Cauza T‑191/06

FMC Foret, SA

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență — Înțelegeri — Peroxid de hidrogen și perborat de sodiu — Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE — Durata încălcării — Prezumția de nevinovăție — Dreptul la apărare — Amenzi — Circumstanțe atenuante”

Sumarul hotărârii

1. Concurență — Înțelegeri — Acorduri între întreprinderi — Noțiune — Concurs de voințe în privința comportamentului care urmează să fie adoptat pe piață — Includere

[art. 81 alin. (1) CE]

2. Concurență — Înțelegeri — Practică concertată — Noțiune — Comunicare de informații în vederea pregătirii unui acord anticoncurențial — Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE]

3. Concurență — Înțelegeri — Încălcare complexă care prezintă elementele unui acord și elementele unei practici concertate — Calificare unică drept „acord și/sau practică concertată” — Admisibilitate

[art. 81 alin. (1) CE]

4. Concurență — Procedură administrativă — Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări — Utilizarea ca mijloace de probă a declarațiilor date în cadrul Comunicării privind cooperarea de alte întreprinderi care au participat la încălcare — Admisibilitate — Condiții

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

5. Concurență — Înțelegeri — Probă — Element de probă unic — Admisibilitate — Condiții

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Concurență — Înțelegeri — Probă — Indicii prezentate de Comisie — Participare la reuniuni având un obiect anticoncurențial

[art. 81 alin. (1) CE]

7. Concurență — Înțelegeri — Probă — Declarații sub jurământ și mărturii primite în cursul audierilor

(art. 81 CE)

8. Concurență — Procedură administrativă — Inaplicabilitatea articolului 6 din Convenția europeană a drepturilor omului — Aplicabilitatea principiilor generale ale dreptului Uniunii

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 19 alin. (1)]

9. Concurență — Înțelegeri — Atingere adusă concurenței — Criterii de apreciere — Obiect anticoncurențial — Constatare suficientă

[art. 81 alin. (1) CE]

10. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Acces la dosar — Domeniu de aplicare — Lipsa comunicării unui document — Consecințe

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]

11. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Comunicarea răspunsurilor la o comunicare privind obiecțiunile — Condiții — Limite

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]

12. Concurență — Procedură administrativă — Respectarea dreptului la apărare — Acces la dosar — Stabilirea exclusiv de către Comisie a înscrisurilor utile pentru apărare — Inadmisibilitate — Excluderea unor documente dezincriminatoare din dosarul procedurii — Nelegalitatea deciziei Comisiei — Condiții

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (2)]

13. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Cuantum maxim — Calcul — Cifră de afaceri care trebuie luată în considerare

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) al doilea paragraf]

14. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante — Rol pasiv sau imitativ al întreprinderii

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3]

15. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe atenuante — Rol pasiv sau imitativ al întreprinderii

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3 prima liniuță]

16. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Circumstanțe atenuante — Comportament diferit de cel convenit în cadrul înțelegerii — Apreciere

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3]

1. Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod.

Se poate considera că s‑a încheiat un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE în cazul în care există un concurs de voințe cu privire la însuși principiul unei restrângeri a concurenței, chiar dacă elementele specifice ale restricției avute în vedere fac încă obiectul negocierilor.

(a se vedea punctele 97 și 98)

2. Noțiunea de practică concertată vizează o formă de coordonare între întreprinderi care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între ele.

În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune oricărui contact direct sau indirect între operatorii economici de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care o întreprindere a decis să îl adopte ea însăși pe piață sau pe care intenționează să îl adopte pe piață atunci când aceste contacte au ca obiect sau efect restrângerea concurenței.

Faptul de a comunica informații concurenților săi în vederea pregătirii unui acord anticoncurențial este suficient pentru a dovedi existența unei practici concertate în sensul articolului 81 CE.

(a se vedea punctele 99-101)

3. Noțiunile de acord și de practică concertată, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, cuprind forme de coluziune care au aceeași natură și nu se disting decât prin intensitatea lor și prin formele în care se manifestă.

În cadrul unei încălcări complexe, care a implicat timp de mai mulți ani mai mulți producători care urmăreau un obiectiv de control în comun al pieței, nu se poate cere Comisiei să încadreze cu precizie încălcarea ca fiind acord sau practică concertată în condițiile în care, în orice caz, ambele forme de încălcare sunt prevăzute la articolul 81 CE.

Dubla calificare a încălcării drept acord „și/sau” practică concertată trebuie interpretată în sensul că desemnează un ansamblu complex de elemente de fapt, dintre care unele au fost calificate drept acord, iar altele drept practică concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, care nu prevede o calificare specifică pentru acest tip de încălcare complexă.

(a se vedea punctele 102-104)

4. Declarațiile date de întreprinderi incriminate în cadrul unor cereri de clemență trebuie apreciate cu prudență și, în general, nu pot fi admise dacă nu sunt confirmate. Astfel, nu se poate considera că declarația unei întreprinderi acuzate că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de alte întreprinderi acuzate, reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă dacă nu este susținută de alte elemente de probă.

În vederea examinării forței probante a declarațiilor întreprinderilor care au formulat o cerere de clemență, Tribunalul ia în considerare în special, pe de o parte, importanța indiciilor concordante care susțin pertinența acestor declarații și, pe de altă parte, lipsa unor indicii în sensul că acestea ar fi avut tendința de a minimaliza importanța contribuției lor la încălcare și de a maximiza importanța contribuției celorlalte întreprinderi.

(a se vedea punctele 119-121)

5. Niciun principiu de drept al Uniunii nu se opune ca, pentru a stabili existența unei încălcări a normelor de concurență, Comisia să se întemeieze pe un singur element de probă scris, cu condiția să nu existe nicio îndoială cu privire la forța probantă a acestuia și în măsura în care, în sine, elementul în cauză atestă cu certitudine existența încălcării în discuție.

Desigur, această ipoteză nu se aplică, de regulă, simplelor declarații ale unei întreprinderi incriminate care, în măsura în care sunt contestate de alte întreprinderi în cauză, trebuie să fie confirmate de elemente de probă suplimentare și independente.

Această apreciere poate fi totuși ponderată în cazul în care declarația provenind de la întreprinderea care cooperează este deosebit de fiabilă, deoarece, în aceste împrejurări, gradul de confirmare necesar este mai scăzut, atât în termeni de precizie, cât și în termeni de intensitate.

Astfel, în ipoteza în care o serie de indicii concordante permit să se confirme existența și anumite aspecte specifice ale coluziunii evocate în declarația depusă în cadrul cooperării, această declarație poate fi suficientă în sine pentru a atesta alte aspecte ale deciziei atacate. În aceste condiții, Comisia se poate baza exclusiv pe aceasta, cu condiția ca veridicitatea afirmațiilor să nu suscite îndoieli, iar informațiile să nu aibă un caracter vag.

În plus, chiar dacă declarația unei întreprinderi nu este confirmată în ceea ce privește faptele specifice atestate, aceasta poate avea o anumită forță probantă pentru a confirma existența încălcării în cadrul unei serii de indicii concordante reținute de Comisie. Astfel, în măsura în care un document conține informații specifice care corespund celor cuprinse în alte documente, trebuie să se considere că aceste elemente se pot susține reciproc.

