‑un context social particular.

54 Tribunalul va examina, mai întâi, primul motiv, ulterior, al treilea motiv și în final, al doilea, al patrulea și al cincilea motiv.

1. Cu privire la cererea referitoare la proba cu martori

55 În ceea ce privește aprecierea declarațiilor pe care reclamanta le‑a anexat la cerere drept mijloace de probă, trebuie observat, mai întâi, că Regulamentul de procedură nu se opune prezentării de către părți a unor astfel de declarații. Totuși, aprecierea acestora este de competența Tribunalului, care, dacă faptele care îi sunt prezentate sunt cruciale pentru soluționarea litigiului, poate dispune, sub formă de măsuri de cercetare judecătorească, audierea ca martor a autorului unui astfel de document (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF și UCB/Comisia, T‑101/05 și T‑111/05, Rep., p. II‑4949, punctul 97). Or, în speță, având în vedere înscrisurile părților, înscrisurile depuse la dosar și rezultatele ședinței, Tribunalul consideră că este suficient de informat pentru a se pronunța asupra prezentului litigiu (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 80).

56 Prin urmare, cererea privind măsurile de cercetare judecătorească formulată de reclamantă este respinsă.

2. Cu privire la primul motiv, întemeiat pe lipsa investigării, pe nemotivare sau pe caracterul ilogic al motivării, precum și pe o încălcare a principiilor egalității de tratament și proporționalității, în ceea ce privește omisiunea Comisiei de a lua în considerare lipsa impactului real al înțelegerii asupra pieței

Argumentele părților

57 Prin intermediul primului motiv, reclamanta susține, mai întâi, că, pentru calcularea cuantumului de plecare al amenzii care i‑a fost aplicată, Comisia ar fi trebuit să ia în considerare „lipsa unui impact real asupra pieței” în ceea ce privește înțelegerea. În special, Comisia nu ar fi acționat, pe de o parte, în consecință cu constatările efectuate în decizia atacată [considerentele (97) și (98) ale deciziei atacate], potrivit cărora prețurile plătite producătorilor pentru tutunul brut ar fi crescut în Italia într‑o măsură mult superioară mediei comunitare, și, pe de altă parte, ținând seama de faptul că, întrucât participanții la înțelegere nu reprezentau mai mult de 55 % din piață, ar fi continuat să fie expuși în mod inevitabil presiunii concurențiale intense a procesatorilor care nu au aderat la acord.

58 În opinia reclamantei, la calculul amenzii, Comisia ar fi obligată, în conformitate cu practica sa decizională aprobată de jurisprudență, să distingă înțelegerile cu un impact real considerabil de cele lipsite de efecte sau ale căror efecte sunt limitate. Comisia ar fi astfel ținută de o „obligație pozitivă” de a măsura impactul efectiv al înțelegerii asupra pieței atunci când stabilește gravitatea acesteia pentru fixarea cuantumului de plecare al amenzilor. Obligația de a lua în considerare „impactul real [al încălcării] asupra pieței atunci când se poate măsura” ar rezulta în mod expres din textul Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”), de la care Comisia nu s‑ar putea îndepărta.

59 În mod special, pentru aprecierea impactului real al unei încălcări asupra pieței, Comisia are obligația să se raporteze la concurența care ar fi existat în mod normal în lipsa încălcării. Astfel, pe de o parte, în cazul unor înțelegeri cu privire la prețuri, ar trebui să se constate că acordurile au oferit efectiv întreprinderilor în cauză posibilitatea de a ajunge la un nivel al prețurilor de tranzacționare superior celui care ar fi prevalat în lipsa înțelegerii. Pe de altă parte, Comisia ar trebui să ia în considerare, în cadrul aprecierii sale, toate condițiile obiective ale pieței în cauză, în funcție de contextul economic. De altfel, evaluarea impactului asupra prețurilor unei înțelegeri nu este nicidecum imposibilă, iar Comisia este în măsură să efectueze o asemenea analiză, după cum o dovedește practica sa decizională în materia controlului concentrărilor.

60 În opinia reclamantei, o concepție schematică și mecanică a calculului amenzilor care să nu țină seama de efectele reale ale încălcării asupra pieței este de asemenea contrară principiilor egalității de tratament și proporționalității. Respectarea primului principiu ar impune Comisiei obligația de a diferenția amenzile în funcție de impactul real al înțelegerilor asupra pieței, sancționate de la caz la caz. Respectarea celui de al doilea principiu ar impune, la calculul amenzii, obligația de a asigura un raport logic și rezonabil cu impactul real al comportamentului ilicit și, în special, cu prejudiciul cauzat clienților și consumatorilor finali, care ar fi lipsit în speță. Astfel, nivelul unui asemenea prejudiciu ar constitui primul criteriu distinctiv între înțelegeri. Amenda aplicată în cazul unei înțelegeri al cărei impact real asupra pieței nu ar fi semnificativ și nu ar cauza prejudicii clienților întreprinderilor participante și consumatorilor ar trebui să corespundă nivelului minim de pe scara amenzilor, inclusiv în cazul încălcărilor „foarte grave”.

