ORDONANȚA TRIBUNALULUI FUNCȚIEI PUBLICE A UNIUNII EUROPENE

(Camera a treia)

25 octombrie 2012

Cauza F‑8/12

BY

împotriva

Agenției Europene de Siguranță a Aviației (AESA)

„Personalul AESA – Agent temporar – Procedură administrativă prealabilă – Concordanță între reclamație și acțiune – Acțiune în parte vădit inadmisibilă”

Obiectul: Acțiune formulată în temeiul articolului 270 TFUE, aplicabilă Tratatului CEEA în temeiul articolului 106a din acesta, prin care BY solicită repararea prejudiciului pe care pretinde că l‑a suferit în urma deciziei directorului executiv al Agenției Europene de Siguranță a Aviației (denumită în continuare „AESA” sau „agenția”) din 10 iunie 2011 de a‑l concedia începând cu 15 decembrie 2011 și a hărțuirii morale la care a fost supus în cadrul raporturilor de muncă cu agenția

Decizia: Respinge acțiunea BY ca vădit inadmisibilă, cu excepția capătului de cerere prin care se urmărește obligarea AESA la plata unor despăgubiri pentru prejudiciul suferit în urma concedierii și numai în măsura în care invocă, în această privință, obiecția întemeiată pe încălcarea obligației de solicitudine. Cererea privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

Sumarul ordonanței

1. Acțiune introdusă de funcționari – Acțiune în despăgubire – Existența unui act decizional care lezează – Posibilitatea de a formula o acțiune în despăgubire fără a solicita anularea actului – Condiții de admisibilitate

[Statutul funcționarilor, art. 90 alin. (2)]

2. Acțiune introdusă de funcționari – Acțiune în despăgubire – Acțiune în temeiul obligației administrației de a repara un prejudiciu cauzat de un terț unui funcționar – Admisibilitate – Condiție – Epuizarea căilor de atac naționale – Excepție – Lipsa unor căi de atac eficiente

(Statutul funcționarilor, art. 24 al doilea paragraf)

1. În cazul unui act decizional care lezează în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut, procedura precontencioasă trebuie să înceapă printr‑o reclamație îndreptată împotriva acestei decizii, persoana interesată nefiind în niciun fel împiedicată, încă din acest stadiu, să decidă să urmărească doar repararea prejudiciului pe care actul contestat i l‑ar fi cauzat, fără a solicita abrogarea acestuia.

Cu toate acestea, pentru a fi admisibilă, trebuie în plus ca acțiunea să nu modifice nici cauza, nici obiectul reclamației. Sub acest aspect, în ceea ce privește, în primul rând, obiectul cererilor de despăgubire care este menționat în reclamație și, respectiv, în acțiune, diferența de cuantum în evaluarea despăgubirii prejudiciului nu este de natură să repună în discuție identitatea obiectului respectiv atunci când, în cele două situații, se solicită repararea prejudiciului suferit în urma deciziei contestate. În plus, concluziile prin care se solicită despăgubiri pot fi formulate fie în reclamație, fie pentru prima dată în cererea introductivă, cu ocazia contestării unui act decizional care lezează. A fortiori, un funcționar sau un agent lezat poate modifica cuantumul despăgubirilor solicitate în reclamația sa în cadrul acțiunii în instanță.

În al doilea rând, în ceea ce privește cauza reclamației și, respectiv, cea a acțiunii, în mod normal ar exista o modificare a cauzei litigiului și, prin urmare, nerespectarea normei privind concordanța dacă persoana interesată care contestă în reclamația sa exclusiv validitatea formală a actului care îl lezează, inclusiv aspectele procedurale ale acestuia, invocă în cerere motive de fond sau în ipoteza inversă, în care reclamantul, după ce a contestat în reclamația sa exclusiv legalitatea pe fond a actului care îl lezează, formulează o cerere introductivă care conține motive privind validitatea formală a acestuia, inclusiv aspectele sale procedurale.

(a se vedea punctele 41, 43, 45 și 46)

Trimitere la:

Tribunalul de Primă Instanță: 13 mai 2005, Dionyssopoulou/Consiliul, T‑284/02, punctele 61-63

Tribunalul Funcției Publice: 21 februarie 2008, Skoulidi/Comisia, F‑4/07, punctele 60-67; 1 iulie 2010, Mandt/Parlamentul European, F‑45/07, punctele 109 și 120 și jurisprudența citată

2. Articolul 24 al doilea paragraf din statut are ca obiect repararea prejudiciilor cauzate unui funcționar sau unui agent prin acțiunile unui terț sau ale altor funcționari la care se referă primul paragraf al aceluiași articol, cu condiția să nu fi putut obține repararea acestora de la autorul lor. Admisibilitatea acțiunii în despăgubire introduse de un funcționar în temeiul articolului 24 al doilea paragraf din statut este condiționată de epuizarea căilor de atac naționale, în măsura în care acestea asigură o protecție eficientă a persoanelor interesate și sunt de natură să conducă la repararea pretinsului prejudiciu.

(a se vedea punctul 50)

Trimitere la:

Curte: 5 octombrie 2006, Schmidt‑Brown, C‑365/05 P, punctul 78

Tribunalul de Primă Instanță: 9 martie 2005, L/Comisia, T‑254/02, punctul 148

Tribunalul Uniunii Europene: 12 iulie 2011, Comisia/Q, T‑80/09 P, punctul 67