(a se vedea punctele 122-126)

6. În materie de concurență, Comisia trebuie să poată deduce din perioadele în care probele sunt relativ abundente concluzii cu privire la alte perioade în care distanța dintre probe poate fi mai importantă. Astfel, va fi necesară o explicație cu adevărat convingătoare pentru a convinge o instanță că, într‑o anumită etapă a unei serii de întruniri, s‑au produs fapte total diferite de cele care s‑au petrecut în cursul întrunirilor anterioare și ulterioare, deși aceste întruniri reuneau același cerc de participanți, au avut loc în cadrul unor circumstanțe exterioare omogene și au avut în mod incontestabil același obiectiv.

Pe de altă parte, în cazul în care o întreprindere a asistat, chiar și fără a avea un rol activ, la o reuniune în cursul căreia a fost evocată o concertare ilicită, se prezumă că aceasta a participat la concertarea menționată, cu excepția cazului în care dovedește că s‑a distanțat în mod deschis de ea sau că a informat ceilalți participanți că înțelegea să participe la reuniunea în discuție având o optică diferită de a lor.

Atunci când Comisia dovedește participarea unei întreprinderi la astfel de reuniuni ilicite, această întreprindere are obligația să prezinte indicii de natură să demonstreze că participarea sa la acele reuniuni era lipsită de orice spirit anticoncurențial.

(a se vedea punctele 127, 159, 160, 204 și 236)

7. O mărturie depusă sub jurământ în fața unei instanțe sau, eventual, în cadrul unei investigații în fața unui procuror poate avea o forță probantă importantă, având în vedere consecințele negative care pot decurge pe plan penal pentru un martor care ar fi mințit în cadrul unei investigații, ceea ce face o asemenea depoziție mai fiabilă decât o simplă declarație. Aceste considerații nu sunt însă aplicabile în privința declarațiilor scrise ale angajaților unei întreprinderi prezentate Comisiei în cursul procedurii administrative în materie de concurență, nici în privința mărturiilor acestora date în cursul audierii în fața Comisiei. Prin urmare, nu se poate susține că, în măsura în care asemenea declarații au fost făcute sub jurământ, acestea au o forță probantă importantă și că, din acest motiv, Comisia are obligația de a demonstra, dacă este cazul, că martorii au depus mărturii mincinoase.

(a se vedea punctele 132 și 133)

8. În cursul procedurii administrative în materie de concurență, Comisia nu are posibilitatea de a impune audierea unor persoane în calitate de martori sub jurământ.

În plus, Comisia nu este obligată să audieze persoane fizice sau juridice care demonstrează un interes suficient decât în măsura în care aceste persoane solicită în mod efectiv să fie audiate. Prin urmare, Comisia dispune de o marjă de apreciere rezonabilă pentru a decide cu privire la interesul pe care îl poate avea audierea persoanelor a căror mărturie poate prezenta importanță pentru investigarea dosarului. Astfel, garantarea dreptului la apărare nu impune Comisiei să procedeze la audierea unor martori indicați de persoanele interesate, în cazul în care consideră că investigarea cazului a fost suficientă.

Desigur, deși Comisia nu este o instanță în sensul articolului 6 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și deși amenzile impuse de aceasta nu au caracter penal, totuși Comisia este ținută să respecte principiile generale ale dreptului Uniunii în cursul procedurii administrative.

Cu toate acestea, faptul că dispozițiile dreptului concurenței nu prevăd obligația Comisiei de a convoca martorii apărării a căror mărturie este solicitată nu este contrar principiilor menționate. Astfel, deși poate audia persoane fizice sau juridice atunci când consideră necesar, Comisia nu are nici dreptul de a convoca martori ai acuzării fără a fi obținut acordul lor. Întrucât procedura în fața Comisiei este numai de natură administrativă, aceasta din urmă nu are obligația de a oferi întreprinderii în cauză posibilitatea de a adresa întrebări unui anumit martor și de a analiza declarațiile acestuia în etapa investigării. Este suficient ca declarațiile utilizate de Comisie să fi fost furnizate în dosarul transmis reclamantei, care le poate contesta în fața instanței Uniunii.

(a se vedea punctele 135 și 137-139)

9. Nu este necesar să se analizeze efectele unui acord sau ale unei practici concertate în cazul în care obiectul anticoncurențial al acestora este stabilit. Răspunderea unei anumite întreprinderi în raport cu încălcarea este stabilită în mod valabil în cazul în care întreprinderea menționată a participat la reuniuni cunoscând obiectul anticoncurențial al acestora, chiar dacă nu a pus în aplicare, în continuare, una sau alta dintre măsurile convenite în cadrul reuniunilor respective.

(a se vedea punctele 252 și 253)

10. Dreptul de acces la dosar, corolar al principiului respectării dreptului la apărare, presupune, într‑o procedură administrativă în materie de aplicare a normelor de concurență, ca întreprinderii în cauză să i se acorde de către Comisie posibilitatea de a examina toate înscrisurile care figurează în dosarul de investigare și care pot fi pertinente pentru apărarea sa.

Din această categorie fac parte atât probele incriminatoare, cât și cele dezincriminatoare, cu excepția secretelor comerciale ale altor întreprinderi, a documentelor interne ale Comisiei și a altor informații confidențiale.

În ceea ce privește probele incriminatoare, lipsa comunicării unui document constituie o încălcare a dreptului la apărare doar dacă întreprinderea vizată demonstrează că, pe de o parte, Comisia s‑a întemeiat pe acest document pentru a‑și susține obiecțiunea privind existența încălcării și că, pe de altă parte, această obiecțiune putea fi dovedită doar prin referire la documentul respectiv. Astfel, revine întreprinderii în cauză sarcina să demonstreze că rezultatul la care a ajuns Comisia în decizia sa ar fi fost diferit dacă acest document care nu a fost comunicat ar fi trebuit să fie îndepărtat ca mijloc de probă.

În schimb, în ceea ce privește omisiunea comunicării unui document dezincriminator, întreprinderea în cauză trebuie doar să demonstreze că nedivulgarea acestuia a putut influența, în detrimentul său, derularea procedurii și conținutul deciziei Comisiei. Este suficient ca întreprinderea să demonstreze că ar fi putut utiliza documentele dezincriminatoare respective în apărarea sa, dovedind în special că ar fi putut invoca elemente care nu concordau cu aprecierile efectuate de Comisie în etapa comunicării privind obiecțiunile și ar fi putut influența, așadar, într‑un fel sau altul, aprecierile din decizie.

(a se vedea punctele 262-265)

11. În cadrul unei proceduri administrative în materie de concurență, răspunsurile la comunicarea privind obiecțiunile nu fac parte din dosarul de investigare propriu‑zis. În consecință, în ceea ce privește documentele care nu fac parte din dosarul constituit la momentul notificării comunicării privind obiecțiunile, Comisia nu are obligația de a divulga răspunsurile respective altor întreprinderi vizate decât dacă rezultă că acestea conțin noi elemente incriminatoare sau dezincriminatoare.

În ceea ce privește în special documentele dezincriminatoare, Comisia nu este obligată să asigure, din proprie inițiativă, accesul la documente care nu figurează în dosarul de investigare și pe care nu are intenția să le utilizeze pentru incriminarea părților în cauză în decizia definitivă. Întrucât, de regulă, Comisia nu este obligată să divulge asemenea documente din proprie inițiativă, în principiu, o întreprindere nu poate invoca în mod valabil lipsa comunicării unor pretinse elemente dezincriminatoare conținute în răspunsurile la comunicarea obiecțiunilor, în cazul în care nu a solicitat accesul la aceste răspunsuri în cursul procedurii administrative.