61 În plus, reclamanta contestă argumentul Comisiei potrivit căruia cuantumul de 20 de milioane de euro, citat la punctul 1 A din liniile directoare, ar reprezenta cuantumul minim al sancțiunii de bază aplicabile în principiu întreprinderii care deține poziția cea mai importantă pe piața vizată de încălcare, iar nu tuturor întreprinderilor care participă la înțelegere. Pe de altă parte, în cazul în care s‑a adoptat Decizia C(2004) 4030 final din 20 octombrie 2004 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] (cazul COMP/C.38.238/B.2 – Tutun brut – Spania), care prezintă analogii evidente cu cazul aflat la originea prezentei acțiuni, Comisia ar fi derogat de la cuantumul minim de 20 de milioane de euro.

62 În plus, caracterizarea formală întemeiată pe distincția „gravă/foarte gravă” nu ar avea pertinența atribuită de Comisie, din moment ce obiectul motivelor invocate de reclamantă este rezultatul final al calculului Comisiei în raport cu liniile sale directoare. Pe de altă parte, din jurisprudență rezultă că, atunci când efectele asupra pieței sunt reduse, o înțelegere cu privire la prețuri poate fi de asemenea calificată mai degrabă drept o încălcare „gravă”, decât „foarte gravă”. În sfârșit, pentru a ține seama în mod corespunzător de impactul limitat al încălcării asupra pieței, Comisia ar putea reduce de asemenea cuantumul stabilit în temeiul gravității în raport cu cuantumul minim reținut în mod obișnuit în situația unei încălcări „foarte grave”.

63 În definitiv, în lipsa unor probe ale impactului real al înțelegerii asupra pieței, cuantumul de plecare al amenzii aplicate reclamantei ar fi trebuit stabilit la un nivel corespunzător gradului cel mai scăzut de pe scara amenzilor aferente înțelegerilor.

64 Comisia solicită respingerea motivului.

Aprecierea Tribunalului

65 În cadrul primului motiv, reclamanta invocă mai multe critici, prin care se pune în discuție lipsa luării în considerare de către Comisie, la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii, a împrejurării că înțelegerea nu ar fi avut un impact real asupra pieței.

66 În această privință, înainte de a aborda criticile invocate de reclamantă, Tribunalul apreciază necesar să amintească principiile generale care reglementează stabilirea cuantumului amenzilor în materia înțelegerilor contrare articolului 81 CE și, în special, aprecierea gravității încălcării.

Considerații generale

67 Articolul 81 alineatul (1) literele (a) și (b) CE declară expres ca incompatibile cu piața comună acordurile și practicile concertate ce constau în stabilirea, direct sau indirect, a prețurilor de cumpărare sau de vânzare sau a oricăror alte condiții de tranzacționare, în limitarea sau controlul producției, al comercializării, al dezvoltării tehnice sau al investițiilor și în împărțirea piețelor sau a surselor de aprovizionare. Încălcările de acest tip, în special dacă este vorba despre înțelegeri orizontale, sunt calificate de jurisprudență drept deosebit de grave atunci când au un efect direct asupra parametrilor esențiali ai concurenței pe piața relevantă (Hotărârea Tribunalului din 11 martie 1999, Thyssen Stahl/Comisia, T‑141/94, Rec., p. II‑347, punctul 675) sau drept încălcări evidente ale normelor de concurență (Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Tréfilunion/Comisia, T‑148/89, Rec., p. II‑1063, punctul 109, și Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, BPB de Eendracht/Comisia, T‑311/94, Rec., p. II‑1129, punctul 303).

68 În temeiul articolului 23 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, la stabilirea valorii amenzii care trebuie aplicată pentru încălcări ale articolului 81 alineatul (1) CE se iau în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării.

69 Potrivit unei jurisprudențe constante, gravitatea încălcărilor dreptului concurenței trebuie să fie stabilită în funcție de numeroase elemente, cum ar fi împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajant al amenzilor, fără să fi fost stabilită o listă imperativă sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 241, Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia, C‑534/07 P, Rep., p. I‑7415, punctul 54, și Hotărârea Curții din 24 septembrie 2009, Erste Group Bank și alții/Comisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P și C‑137/07 P, Rec., p. I‑8681, punctul 91).

70 Pentru a asigura transparența și caracterul obiectiv ale deciziilor sale prin care se stabilesc amenzi pentru încălcările normelor de concurență, Comisia a adoptat liniile directoare (primul paragraf al liniilor directoare).

71 Liniile directoare sunt un instrument menit să precizeze, cu respectarea dreptului de nivel superior, criteriile pe care Comisia intenționează să le aplice în cadrul exercitării puterii de apreciere la stabilirea amenzilor, conferită de articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Liniile directoare nu constituie temeiul juridic al unei decizii prin care se aplică o amendă, întrucât această decizie este întemeiată pe Regulamentul nr. 1/2003, ci determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul stabilirii cuantumurilor amenzilor aplicate prin această decizie și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctele 209-213, și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și T‑271/02, Rec., p. II‑5169, punctele 219 și 223).