În cazul în care argumentația întreprinderii reclamante vizează să demonstreze că Comisia ar fi trebuit să constate prezența elementelor dezincriminatoare în răspunsurile în cauză și, în consecință, să le comunice din proprie inițiativă, revine acestei întreprinderi, în cadrul unei asemenea argumentații, sarcina să furnizeze un prim indiciu privind utilitatea, pentru apărarea sa, a răspunsurilor avute în vedere. Aceasta trebuie să indice în special eventualele elemente dezincriminatoare în discuție sau să furnizeze un indiciu care să ateste existența acestora și, în consecință, utilitatea lor pentru necesitățile procedurii.

Pe de altă parte, deși este ținută să divulge întreprinderilor în cauză fragmentele din răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile care cuprind orice informație pertinentă în raport cu un element incriminator, Comisia nu este obligată să extindă această divulgare la celelalte fragmente din răspunsul menționat, care nu au legătură cu elementul invocat.

(a se vedea punctele 266, 267, 290, 292, 296 și 297)

12. În vederea respectării dreptului la apărare, dosarul stabilit de Comisie în cadrul procedurii administrative în materie de concurență trebuie să includă toate înscrisurile pertinente obținute în cursul investigației. În special, deși este, desigur, permis să se excludă din procedura administrativă elementele care nu au nicio legătură cu susținerile în fapt și în drept care figurează în comunicarea privind obiecțiunile și care nu au, prin urmare, nicio relevanță pentru investigație, nu poate reveni numai Comisiei obligația de a stabili înscrisurile utile pentru apărarea întreprinderii în cauză.

Comisia nu respectă aceste cerințe în cazul în care exclude din dosar un document care cuprinde transcrierea declarației orale date de o întreprindere cu privire la un fapt ilicit, deși declarația scrisă dată de aceeași întreprindere cu privire la acest fapt a fost reținută ca element pertinent în cadrul investigației.

Totuși, o asemenea neregularitate nu poate afecta legalitatea deciziei Comisiei decât dacă a putut influența desfășurarea procedurii și conținutul acestei decizii în defavoarea întreprinderii în cauză, care trebuie să demonstreze că ar fi putut utiliza documentul nedivulgat dezincriminator în apărare și în special că ar fi putut invoca elemente care nu concordau cu aprecierile efectuate de Comisie în etapa comunicării privind obiecțiunile și ar fi putut influența, prin urmare, în vreun mod aprecierile din decizia Comisiei.

(a se vedea punctele 306-308)

13. Plafonul de 10 % din cifra de afaceri prevăzut la articolul 23 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie calculat pe baza cifrei de afaceri cumulate a tuturor societăților care constituie entitatea economică responsabilă de încălcarea sancționată. În schimb, dacă această unitate economică a dispărut între timp, fiecare destinatar al deciziei are dreptul de a i se aplica în mod individual plafonul în cauză.

(a se vedea punctul 324)

14. În cazul în care o întreprindere susține că Comisia ar fi trebuit să îi acorde beneficiul unei circumstanțe atenuante întemeiate pe rolul său pasiv în cadrul unei încălcări a normelor de concurență, faptul că această întreprindere nu a invocat în mod explicit rolul său pasiv în cursul procedurii administrative nu are incidență asupra admisibilității criticii sale.

Astfel, pe de o parte, întreprinderile destinatare ale unei comunicări privind obiecțiunile nu sunt ținute să solicite în mod specific să beneficieze de circumstanțe atenuante. Pe de altă parte, în cazul în care o încălcare a fost săvârșită de mai multe întreprinderi, Comisia trebuie să examineze gravitatea relativă a participării la încălcare a fiecăreia dintre acestea pentru a determina dacă, în ceea ce le privește, există circumstanțe atenuante sau agravante, în special atunci când este vorba despre o circumstanță atenuantă menționată explicit în lista neexhaustivă care figurează la punctul 3 din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO.

(a se vedea punctele 329 și 330)

15. Rolul exclusiv pasiv sau imitativ al unei întreprinderi în săvârșirea unei încălcări a normelor de concurență poate constitui, dacă este dovedit, o circumstanță atenuantă, conform punctului 3 prima liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, având în vedere că acest rol pasiv implică adoptarea de către întreprinderea în cauză a unei atitudini rezervate, cu alte cuvinte lipsa participării active la elaborarea acordului sau a acordurilor anticoncurențiale.

Dintre elementele de natură să evidențieze rolul pasiv al unei întreprinderi în cadrul unei înțelegeri, pot fi luate în considerare caracterul mult mai sporadic al participărilor acesteia la reuniuni în raport cu membrii obișnuiți ai înțelegerii, precum și intrarea tardivă a întreprinderii pe piața care a făcut obiectul încălcării, independent de durata participării la aceasta, sau, de asemenea, existența unor declarații exprese în acest sens din partea reprezentanților întreprinderilor terțe care au participat la încălcare. În orice caz, trebuie să se țină seama de ansamblul circumstanțelor pertinente din speță.

Comisia dispune de o marjă de apreciere în ceea ce privește aplicarea circumstanțelor atenuante.

În acest sens, în cazul în care Comisia a stabilit corespunzător cerințelor legale că o întreprindere a fost reprezentată sau informată în ceea ce privește majoritatea reuniunilor coluzive vizate în decizia Comisiei, faptul că această întreprindere nu a participat fizic la anumite reuniuni, dar a fost informată cu privire la acestea pe cale telefonică, este în acord cu natura clandestină a desfășurării lor și nu dovedește în niciun mod un rol exclusiv pasiv sau imitativ al întreprinderii.

(a se vedea punctele 331-333 și 337)

16. Potrivit punctului 3 a doua liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, neaplicarea în practică a acordurilor sau a practicilor infracționale poate de asemenea constitui o circumstanță atenuantă, în măsura în care întreprinderea în cauză demonstrează că, în perioada în care a aderat la acordurile ilicite, s‑a sustras în mod efectiv de la aplicarea acestora prin adoptarea unui comportament concurențial pe piață sau, cel puțin, că a încălcat în mod clar și în mare măsură obligațiile privind punerea în aplicare a înțelegerii, astfel încât a perturbat însăși funcționarea acesteia.

Pe de altă parte, simplul fapt că o întreprindere a cărei participare la o concertare cu concurenții săi este dovedită nu s‑a comportat pe piață într‑un mod conform cu cel convenit cu concurenții săi, ci a urmărit o politică mai mult sau mai puțin independentă pe piață, nu constituie în mod necesar un element care trebuie luat în considerare ca circumstanță atenuantă. Nu este exclus ca această întreprindere să fi încercat pur și simplu să utilizeze înțelegerea în avantajul său.

(a se vedea punctele 345 și 346)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a șasea extinsă)

16 iunie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Peroxid de hidrogen și perborat de sodiu – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Durata încălcării – Prezumția de nevinovăție – Dreptul la apărare – Amenzi – Circumstanțe atenuante”

În cauza T‑191/06,

FMC Foret, SA, cu sediul în Barcelona (Spania), reprezentată de M. Seimetz, avocat, și de domnul C. Stanbrook, QC,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnul F. Arbault și ulterior de domnii V. Di Bucci și V. Bottka, în calitate de agenți, asistați de doamna M. Gray, barrister,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2006) 1766 final a Comisiei din 3 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.620 – Peroxid de hidrogen și perborat) și, în subsidiar, o cerere de reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantei,

TRIBUNALUL (Camera a șasea extinsă),

compus din domnii V. Vadapalas (raportor), îndeplinind funcția de președinte, A. Dittrich și L. Truchot, judecători,

grefier: doamna K. Andová, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 4 martie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Situația de fapt

1 Reclamanta, FMC Foret, SA, este o societate de drept spaniol care comercializa între altele, la data faptelor, peroxid de hidrogen (denumit în continuare „PH”) și perborat de sodiu (denumit în continuare „PBS”).

2 Aceasta este o filială deținută în proporție de 100 % de FMC Chemicals Netherlands BV și face parte din grupul controlat de întreprinderea americană FMC Corp.

3 În noiembrie 2002, Degussa AG a informat Comisia Comunităților Europene cu privire la existența unei înțelegeri pe piețele PH și PBS și a solicitat aplicarea Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

4 Degussa a prezentat Comisiei probe materiale care au permis acesteia să realizeze inspecții, la 25 și la 26 martie 2003, la sediile a trei întreprinderi.

5 În urma acestor inspecții, mai multe întreprinderi, între care în special EKA Chemicals AB, Atofina SA (devenită Arkema SA) și Solvay SA, au solicitat aplicarea Comunicării privind cooperarea și au transmis Comisiei elemente de probă privind înțelegerea în cauză.

6 La 26 ianuarie 2005, Comisia a transmis o comunicare privind obiecțiunile reclamantei și celorlalte întreprinderi vizate.

7 Ca urmare a audierii întreprinderilor în cauză, care a avut loc la 28 și la 29 iunie 2005, Comisia a adoptat Decizia C(2006) 1766 final din 3 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE împotriva Akzo Nobel NV, a Akzo Nobel Chemicals Holding AB, a EKA Chemicals, a Degussa, a Edison, a FMC, a reclamantei, a Kemira Oyj, a L’Air liquide SA, a Chemoxal SA, a SNIA SpA, a Caffaro Srl, a Solvay, a Solvay Solexis SpA, a Total SA, a Elf Aquitaine SA și a Arkema (cazul COMP/F/38.620 – Peroxid de hidrogen și perborat) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 13 decembrie 2006 (JO L 353, p. 54). Aceasta a fost notificată reclamantei printr‑o scrisoare din 8 mai 2006.

Decizia atacată

8 Comisia a precizat în decizia atacată că destinatarii acesteia au participat la o încălcare unică și continuă a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) referitoare la PH și la produsul din aval, PBS [considerentul (2) al deciziei atacate].

9 Încălcarea, care a fost constatată pentru perioada 31 ianuarie 1994-31 decembrie 2000, a constat în principal în realizarea, între concurenți, a unui schimb de informații importante din punct de vedere comercial și de informații confidențiale privind piețele și întreprinderile, în limitarea și în controlul producției și al capacităților potențiale și reale ale acesteia, în împărțirea cotelor de piață și a clienților, precum și în stabilirea și în supravegherea respectării obiectivelor privind prețurile.

10 Reclamanta a fost ținută responsabilă de încălcare „în comun și în solidar” cu FMC [considerentele (389)-(395) ale deciziei atacate].

11 În scopul calculării cuantumului amenzilor, Comisia a aplicat metodologia prezentată în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”).

12 Comisia a stabilit cuantumurile de bază ale amenzilor în funcție de gravitatea și de durata încălcării [considerentul (452) al deciziei atacate], aceasta fiind calificată drept foarte gravă [considerentul (457) al deciziei atacate].

13 Prin aplicarea unui tratament diferențiat, reclamanta a fost clasată în cea de a treia și penultima categorie, care corespunde unui cuantum de plecare de 20 de milioane de euro [considerentele (460)-(462) ale deciziei atacate].

14 Întrucât, potrivit Comisiei, reclamanta a luat parte la încălcare în perioada 29 mai 1997-13 decembrie 1999, și anume timp de doi ani și șapte luni, cuantumul de plecare al amenzii aplicate acesteia a fost majorat cu 25 % [considerentul (467) al deciziei atacate].

15 Nicio circumstanță agravantă sau atenuantă nu a fost reținută în privința reclamantei.

16 Articolul 1 litera (g) din decizia atacată prevede că, prin participarea la încălcarea în cauză în perioada 29 mai 1995-13 decembrie 1999, reclamanta a încălcat articolul 81 alineatul (1) CE și articolul 53 din Acordul privind SEE.

17 La articolul 2 litera (d) din decizia atacată, Comisia a aplicat reclamantei, „în comun și în solidar” cu FMC, o amendă în cuantum de 25 de milioane de euro.

Procedura și concluziile părților

18 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 18 iulie 2006, reclamanta a formulat prezenta acțiune.

19 Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a șasea și, după ascultarea părților, prezenta cauză a fost atribuită Camerei a șasea extinse.

20 În cadrul măsurilor de organizare a procedurii din 6 ianuarie 2010, Tribunalul a adresat părților întrebări scrise la care acestea au răspuns prin memoriile din 29 ianuarie 2010.

21 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul a decis deschiderea procedurii orale. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința care a avut loc la 4 martie 2010.

22 Potrivit articolului 32 din Regulamentul de procedură, deoarece doi membri ai camerei au fost împiedicați să asiste la deliberări, deliberările Tribunalului au fost continuate de cei trei judecători care au semnat prezenta hotărâre.

23 Reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate în măsura în care Comisia i‑a aplicat o amendă;

– în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

24 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

25 În replică, precum și în ședință reclamanta a precizat că primul capăt de cerere din cererea introductivă trebuie înțeles în sensul că urmărește anularea deciziei atacate în măsura în care o vizează, inclusiv în ceea ce privește constatarea participării sale la încălcarea în cauză.

În drept

26 În susținerea acțiunii prin care se urmărește anularea deciziei atacate sau, cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii, reclamanta invocă trei motive întemeiate, în primul rând, pe aprecierea greșită a probelor privind participarea sa la încălcare, în al doilea rând, pe încălcarea dreptului său la apărare în cadrul accesului la dosar și, în al treilea rând, pe nivelul excesiv al amenzii.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o pretinsă eroare de apreciere a probelor privind participarea reclamantei la încălcare

Argumentele părților

27 Potrivit reclamantei, Comisia nu a prezentat elemente de probă suficient de precise și de concordante pentru a demonstra participarea sa la înțelegere.

28 Pe de o parte, Comisia s‑ar fi întemeiat în mare măsură pe informații imprecise și neconfirmate furnizate în cadrul cererilor de clemență, redactate în grabă, neargumentate și având, în consecință, o forță probantă redusă. Pe de altă parte, aceasta nu ar fi luat în considerare proba contrară adusă de reclamantă, în special mărturiile angajaților săi despre care se pretinde că ar fi fost implicați în comportamente ilicite.

29 Comisia nu ar fi combatut elementele de probă prezentate de reclamantă în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile și în cursul audierii, în special mărturiile angajaților acesteia. În plus, Comisia nu ar fi ținut seama de informațiile furnizate de reclamantă cu privire la comportamentul său concurențial pe piață.

30 În cursul audierii, consilierul‑auditor ar fi recunoscut caracterul insuficient al probelor invocate în privința reclamantei. Acesta din urmă ar fi propus o întâlnire între părți, precum și o evaluare în contradictoriu a noii probe contrare prezentate de reclamantă. Comisia nu ar fi dat curs acestor sugestii.