72 Astfel, deși liniile directoare nu pot fi calificate ca normă de drept pe care administrația ar fi, în orice caz, obligată să o respecte, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația nu se poate îndepărta, într‑un caz particular, fără să prezinte justificări (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctele 209 și 210, și Hotărârea Curții din 18 mai 2006, Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, C‑397/03 P, Rec., p. I‑4429, punctul 91).

73 Autolimitarea puterii de apreciere a Comisiei ce rezultă din adoptarea liniilor directoare nu este totuși incompatibilă cu menținerea pentru Comisie a unei marje de apreciere semnificative (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Mannesmannröhren‑Werke/Comisia, T‑44/00, Rec., p. II‑2223, punctele 246, 274 și 275). Astfel, faptul că, prin liniile directoare, Comisia și‑a precizat poziția cu privire la evaluarea gravității unei încălcări nu se opune ca ea să aprecieze acest criteriu în ansamblu, în funcție de toate împrejurările pertinente, inclusiv elemente care nu sunt menționate în mod expres în liniile directoare (Hotărârea Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 71 de mai sus, punctul 237).

74 Potrivit metodei prevăzute în liniile directoare, Comisia ia ca punct de plecare pentru calcularea cuantumului amenzilor pe care urmează să le aplice întreprinderilor în cauză un cuantum stabilit în funcție de gravitatea „intrinsecă” a încălcării. Evaluarea gravității încălcării trebuie să ia în considerare natura sa, impactul său real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și mărimea pieței geografice relevante (punctul 1 A primul paragraf din liniile directoare).

75 În acest cadru, încălcările sunt împărțite în trei categorii: încălcări „minore”, pentru care cuantumul amenzilor ce se pot aplica este cuprins între 1 000 și 1 milion de euro, încălcări „grave”, pentru care cuantumul amenzilor ce se pot aplica este cuprins între 1 milion și 20 de milioane de euro, și încălcări „foarte grave”, pentru care cuantumul amenzilor ce se pot aplica este de peste 20 de milioane de euro (punctul 1 A al doilea paragraf prima, a doua și a treia liniuță din liniile directoare). În ceea ce privește încălcările foarte grave, Comisia precizează că acestea sunt, în general, restricții orizontale, precum „cartelurile de fixare a prețurilor” și cote de împărțire a piețelor, sau alte practici care aduc atingere bunei funcționări a pieței unice, precum cele care vizează împărțirea piețelor naționale și abuzuri clare de poziție dominantă din partea întreprinderilor aflate în situație de cvasimonopol (punctul 1 A al doilea paragraf a treia liniuță din liniile directoare).

76 Pe de altă parte, trebuie să se sublinieze că cele trei aspecte ale evaluării gravității încălcării menționate la punctul 74 de mai sus nu au aceeași pondere în cadrul examinării globale. Natura încălcării joacă un rol primordial în special în caracterizarea încălcărilor ca fiind „foarte grave” (Hotărârea Erste Group Bank și alții/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctul 101, și Hotărârea Tribunalului din 28 aprilie 2010, Gütermann și Zwicky/Comisia, T‑456/05 și T‑457/05, Rep., p. I‑1443, punctul 137).

77 În schimb, nici impactul real asupra pieței, nici mărimea pieței geografice nu constituie elemente necesare pentru calificarea încălcării drept foarte gravă în cazul unor înțelegeri orizontale care vizează în special, precum în prezenta cauză, stabilirea prețurilor. Astfel, deși aceste două criterii sunt elemente care trebuie luate în considerare pentru evaluarea gravității încălcării, este vorba despre niște criterii printre altele în vederea aprecierii globale a gravității încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctele 74 și 81, și Hotărârea Tribunalului Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 71 de mai sus, punctele 240 și 311, și Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Carbone‑Lorraine/Comisia, T‑73/04, Rep., p. II‑2661, punctul 91).

78 Astfel, potrivit unei jurisprudențe de asemenea în prezent consacrate, reiese din liniile directoare că, întrucât înțelegerile orizontale au în vedere în special, precum în cauză, stabilirea prețurilor, pot fi calificate drept încălcări „foarte grave” numai în temeiul naturii lor, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței (Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctul 75; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Tribunalului din 27 iulie 2005, Brasserie nationale și alții/Comisia, T‑49/02-T‑51/02, Rec., p. II‑3033, punctul 178, și Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 150).

79 Această concluzie se coroborează cu faptul că, dacă descrierea încălcărilor grave menționează în mod expres impactul asupra pieței, în schimb, cea a încălcărilor foarte grave nu menționează nicio cerință cu privire la un impact real asupra pieței (Hotărârea Gütermann și Zwicky/Comisia, punctul 76 de mai sus, punctul 137; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Brasserie nationale și alții/Comisia, punctul 78 de mai sus, punctul 178).

80 Prin urmare, în lumina acestor principii jurisprudențiale, este necesar să se analizeze diferitele critici invocate de reclamantă.

Cu privire la lipsa luării în considerare a impactului real al înțelegerii asupra pieței la stabilirea amenzii

81 Mai întâi, reclamanta reproșează Comisiei că nu a luat în considerare lipsa impactului real al înțelegerii asupra pieței la calculul cuantumului de plecare al amenzii.

82 Or, trebuie să se sublinieze, mai întâi, că din decizia atacată reiese că Comisia a stabilit cuantumul amenzii aplicate diferiților destinatari pe baza metodei generale pe care și‑a impus‑o în liniile directoare, și aceasta deși nu le menționează în mod expres în decizia respectivă.

83 În ceea ce privește, în mod special, natura încălcării în cauză, trebuie să se constate că înțelegerea dintre procesatori avea ca obiect, în special, stabilirea în comun a prețurilor plătite de procesatori pentru tutunul brut, precum și împărțirea furnizorilor și a cantităților de tutun brut. Aceste practici constituie restricții orizontale de tip „cartel de prețuri” în sensul liniilor directoare și, așadar, încălcări „foarte grave” prin natură. Astfel cum s‑a amintit la punctul 67 de mai sus, înțelegerile de acest tip sunt calificate de jurisprudență drept încălcări evidente ale normelor de concurență sau drept încălcări deosebit de grave, întrucât au o incidență directă asupra parametrilor esențiali ai concurenței pe piața vizată.

84 Rezultă că, fără a săvârși vreo eroare, Comisia putea califica în speță înțelegerea drept încălcare foarte gravă pe baza naturii sale, și aceasta independent de impactul real asupra pieței (a se vedea jurisprudența menționată la punctele 76 și 77 de mai sus și, printre altele, Hotărârea Erste Groupe Bank și alții/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctul 103).

85 Reclamanta a afirmat totuși în cadrul ședinței, spre deosebire de ceea ce susținuse în înscrisuri, că nu contesta calificarea drept foarte gravă a încălcării ca atare. Astfel, aceasta a precizat conținutul criticii sale după cum urmează. În esență, ea a susținut că pragul de 20 de milioane de euro prevăzut de liniile directoare în cazul încălcărilor foarte grave se aplica valorii sancțiunii totale pentru toate întreprinderile care au luat parte la înțelegere. Întrucât Comisia a stabilit, în speță, un cuantum de plecare total de 55 de milioane de euro pentru toate întreprinderile participante la înțelegere, aceasta ar fi depășit pragul menționat. Pentru acest motiv, ar fi fost obligată să ia în considerare lipsa impactului încălcării asupra pieței și să motiveze de ce a depășit acest prag.

86 În această privință, trebuie să se sublinieze, în primul rând, că argumentul reclamantei se întemeiază pe o premisă eronată. Astfel, din jurisprudență reiese că cuantumul de plecare minim de 20 de milioane de euro stabilit prin liniile directoare în ceea ce privește încălcările foarte grave se referă la o singură întreprindere și nu la toate întreprinderile care au săvârșit încălcarea (a se vedea în acest sens Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctele 306 și 311, Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctul 81, și Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, T‑69/04, Rep., p. II‑2567, punctul 187, și Hotărârea Tribunalului din 30 aprilie 2009, Nintendo și Nintendo of Europe/Comisia, T‑13/03, Rep., p. II‑947, punctul 44).

87 De altfel, concluzia potrivit căreia „amenzile posibile” menționate în liniile directoare se referă la amenda aplicabilă unei singure întreprinderi, iar nu la suma amenzilor aplicabile tuturor întreprinderilor participante la înțelegere se coroborează cu o interpretare sistematică a textului liniilor directoare. Astfel, termenul „cuantum de bază” se utilizează sistematic în sensul aplicării acestuia în cazul amenzii care trebuie impusă unei singure întreprinderi, iar nu tuturor membrilor înțelegerii. Acest lucru rezultă în special din al doilea paragraf al liniilor directoare, potrivit căruia noua metodă se întemeiază pe stabilirea unui cuantum de bază, la care se aplică majorările și reducerile în temeiul unor circumstanțe agravante sau atenuante. Or, aceste circumstanțe se aplică fiecărei întreprinderi, iar nu tuturor membrilor înțelegerii, astfel încât termenul „cuantumul de bază” se poate referi doar la amenda aplicabilă unei singure întreprinderi. În mod similar, al șaselea paragraf al punctului 1 A din liniile directoare, în măsura în care se precizează că, „[î]n cazul în care o încălcare implică mai multe întreprinderi […], ar putea fi necesar ca în anumite cazuri să se aplice ponderări la cuantumurile determinate în cadrul fiecăreia dintre cele trei categorii [reținute în liniile directoare]”, confirmă că aceste cuantumuri se referă la cuantumurile amenzilor aplicabile fiecărei întreprinderi participante la încălcare, iar nu sumei acestor cuantumuri. În sfârșit, Comisia susține în mod corect că, deși, la punctul 1 A din liniile directoare, intenționase să se refere efectiv, astfel cum pretinde reclamanta, la cuantumul total minim al amenzilor aplicabile tuturor întreprinderilor, ea ar fi clarificat o astfel de abordare prin utilizarea unei expresii explicite precum „cuantumul minim al amenzilor aplicabile tuturor întreprinderilor”.

88 Astfel, se impune constatarea că, în speță, Comisia a stabilit cuantumul de plecare al amenzii care trebuia aplicată reclamantei la 10 milioane de euro, ceea ce corespunde unui cuantum mult inferior pragului de 20 de milioane de euro, precum este prevăzut de liniile directoare.