31 În comunicarea privind obiecțiunile, Comisia ar fi imputat reclamantei participarea la încălcare în perioada ianuarie 1994-iunie 2001, dar ulterior ar fi redus semnificativ întinderea acestei imputări. În decizia atacată, aceasta s‑ar fi limitat la perioada cuprinsă între 29 mai 1997, data adunării semestriale a Consiliului European al Industriei Chimice (CEFIC) organizate de reclamantă la Sevilla, și 13 decembrie 1999, data reuniunii de la Freiburg, la care era prezent un angajat al reclamantei.

32 În vederea stabilirii faptelor ilicite, Comisia s‑ar fi întemeiat pe informații neconfirmate, provenind de la o singură sursă, și anume de la Degussa, de la Solvay sau de la Atofina, cu încălcarea jurisprudenței potrivit căreia declarația formulată de o singură întreprindere nu constituie o probă suficientă în privința unei încălcări (Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, Enso‑Gutzeit/Comisia, T‑337/94, Rec., p. II‑1571, punctul 91).

33 Referitor la informațiile prezentate de Degussa, Comisia ar fi afirmat în mod greșit că acestea ar fi fost confirmate de probele obținute de la celelalte părți la înțelegere. Ar rezulta din considerentul (86) al deciziei atacate că, în realitate, Comisia a considerat că, întrucât anumite întreprinderi au recunoscut susținerile formulate de Degussa în ceea ce le privește, susținerile formulate împotriva reclamantei nu ar necesita confirmare. Astfel, Comisia nu ar fi încercat să obțină confirmarea informațiilor furnizate de Degussa care o implicau pe reclamantă.

34 Cu privire la alte probe provenind de la o singură întreprindere, Comisia ar fi arătat că acestea ar fi fost obținute de la martori direcți ai contactelor ilicite, că i‑ar fi fost transmise „în urma unei analize atente” și că erau credibile în lumina unui ansamblu de probe coerente [considerentul (86) al deciziei atacate].

35 Or, nu toate aceste afirmații ar fi exacte. Informațiile furnizate de Solvay ar fi imprecise și ar indica, de exemplu, că o sursă neidentificată din cadrul Solvay afirma că un salariat neidentificat al Solvay contactase angajații reclamantei cu patru ocazii nespecificate. Situația ar fi aceeași în cazul susținerii Solvay potrivit căreia reclamanta a remunerat Atofina pentru închiderea sitului său de producție. În plus, Comisia nu ar fi confruntat aceste informații cu mărturii contrare ale angajaților reclamantei.

36 În ceea ce privește informațiile provenind de la un angajat al Atofina, și anume notele luate în cursul reuniunilor cartelului, Comisia nu ar fi luat în considerare faptul că aceleași note au fost prezentate pentru a demonstra multiple reuniuni. În plus, în privința reclamantei, aceste note ar conține frecvent semne de întrebare.

37 În consecință, în mod greșit Comisia ar fi opus reclamantei elemente de probă provenind de la o singură întreprindere, neconfirmate și combătute de mărturiile angajaților reclamantei.

38 În continuare, reclamanta critică aprecierile efectuate de Comisie cu privire la reuniuni specifice.

– Cu privire la apelurile telefonice primite de reclamantă

39 Reclamanta arată că în mod greșit Comisia s‑ar fi bazat pe informațiile furnizate de Solvay și de Atofina pentru a constata că reclamanta era informată pe cale telefonică în ceea ce privește rezultatul anumitor reuniuni din cadrul înțelegerii.

40 Informațiile prezentate de Solvay ar fi vizat patru reuniuni la „nivel înalt” desfășurate între Degussa, Solvay și Kemira [considerentele (171)-(174), (211), (215)-(217) și (239)-(242) ale deciziei atacate]. Referitor la aceste reuniuni, Comisia s‑ar fi întemeiat pe declarația Solvay potrivit căreia „alți actori de pe piață au fost informați cu privire la rezultatul acestor reuniuni”, „Solvay [informând], de exemplu, Foret (în Spania) și Ausimont (în Italia) cu privire la rezultatele concrete ale acestor discuții”. Potrivit Comisiei, această declarație nu ar fi fost confirmată de Atofina [considerentul (172) al deciziei atacate].

41 Declarația Solvay menționată nu ar putea servi drept temei constatării că Solvay afirma că a informat reclamanta „în mod exhaustiv […] în general pe cale telefonică” [considerentul (172) al deciziei atacate]. Aceasta nu ar preciza nici „cine a telefonat cui”, nici conținutul convorbirilor. Ea nu ar indica la care reuniuni s‑a referit, cu excepția celei din luna august 1997. Comisia însăși ar fi furnizat acest detaliu. Declarația dată de Solvay nu ar fi putut fi confirmată de Atofina, care nu era prezentă la reuniuni. Astfel, Atofina s‑ar referi la anumite apeluri ale Solvay în cadrul unor reuniuni diferite, și anume cele ale „grupului B”, care au avut loc între sfârșitul anului 1995 și începutul anului 1997. Prin urmare, informațiile furnizate de Solvay și de Atofina nu s‑ar corobora.

42 În plus, Solvay însăși ar fi contestat că a participat la una dintre cele patru reuniuni în cauză, și anume la reuniunea care s‑ar fi desfășurat la Frankfurt am Main în luna aprilie 1998 [considerentul (217) al deciziei atacate]. În ceea ce privește reuniunea desfășurată în septembrie 1998 la Bruxelles, Solvay nu ar fi menționat că a contactat reclamanta.

43 În cursul audierii, Comisia ar fi încercat fără succes să obțină informații mai precise din partea Solvay. În lipsa unor precizări suplimentare, declarația dată de Solvay cu privire la apelurile telefonice ar fi lipsită de forță probantă. În orice caz, aceasta ar fi infirmată de mărturia angajaților reclamantei, care ar nega că au primit apeluri telefonice din partea Solvay.

44 Referitor la informațiile furnizate de Atofina, Comisia s‑ar fi bazat în mod greșit pe afirmația unui angajat al Atofina, potrivit căreia reclamanta a participat, cu patru ocazii, la reuniunile telefonice [considerentele (180)-(192) și (247)-(253) ale deciziei atacate]. Această afirmație nu ar fi fost confirmată de niciun alt participant la reuniunile în cauză.

45 Alte elemente din dosar ar pune în discuție credibilitatea informațiilor furnizate de respectivul angajat al Atofina. În special, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia s‑ar fi bazat pe indicația acestuia, potrivit căreia un reprezentant al reclamantei a luat parte la o reuniune desfășurată la Paris, la 12 februarie 1996 (punctele 137 și 138 din comunicarea privind obiecțiunile). Reclamanta ar fi demonstrat inexactitatea acestei indicații, întrucât pașaportul pretinsului participant la reuniune confirmă că acesta se afla în Statele Unite în cursul săptămânii în discuție. Comisia nu ar menționa această eroare în decizia atacată. În plus, în numeroase rânduri, martorul Atofina ar fi prezentat aceeași pagină a notelor sale drept element de probă pentru diferite reuniuni. Notele în cauză ar cuprinde frecvent semne de întrebare în ceea ce privește informațiile reclamantei și participarea sa la reuniuni. Comisia nu ar fi luat în considerare aceste elemente la aprecierea credibilității probelor furnizate de Atofina.

46 În ceea ce privește prima reuniune în cauză, desfășurată la Paris în luna septembrie 1997, informațiile inițiale furnizate de Atofina nu ar permite identificarea angajatului reclamantei despre care se pretinde că a fost contactat pe cale telefonică. Angajatul reclamantei, identificat într‑un tabel pregătit ulterior de Atofina, ar fi contestat că a primit acest apel într‑o declarație sub jurământ. Această contestare nu ar fi fost luată în considerare de Comisie.