89 În această privință, este irelevant argumentul reclamantei potrivit căruia raționamentul Comisiei nu ar explica motivul pentru care, în cazul în care s‑a adoptat Decizia C(2004) 4030 final, cuantumurile de plecare erau mult inferioare cuantumului de 20 de milioane de euro menționat mai sus. Astfel, după cum s‑a precizat în jurisprudență, cuantumul de 20 de milioane de euro prevăzut la punctul 1 A a treia liniuță al doilea paragraf din liniile directoare în cazul încălcărilor foarte grave nu constituie un prag minim sub care nu este posibil să se coboare (a se vedea în acest sens Hotărârea Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctul 97; a se vedea de asemenea Hotărârea Tribunalului din 29 noiembrie 2005, SNCZ/Comisia, T‑52/02, Rec., p. II‑5005, punctul 42).

90 În al doilea rând, în ceea ce privește, în mod special, luarea în considerare a impactului real asupra pieței la stabilirea cuantumului amenzii, trebuie să se amintească faptul că, pentru această stabilire, este necesar să se țină seama de durata încălcărilor și de toate elementele de natură să intre în aprecierea gravității acestora, precum comportamentul fiecărei întreprinderi, rolul avut de fiecare dintre acestea la stabilirea practicilor concertate, profitul pe care l‑au putut obține din aceste practici, mărimea acestora și valoarea mărfurilor în cauză, precum și riscul pe care îl reprezintă încălcările de acest tip pentru obiectivele Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 129, și Hotărârea Curții Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctul 242). Rezultă că efectul unei practici anticoncurențiale nu este, în sine, un criteriu determinant în aprecierea cuantumului adecvat al amenzii. Mai precis, unele elemente în legătură cu aspectul intenționat pot avea mai multă importanță decât cele privitoare la respectivele efecte, mai ales atunci când este vorba despre încălcări grave prin esența lor, cum este împărțirea piețelor, element prezent în speță (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 2 octombrie 2003, Thyssen Stahl/Comisia, C‑194/99 P, Rec., p. I‑10821, punctul 118, Hotărârea Curții Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctul 96, și Hotărârea Curții din 12 noiembrie 2009, Carbone‑Lorraine/Comisia, C‑554/08 P, nepublicată în Repertoriu, punctul 44).

91 În prezenta cauză, se impune constatarea că din analiza părții din decizia atacată referitoare la faptele incriminate reiese că procesatorii au pus în aplicare în mod voluntar comportamentele anticoncurențiale pentru care au fost sancționați [a se vedea printre altele considerentele (124), (132), (133) și (141) ale deciziei atacate]. Această apreciere își găsește de altfel confirmarea în circumstanța că înțelegerea avea caracter secret, astfel cum reiese din considerentele (363) și (473) ale deciziei atacate.

92 În plus, reiese de asemenea din decizia atacată că procesatorii au stabilit de comun acord, în repetate rânduri, măsuri menite să asigure punerea în aplicare efectivă a înțelegerii, precum trimiterea reciprocă a facturilor de la furnizorii lor respectivi [considerentele (122) și (129) ale deciziei atacate], o obligație de consultare în cazul achizițiilor în afara acordurilor [considerentul (139) al deciziei atacate], obligații de controlare a angajaților pentru a evita ca aceștia să ia inițiative fără coordonarea necesară [considerentul (140) al deciziei atacate]. În această privință, din considerentul (383) al deciziei atacate reiese că Comisia a stabilit de asemenea că înțelegerea a fost pusă în aplicare.

93 Astfel, prezenta cauză se caracterizează nu numai prin prezența unei încălcări foarte grave a normelor de concurență, ci și a unor elemente în legătură cu caracterul intenționat, precum cele menționate la punctele 91 și 92 de mai sus.

94 În plus, din considerentul (376) al deciziei atacate reiese că cuantumul de plecare al amenzii aplicate reclamantei corespunde unui cuantum cu mult inferior celui pe care, în temeiul liniilor directoare, Comisia ar fi avut posibilitatea să îl aplice pentru încălcări foarte grave.

95 În aceste condiții, reclamanta nu poate susține o eroare din partea Comisiei la stabilirea amenzii care i‑a fost aplicată, în sensul că Comisia nu ar fi avut în vedere o pretinsă lipsă a impactului încălcării asupra pieței, chiar dacă se presupune că poate fi măsurat.

96 În al treilea rând, se impune constatarea că, la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii, Comisia a ținut seama de efectele probabile ale comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi în cauză. Astfel, din considerentul (370) al deciziei atacate reiese că Comisia a considerat corect să stabilească amenzile în funcție de poziția pe piață a fiecărei părți în cauză pentru a ține seama, pe lângă ponderea specifică a acesteia, de repercusiunile probabile ale comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi.

97 Or, din jurisprudență rezultă că cota de piață a fiecăreia dintre întreprinderile în cauză pe piața care a făcut obiectul unei practici restrictive constituie, și în lipsa probelor referitoare la un efect concret al încălcării asupra pieței, un element obiectiv care exprimă în mod corect răspunderea fiecăreia dintre ele în ceea ce privește nocivitatea potențială a acestei practici pentru concurența normală (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. II‑1181, punctele 196-198). Astfel, potrivit jurisprudenței, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, cotele de piață deținute de o întreprindere sunt relevante pentru determinarea influenței pe care aceasta a putut să o exercite pe piață (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 139, și Hotărârea Curții Prym și Prym Consumer/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctul 62).