47 Comisia ar fi apreciat că faptul că reclamanta a fost contactată era verosimil, având în vedere contactele anterioare și participarea acesteia, pe cale telefonică, la două reuniuni ulterioare [considerentul (186) al deciziei atacate]. Or, în ceea ce privește pretinsele contacte anterioare, decizia atacată nu ar menționa decât un singur apel telefonic primit cu o lună înainte [considerentul (172) al deciziei atacate], care reiese din informațiile neconfirmate furnizate de Solvay. Pretinsa participare a reclamantei, pe cale telefonică, la două reuniuni ulterioare ar fi întemeiată pe aceleași informații neconfirmate furnizate de Atofina.

48 Cu privire la cea de a doua reuniune în cauză, desfășurată la Frankfurt am Main la 17 noiembrie 1997 [considerentele (188)-(192) ale deciziei atacate], angajatul Atofina ar fi identificat, contrazicându‑se, mai întâi, un angajat, iar ulterior, doi angajați ai reclamantei despre care se pretinde că au fost contactați. Comisia nu ar menționa această contradicție și ar fi săvârșit ea însăși o eroare în ceea ce privește numele persoanei identificate (nota de subsol 204 din decizia atacată). Informația în cauză nu ar fi confirmată și ar fi contestată de angajații identificați ai reclamantei.

49 Contrar indicațiilor Comisiei, informațiile furnizate de Atofina nu ar fi confirmate prin mijloace de probă scrise. Probele în cauză ar fi fost prezentate de același angajat al Atofina și nu ar putea susține propriile afirmații. În plus, ar fi vorba despre un tabel întocmit în cursul reuniunii în cauză în care se expun prețurile pe client și pe producător [considerentul (192) al deciziei atacate] și care cuprinde, în ceea ce o privește pe reclamantă, patru semne de întrebare. De altfel, aceste informații nu ar fi fost în mod necesar furnizate de reclamantă, ci ar fi putut fi obținute din alte surse, în special de la clienții reclamantei.

50 Nici pretinsul apel primit de un angajat al reclamantei nu ar fi fost confirmat de Degussa în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile. În realitate, Degussa s‑ar fi limitat să rezume conținutul comunicării privind obiecțiunile – care include afirmația Atofina potrivit căreia anumite alte întreprinderi, între care reclamanta, au fost informate cu privire la această reuniune –, și să confirme în continuare participarea sa la această reuniune. Mărturisirea Degussa nu ar constitui o probă împotriva acesteia și nu ar implica‑o în niciun mod pe reclamantă.

51 Cu privire la cea de a treia reuniune în cauză, desfășurată la 21 noiembrie 1997 la Paris [considerentele (193)-(197) ale deciziei atacate], niciun alt membru al cartelului, cu excepția Atofina, nu ar face aluzie la participarea reclamantei. Comisia s‑ar fi bazat în mod greșit pe afirmația Atofina, care nu ar fi confirmată și ar fi contrazisă de mărturia angajatului menționat al reclamantei.

52 În plus, Comisia s‑ar fi întemeiat în mod greșit pe faptul că prețurile practicate de reclamantă erau indicate în notele redactate în cursul reuniunii în cauză [considerentul (197) al deciziei atacate]. Cea mai mare parte a tabelului ar fi conținut simple asteriscuri. Cele câteva prețuri menționate ar fi prețuri‑țintă estimate de angajatul Atofina și nu ar proveni din informațiile furnizate de reclamantă. De altfel, același tabel ar cuprinde informații referitoare la alți doi producători, în privința cărora Comisia nu ar fi reținut această reuniune. Comisia însăși ar fi admis că prețurile‑țintă puteau fi inserate pentru un producător fără ca acesta din urmă să aibă cunoștință. Tabelul în cauză nu confirma, așadar, informațiile furnizate de Atofina.

53 Cu privire la cea de a patra reuniune în cauză, desfășurată la 12 octombrie 1998 la Düsseldorf, notele luate de angajatul Atofina nu ar indica persoanele prezente, iar explicația ulterioară furnizată de acesta ar menționa: „FMC absent”. Numai un tabel pregătit în vederea cererii de clemență formulate de Atofina ar preciza că reclamanta era „absentă, dar [a fost] contactată pe cale telefonică și [a fost] reprezentată de Solvay”. Niciun alt participant, inclusiv Solvay, nu ar fi confirmat participarea reclamantei la această reuniune. În schimb Degussa, la întrebarea referitoare la acest aspect, ar fi răspuns că, „din câte [știa] […], nu a participat o a patra întreprindere”. În această privință, Comisia s‑ar fi limitat în mod greșit să indice că „alte trei întreprinderi au confirmat desfășurarea acestei reuniuni” [considerentul (253) al deciziei atacate], fără a ține seama de faptul că niciuna dintre aceste întreprinderi nu a confirmat informațiile furnizate de Atofina care o implicau pe reclamantă. În plus, arătând că declarațiile Atofina erau „verosimile în raport cu probele aflate în posesia sa” [considerentul (253) al deciziei atacate], Comisia s‑ar fi limitat să facă trimitere la celelalte susțineri neconfirmate ale Atofina. Raționamentul său ar fi, așadar, circular.

54 În concluzie, afirmația angajatului Atofina potrivit căreia ar fi contactat pe cale telefonică anumiți salariați ai reclamantei nu ar fi confirmată. În schimb, mărturiile salariaților reclamantei, potrivit cărora aceștia nu au primit apelurile, ar fi confirmate atât de tăcerea celorlalți membri ai cartelului cu privire la acest aspect, cât și de semnele de întrebare conținute în notele luate în cursul reuniunii, furnizate de Atofina. Informațiile privind prețurile reclamantei cuprinse în aceste note ar fi putut proveni din alte surse. În ansamblu, aceste elemente ar indica, așadar, că reclamanta nu a participat la reuniunile în cauză.

– Cu privire la contactele stabilite pe marginea adunărilor CEFIC

55 În opinia reclamantei, Comisia a reținut în mod greșit participarea sa la șase reuniuni ale cartelului care au avut loc pe marginea adunărilor CEFIC în perioada mai 1997-noiembrie 1999. Aceasta arată că angajații săi au participat la adunările CEFIC în cauză. Totuși, fiecare dintre acești angajați ar fi declarat că nu a participat la activitățile cartelului desfășurate pe marginea acestor adunări. Or, Comisia ar fi respins mărturia angajaților reclamantei fără a justifica acest fapt.

56 Simpla prezență la o reuniune a cartelului nu ar dovedi participarea la cartel. O întreprindere ar putea stabili, între altele, că nu a luat parte la activitățile cartelului demonstrând că le‑a precizat concurenților săi că participa într‑o optică diferită de a lor.

57 În această privință, în ceea ce privește reuniunile desfășurate la Sevilla în luna mai 1997, angajatul reclamantei care a participat la acestea ar fi indicat Comisiei că a declarat în mod explicit că, pe de o parte, întreprinderea sa era „în expansiune în Germania” și că nu era „interesată” de nicio limitare a prețurilor și că, pe de altă parte, a refuzat să le negocieze. Această mărturie ar fi confirmată de faptul că, în fața acestei declarații, responsabilul Degussa a părăsit sala în cursul uneia dintre aceste reuniuni trântind ușa [considerentul (162) al deciziei atacate]. În consecință, reprezentantul reclamantei nu ar fi fost invitat la cina desfășurată a doua zi la restaurant [considerentul (163) al deciziei atacate].