98 În conformitate cu aceste principii, în cauză, prin stabilirea cuantumului de plecare al amenzii în funcție de cotele de piață deținute de fiecare parte la înțelegere, Comisia a utilizat un criteriu relevant, potrivit jurisprudenței, pentru a determina influența pe care a putut‑o avea comportamentul reclamantei asupra pieței.

99 În al patrulea rând, în ceea ce privește datele menționate în decizia atacată, care ar dovedi, în opinia reclamantei, lipsa efectelor înțelegerii pe piață, din jurisprudență reiese că, pentru a aprecia gravitatea încălcării, este decisiv să se știe că membrii înțelegerii au făcut tot ce puteau pentru a da un efect concret intențiilor lor. Întrucât ceea ce s‑a întâmplat ulterior, cu privire la prețurile de piață efectiv obținute, putea fi influențat și de alți factori, care nu se aflau sub controlul membrilor înțelegerii, aceștia din urmă nu pot invoca în propriul beneficiu factori externi care s‑au opus eforturilor lor, făcând din aceștia elemente care să justifice reducerea amenzii (a se vedea Hotărârea Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 71 de mai sus, punctul 287, Hotărârea Gütermann și Zwicky/Comisia, punctul 76 de mai sus, punctul 130 și jurisprudența citată).

100 Astfel, întrucât, în prezenta cauză, membrii înțelegerii au adoptat măsuri pentru a da un efect concret scopurilor lor anticoncurențiale (a se vedea punctele 91 și 92 de mai sus), o evoluție a prețurilor de pe piață cum ar fi majorarea prețurilor tutunului menționată de reclamantă nu poate justifica în sine o reducere a amenzii. Astfel, nu este exclus ca, în lipsa înțelegerii, majorarea prețurilor să fi fost mai importantă decât majorarea sus‑menționată.

101 În sfârșit, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia activitatea și stabilitatea înțelegerii ar fi fost deseori perturbate de reclamantă, ceea ce, în opinia acesteia, ar susține ipoteza lipsei efectelor încălcării asupra pieței, este suficient să se observe că comportamentul „perturbant” al reclamantei în raport cu înțelegerea a fost apreciat de Comisie drept circumstanță atenuantă [considerentul (380) al deciziei atacate].

Cu privire la încălcarea principiilor egalității de tratament și proporționalității

102 În ceea ce privește, mai întâi, pretinsa încălcare a principiului egalității de tratament, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, principiul amintit nu este încălcat decât atunci când situații comparabile sunt tratate în mod diferit sau când situații diferite sunt tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea Curții din 13 decembrie 1984, Sermide, 106/83, Rec., p. 4209, punctul 28, și Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Hoechst/Comisia, T‑161/05, Rep., p. II‑3555, punctul 79).

103 Or, se impune constatarea că, în cauză, reclamanta se limitează să susțină că respectarea principiului egalității de tratament ar impune Comisiei să diferențieze amenzile în funcție de impactul real al înțelegerilor asupra pieței, sancționate de la caz la caz. Aceasta nu explică totuși în ce măsură Comisia ar fi încălcat în cauză acest principiu în privința sa. Pe de altă parte, trebuie să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, deciziile referitoare la alte cauze, pe care reclamanta nu le menționează, nu prezintă decât un caracter indicativ în ceea ce privește existența unei eventuale discriminări, având în vedere că este puțin verosimil ca împrejurările proprii acestora, precum piețele, produsele, întreprinderile și perioadele avute în vedere, să fie identice (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 septembrie 2006, JCB Service/Comisia, C‑167/04 P, Rec., p. I‑8935, punctele 201 și 205, Hotărârea Curții din 7 iunie 2007, Britannia Alloys & Chemicals/Comisia, C‑76/06 P, Rep., p. I‑4405, punctul 60, și Hotărârea Tribunalului din 30 aprilie 2009, Itochu/Comisia, T‑12/03, Rep., p. II‑883, punctul 124).

104 În continuare, în ceea ce privește pretinsa încălcare a principiului proporționalității, trebuie amintit că acest principiu impune ca actele instituțiilor să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea în cauză, subînțelegându‑se că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate (Hotărârea Curții din 13 noiembrie 1990, Fedesa și alții, C‑331/88, Rec., p. I‑4023, punctul 13, Hotărârea Curții din 5 mai 1998, Regatul Unit/Comisia, C‑180/96, Rec., p. I‑2265, punctul 96, și Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Prym și Prym Consumer/Comisia, T‑30/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 223).