58 Potrivit mărturiei aceluiași angajat al reclamantei, adunarea CEFIC care a avut loc în luna mai 1998 la Évian‑les‑Bains ar fi condus la același rezultat. Anumiți mici producători, între care reclamanta, ar fi refuzat să adere la acorduri anticoncurențiale, deoarece doreau să acționeze în continuare în mod concurențial.

59 Salariații reclamantei nu ar mai fi participat nici la discuțiile cartelului în cursul celorlalte patru reuniuni desfășurate pe marginea adunărilor CEFIC [considerentele (198)-(207), (254)-(258), (264), (265) și (273)-(275) ale deciziei atacate]. Aceste reuniuni ar fi avut loc în restaurante, în baruri sau pe culoarele hotelului. Ar fi dificil de imaginat discuții multilaterale ale cartelului desfășurate în asemenea locuri publice. Prin urmare, conversațiile ar trebui să fi fost bilaterale sau să fi avut loc după plecarea salariaților reclamantei de la restaurant.

60 Comisia nu abordează faptul că reclamanta a negat că a luat parte la respectivele discuții. Aceasta ar arăta că reclamanta nu a stabilit că angajații săi s‑ar fi distanțat de discuțiile anticoncurențiale [considerentul (207) al deciziei atacate], admițând totuși, pentru o parte din reuniuni, că „nu este de neconceput ca […] diverse discuții să fi avut loc mai curând pe o bază bilaterală” [considerentul (167) al deciziei atacate]. În opinia reclamantei, întrucât conversațiile au fost bilaterale, angajații săi nu au avut cunoștință despre acestea și nu au putut să se distanțeze de ele.

61 Referitor la cina care a avut loc pe marginea adunării CEFIC desfășurate la Bruxelles, la 26 noiembrie 1997, potrivit considerentului (199) al deciziei atacate, „Degussa, EKA, Solvay și Atofina au arătat că [reclamanta și Kemira] erau efectiv prezente, că aveau pe deplin cunoștință de caracterul ilicit al discuțiilor descrise mai jos și că au luat parte la acestea”. Or, EKA Chemicals nu ar face absolut nicio referire la reclamantă. Solvay ar fi întocmit o listă a participanților pe care nu ar figura angajații reclamantei, adăugând că „probabil, toți ceilalți participanți” la adunare erau reprezentați.

62 Informațiile furnizate de Atofina și de Degussa s‑ar limita să indice persoanele prezente la cină, între care reprezentanții reclamantei, fără a face nicio afirmație cu privire la participarea acestora la discuții anticoncurențiale.

63 În ceea ce privește reuniunea care a avut loc pe marginea adunării CEFIC din luna noiembrie 1999 [considerentele (273)-(275) ale deciziei atacate], Comisia nu ar fi menționat că această reuniune s‑a desfășurat într‑un loc public, și anume pe un culoar de hotel, cu ocazia unei cine oficiale. Discuțiile ar fi trebuit să fie bilaterale și nu ar exista probe suficient de precise și de concordante privind participarea reclamantei la acestea.

– Cu privire la reuniunea desfășurată la 13 iulie 1998 la Königswinter

64 Potrivit reclamantei, Comisia a afirmat în mod greșit că directorul său general a participat la o reuniune cu Solvay și cu Degussa desfășurată la Königswinter în luna iulie 1998, referitoare la închiderea unui sit de producție al Atochem [considerentul (233) al deciziei atacate]. Angajatul respectiv ar fi negat că a luat parte la această reuniune și ar fi prezentat o factură de taxi în care este menționat numele său și care dovedește că în acea zi se afla la Barcelona.

65 Comisia nu ar fi combătut acest element de probă, limitându‑se să sugereze că angajatul reclamantei ar fi putut, în același timp, să fie prezent la întâlnirea de la Königswinter și să ia un taxi la Barcelona mai târziu, în aceeași zi. În ceea ce privește alte reuniuni, Degussa ar fi prezentat facturi de restaurant în care apare lista participanților. Or, pentru reuniunea în cauză, Comisia nu ar fi obținut mai multe elemente de la Degussa sau de la Solvay. Solvay nu ar fi confirmat prezența reclamantei la această reuniune.

66 Faptul că reclamanta nu a luat parte la discuțiile referitoare la închiderea unui sit al Atochem ar fi confirmat de absența sa de la reuniunile ulterioare privind acest subiect. Comisia ar fi constatat în mod greșit că Solvay a confirmat participarea reclamantei la acordul încheiat cu Atochem [considerentul (244) al deciziei atacate]. Solvay nu ar preciza elementele acestei pretinse participări, iar Degussa nu ar fi făcut nicio referire la aceasta. Ar fi posibil ca Solvay să se fi referit, din greșeală, la un contract de furnizare legal, încheiat între reclamantă și Atochem în acea perioadă.

67 În considerentul (234) al deciziei atacate, Comisia nu ar preciza că reclamanta ar fi convenit să acorde Atochem o compensație. Lipsa de substanță a declarației date de Solvay în acest sens ar fi evidențiată de faptele ulterioare, în special de absența reclamantei de la reuniunea ulterioară din octombrie 1998 dintre Solvay, Degussa și Atofina. Or, ar rezulta din considerentul (245) al deciziei atacate că Degussa și Solvay au convins Atochem, cu ocazia acestei reuniuni, să închidă situl, în schimbul unei compensații din partea Degussa și a Solvay.

– Cu privire la reuniunea cu Degussa desfășurată la 28 septembrie 1998 la Bruxelles

68 Potrivit reclamantei, Comisia a realizat o apreciere greșită a informațiilor furnizate de Degussa referitoare la reuniunea bilaterală din luna septembrie 1998. Conform considerentului (241) al deciziei atacate, obiectul acestei reuniuni ar fi fost informarea reclamantei cu privire la rezultatele reuniunii desfășurate în cursul aceleiași dimineți. În realitate, Degussa ar fi afirmat numai că „subiectul reuniunii a fost o discuție de ordin general privind dezvoltarea pieței europene a PH, în special în ceea ce privește nivelul ridicat al prețurilor atinse și posibilitățile de menținere a unui asemenea nivel”. Degussa nu ar menționa niciun acord privind prețurile sau cotele de piață, ci ar sublinia că discuția a fost „de ordin general”.

– Cu privire la reuniunile referitoare la PBS

69 Reclamanta arată că angajatul său își amintește că a participat la două dintre cele patru reuniuni referitoare la PBS reținute în decizia atacată [considerentele (237) și (238), (259)-(263), (267)-(270) și (276)-(279) ale deciziei atacate], și anume cea desfășurată la începutul anului 1999 la Milano și cea desfășurată în luna decembrie 1999 la Freiburg.

70 Obiectivul acestor două reuniuni ar fi fost discutarea mijloacelor prin care sectorul economic în cauză putea disipa preocupările față de efectele asupra sănătății ale unuia dintre ingredientele PBS. Având în vedere aceste preocupări, reclamanta ar fi început deja să aibă în vedere dezvoltarea unui „produs alternativ”, percarbonatul de sodiu (denumit în continuare „PCS”). Ar fi regretabil faptul că, în cursul reuniunilor în cauză, alți producători s‑au angajat în discuții ilicite. Reclamanta nu ar fi fost interesată de aceste discuții, deoarece luase deja decizia de a abandona progresiv PBS în favoarea PCS. Prin urmare, reprezentantul său nu ar fi luat parte la discuții ilegale. Această explicație ar fi întărită de Degussa, care ar confirma că reuniunile în cauză au avut loc „întâmplător” în contextul discuțiilor licite.