105 În cadrul procedurilor inițiate de Comisie pentru a sancționa încălcările normelor de concurență, aplicarea acestui principiu înseamnă că amenzile nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile urmărite, respectiv în raport cu respectarea normelor de concurență, iar cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi în temeiul unei încălcări în materie de concurență trebuie să fie proporțional cu încălcarea, apreciată în ansamblul său, ținând seama în special de gravitatea acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 532, și Hotărârea Tribunalului din 12 septembrie 2007, Prym et Prym Consumer/Comisia, punctul 104 de mai sus, punctele 223 și 224 și jurisprudența citată). În special, principiul proporționalității presupune că amenda trebuie stabilită de Comisie proporțional cu elementele luate în considerare pentru a se aprecia gravitatea încălcării și că, în această privință, Comisia trebuie să aplice aceste elemente în mod coerent și justificat din punct de vedere obiectiv (Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02, Rec., p. II‑3435, punctele 226-228, și Hotărârea Tribunalului din 28 aprilie 2010, Amann & Söhne și Cousin Filterie/Comisia, T‑446/05, Rep., p. II‑1255, punctul 171).

106 Or, în această privință, se impune constatarea că reclamanta nu a demonstrat lipsa unui prejudiciu pentru clienții și pentru consumatorii finali, pe baza căreia intenționează să își fondeze critica întemeiată pe încălcarea principiului proporționalității. Astfel, datele pe care le‑a invocat în cadrul prezentului motiv nu permit să se dovedească o asemenea lipsă a efectelor, în măsura în care este posibil ca acestea să fi fost influențate de alți factori (a se vedea punctele 99 și 100 de mai sus).

107 În plus, reclamanta nu poate susține că Comisia a încălcat principiul proporționalității prin stabilirea cuantumului de plecare al amenzii la 10 milioane de euro, din moment ce această încălcare constituie o încălcare foarte gravă și intenționată a normelor de concurență. Caracterul proporțional al cuantumului de plecare impus în speță este confirmat de circumstanța că acesta a fost stabilit la un nivel cu mult inferior pragului minim prevăzut de liniile directoare pentru acest tip de înțelegere.

Cu privire la nemotivare și la caracterul ilogic al acesteia

108 În ceea ce privește prezentul motiv, trebuie să se observe că reclamanta a evocat nemotivarea sau caracterul ilogic al acesteia în titlul motivului, fără a prezenta totuși niciun argument în susținerea acestei critici în conținutul motivului. Drept răspuns la o întrebare a Tribunalului, reclamanta a precizat în cadrul ședinței că susținea existența unei motivări ilogice în sensul că Comisia aplicase o sancțiune superioară nivelului minim prevăzut de liniile directoare, fără să fi analizat impactul înțelegerii asupra pieței.

109 În această privință, trebuie amintit că din jurisprudență reiese că, în cadrul stabilirii amenzilor pentru încălcarea dreptului concurenței, obligația de motivare este îndeplinită atunci când Comisia arată, în cuprinsul deciziei sale, elementele de apreciere care i‑au permis să evalueze gravitatea și durata încălcării. În cazul unei decizii prin care se aplică amenzi mai multor întreprinderi, conținutul obligației de motivare trebuie apreciat în special în lumina faptului că gravitatea încălcării trebuie stabilită în funcție de numeroase elemente, precum în special împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, și aceasta fără a fi fost stabilită o listă imperativă sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu (Hotărârea Curții din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, denumită „PVC II”, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99 P și C‑254/99 P, Rec., p. I‑8375, punctele 463 și 465).

110 În prezenta cauză, Comisia a menționat, în considerentele (365)-(376) ale deciziei atacate, elementele de care a ținut seama la stabilirea cuantumurilor de plecare ale amenzilor aplicate diferitor întreprinderi vizate. Comisia a menționat în special criteriile în temeiul cărora, pe de o parte, a evaluat gravitatea încălcării și, pe de altă parte, a stabilit ulterior cuantumul de plecare clasând întreprinderile în funcție de importanța acestora pe piața respectivă după cota lor de piață, ținând seama de ponderea specifică a fiecărei întreprinderi și de repercusiunile probabile ale comportamentului ilicit al acestora. Prin urmare, condițiile impuse de jurisprudență în ceea ce privește obligația de motivare au fost îndeplinite.

111 În sfârșit, în măsura în care s‑a constatat (a se vedea punctul 88 de mai sus) că Comisia a stabilit cuantumul de plecare al amenzii care trebuie aplicată reclamantei la un cuantum cu mult inferior pragului minim prevăzut de liniile directoare pentru încălcările foarte grave, argumentul întemeiat pe o motivare ilogică nu poate fi admis.

112 În lumina considerațiilor de mai sus, primul motiv trebuie respins.

3. Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe nemotivare și pe lipsa investigării, precum și pe încălcarea sarcinii probei, în ceea ce privește durata participării reclamantei la pretinsa încălcare

Argumentele părților

113 Reclamanta apreciază că, prin stabilirea duratei participării sale la înțelegere la doi ani și opt luni – respectiv în perioada cuprinsă între octombrie 1997 și 19 februarie 2002, cu o întrerupere în perioada 5 noiembrie 1999 și 29 mai 2001 – Comisia a săvârșit o eroare vădită de apreciere a faptelor. În această privință, reclamanta amintește că a susținut, în cursul procedurii administrative, că participarea sa la înțelegere a fost întreruptă în februarie 1999 fără să mai fi fost reluată ulterior. Prin urmare, durata participării sale la înțelegere ar fi fost cu puțin mai mare de un an. De asemenea, reproșează Comisiei faptul că și‑a întemeiat concluziile pe probe necorespunzătoare și că nu a furnizat o motivare suficientă în această privință.

114 În ceea ce privește, în primul rând, etapa finală a primei perioade a participării sale la înțelegere, reclamanta apreciază că trebuie să se rețină următoarele:

– contrar unei jurisprudențe consacrate, considerentele (157)-(201) ale deciziei atacate nu menționează nicio dovadă referitoare la participarea sa la reuniuni sau la alte activități în cursul anului 1999;

– din dovezile furnizate de Comisie rezultă că ultima reuniune la care a participat reclamanta a fost cea din 14 decembrie 1998 [considerentul (155) al deciziei atacate]; în plus, un memorandum intern al Dimon Italia, din 20 octombrie 1998 [considerentul (145) al deciziei atacate] și ignorat de Comisie, precizează că, începând cu 16 octombrie 1998, „multinaționalele” se plângeau de faptul că reclamanta ignora regulile de conduită impuse de înțelegere;

– în pofida faptului că, în 1999, înțelegerea a fost foarte activă, din decizia atacată nu rezultă că reclamanta a luat parte la aceasta; astfel, potrivit deciziei atacate: (i) ceilalți procesatori, și anume Deltafina, Transcatab, Dimon Italia și Trestina Azienda Tabacchi, au exercitat presiuni continue asupra APTI pentru a influența negocierile în vederea încheierii unor acorduri interprofesionale [considerentul (165) al deciziei atacate]; (ii) diferite reuniuni ale înțelegerii au avut loc în 1999 între Deltafina, Transcatab și Dimon Italia, dintre care, printre altele, unele deosebit de importante în cursul lunii octombrie, fără ca reclamanta să fi participat sau să fi fost invitată la acestea [considerentul (184) al deciziei atacate]; (iii) un memorandum cu privire la soiurile de tutun brut Bright și Burley a fost aprobat numai de anumiți procesatori [considerentul (186) al deciziei atacate].

115 În al doilea rând, în ceea ce privește perioada cuprinsă între 29 mai 2001 și 19 februarie 2002, reclamanta subliniază următoarele:

– proba decisivă a reluării participării sale la înțelegere a fost primirea unui fax, transmis acesteia la 29 mai 2001 de Deltafina, care precizează prețul la care aceasta din urmă va semna contractele pentru soiul Bright cu asociațiile de producători; această comunicare nu avea totuși un caracter anticoncurențial; astfel, era vorba despre un contact izolat, cu scopul de a o ajuta să depășească dificultatea înțelegerii valorilor de piață care prevalau în contractele dintre cultivatori și procesatori, a căror procedură de semnare era reglementată de normele politicii agricole comune, care făcuse obiectul unor modificări importante;

– inițiativele comerciale întreprinse de reclamantă erau urmărite cu atenție în cadrul reuniunilor înțelegerii, la care aceasta nu participa [considerentul (209) al deciziei atacate]; în plus, relațiile înțelegerii cu reclamanta figurau chiar și pe ordinea de zi, adresată de Dimon Italia către Deltafina și Transcatab, propusă pentru o reuniune care trebuia să se desfășoare la 18 septembrie 2001, respectiv după data primirii faxului amintit [considerentul (212) al deciziei atacate];

– pretinsa participare a reclamantei la înțelegere ar fi fost limitată, astfel cum rezultă din declarațiile Transcatab cu ocazia verificării efectuate la 18 aprilie 2002, la două reuniuni din 16 noiembrie 2001 și din 8 ianuarie 2002; reclamanta ar fi participat la acestea, întrucât Deltafina, Dimon Italia și Transcatab ar fi invitat‑o să acționeze ca „mediator” în vederea retragerii opoziției „consorțiului de protecție și de valorificare a tutunului Burley Campano” (denumit în continuare „consorțiul Burley”) față de introducerea unui sistem de licitații pentru vânzarea tutunului, ai cărui promotori erau Unitab și APTI, care ar fi fost administrat de comitetul național de gestionare a tutunului Burley (denumit în continuare „Cogentab”); în ceea ce privește reclamanta, aceasta ar fi invitat părțile interesate la reuniunea din 8 ianuarie 2002 [considerentul (222) al deciziei atacate], care ar fi fost precedată în ziua anterioară de o altă reuniune, în cursul căreia Deltafina, Dimon Italia și Transcatab ar fi dezbătut între ele, după toate probabilitățile, în absența reclamantei și a furnizorilor care aderaseră la consorțiul Burley, cu privire la atitudinea comună care trebuia adoptată în cadrul negocierilor, în ziua următoare.

116 În primul rând, Comisia arată că a reținut data de 5 noiembrie 1999 drept data la care reclamanta și‑a întrerupt participarea la înțelegere, întrucât o notă olografă a persoanei responsabile în domeniul achizițiilor din cadrul Deltafina, referitoare la o reuniune din aceeași zi, ar demonstra că reclamanta era înscrisă pe ordinea de zi ca o entitate aflată în prezent în af