71 În ceea ce privește alte două reuniuni referitoare la PBS, și anume cea desfășurată în luna septembrie 1998 la Lyon și cea desfășurată în vara anului 1999 la Basel, pretinsa participare a reclamantei ar decurge numai din informația neconfirmată furnizată de Solvay. Comisia nu ar fi luat în considerare mărturia angajatului în cauză al reclamantei, care nu și‑ar aminti că a participat la reuniunile menționate.

– Argumentele dezvoltate în replică

72 În replică, reclamanta arată că principiul prezumției de nevinovăție a fost încălcat de Comisie, în măsura în care aceasta nu dispunea de probe precise și concordante privind participarea sa la activități care să reprezinte elemente constitutive ale înțelegerii.

73 În primul rând, Comisia nu ar fi luat în considerare elementele de probă pe care se bazează teza reclamantei și ar fi denaturat alte elemente pentru a‑și întemeia concluzia. În opinia reclamantei, Comisia nu a ținut seama de faptul că cele mai importante elemente de probă erau mărturiile directe ale angajaților săi, a aplicat prezumții neîntemeiate în detrimentul său, a denaturat elementele de probă care îi erau favorabile, a asimilat participarea sa la adunări ale CEFIC, care sunt licite, cu activități care reprezintă elemente constitutive ale cartelului și „a înfrumusețat” anumite elemente de probă în detrimentul său.

74 Comisia nu ar fi luat în considerare elementele de probă în mod obiectiv și global. Aceasta nu ar fi ținut seama de elementele de probă care atestă că reclamanta proceda în mod agresiv la împărțirea pieței, că concurenții pierdeau cote de piață în favoarea reclamantei și că se plângeau de acest fapt și că două tentative de reuniuni ale înțelegerii au eșuat atunci când reclamanta a refuzat să participe. Comisia nu ar fi obținut elemente de probă suplimentare referitoare la susținerile neconfirmate împotriva reclamantei.

75 În al doilea rând, reclamanta critică faptul că Comisia nu a recurs la un contrainterogatoriu pentru a verifica veridicitatea mărturiilor angajaților săi. Reclamanta ar fi fost singura întreprindere care a prezentat martori la audierea care a avut loc la Comisie. Niciuna dintre cele trei societăți care au depus mărturii împotriva reclamantei nu ar fi prezentat martori la audiere. Numeroase elemente de probă furnizate de Degussa și de Solvay ar fi provenit în esență din surse anonime. Comisia ar fi eludat declarațiile angajaților reclamantei pentru motivul că acestea nu au fost date sub jurământ.

76 În al treilea rând, reclamanta susține că elementele obținute ca urmare a audierii au fost prezentate în mod inexact de Comisie.

77 În cursul audierii, consilierul‑auditor ar fi precizat că anumite elemente de probă pe care se baza Comisia, în special afirmațiile surselor anonime prezentate de Solvay referitoare la apelurile telefonice primite de reclamantă, nu erau credibile. Or, după audiere, Comisia nu ar fi obținut elemente de probă suplimentare.

78 În special, în ceea ce privește reuniunile desfășurate la Sevilla în luna mai 1997, Comisia ar arăta în mod greșit, în memoriul în apărare, că a obținut confirmarea anumitor aspecte de fapt din partea altor întreprinderi, după audiere, și a oferit reclamantei posibilitatea de a‑și prezenta punctul de vedere. Nu ar fi existat alte contribuții referitoare la aceste reuniuni în urma audierii.

79 Spre deosebire de ceea ce pretinde Comisia, elementele suplimentare transmise reclamantei nu ar avea niciun raport cu pretinsele apeluri telefonice ale Solvay. În contribuțiile ulterioare audierii, Solvay și Degussa ar fi descris pur și simplu conținutul comunicării privind obiecțiunile cu privire la anumite aspecte precise (în privința Degussa, reuniunea desfășurată la Frankfurt am Main în luna noiembrie 1997, iar în privința Solvay, reuniunea desfășurată la Königswinter în luna iulie 1998) și ar fi confirmat participarea angajaților lor. Niciuna dintre aceste societăți nu ar fi menționat inițial participarea reclamantei la aceste reuniuni. Comisia însăși ar fi recunoscut că răspunsul Solvay era „indirect” și că Degussa nu a implicat‑o „în mod explicit” pe reclamantă.

80 În al patrulea rând, Comisia ar fi făcut afirmații contradictorii. Referitor la Kemira, aceasta ar fi considerat că nu era nerezonabil să se presupună că diverse discuții pe marginea adunărilor CEFIC erau purtate mai curând pe o bază bilaterală [considerentul (167) al deciziei atacate]. Or, în privința reclamantei, Comisia ar afirma în mod greșit că este imposibil ca reprezentanții săi să fi participat la aceleași întâlniri fără a avea cunoștință de coluziune.

81 În al cincilea rând, Comisia ar fi denaturat anumite elemente de probă dezincriminatoare. În primul rând, ar fi vorba despre informații potrivit cărora reclamanta făcea parte din grupul „elevilor nedisciplinați”, deoarece ar fi dorit să își mărească capacitatea totală în Europa în detrimentul prețurilor. Comisia ar fi respins în mod greșit elementul de probă menționat, afirmând pur și simplu, în memoriul în apărare, că acesta atesta o tentativă a reclamantei de a utiliza înțelegerea în avantajul său.

82 În al doilea rând, în ceea ce privește reuniunile desfășurate la Sevilla pe marginea adunărilor CEFIC, angajatul reclamantei ar fi arătat că a refuzat să participe la orice discuție în cadrul înțelegerii și că, în consecință, reprezentanții Solvay și ai Degussa au părăsit sala de reuniune. Refuzând să admită această mărturie, Comisia s‑ar fi bazat pe propria interpretare, nefondată, a motivelor pentru care Solvay și Degussa au părăsit sala de reuniune, și anume faptul că micii producători, inclusiv reclamanta, erau nemulțumiți de propuneri, probabil din cauza cotei de piață care le era atribuită. Nu ar exista nicio probă în susținerea acestei teze a Comisiei. În schimb, în opinia reclamantei, finalul precipitat al reuniunilor de la Sevilla, legat de faptul că concurenții se plângeau de scăderea prețurilor sale și de creșterea cotei sale de piață, ar demonstra că a precizat concurenților săi că participa la aceste reuniuni într‑o optică diferită de a lor.

83 În al șaselea rând, Comisia ar fi denaturat anumite mijloace de probă scrise.

84 În primul rând, în ceea ce privește ștampila care figurează pe pașaportul angajatului reclamantei și care indică intrarea acestuia pe teritoriul Statelor Unite la 10 februarie 1996, Comisia ar fi afirmat în mod greșit că aceasta nu dovedea în mod necesar că angajatul în discuție nu putea să se afle la Paris cu două zile mai târziu. Or, în opinia reclamantei, nu este posibil ca angajatul respectiv să fi zburat în Statele Unite la 10 februarie, să fi rămas acolo 24 de ore, să fi efectuat un zbor retur transatlantic de noapte, să se fi dus direct la o reuniune a înțelegerii la 12 februarie și să se fi întors ulterior în Statele Unite. În opinia reclamantei, dacă s‑ar fi întâmplat astfel, ar figura o altă ștampilă pe pașaportul lui. Astfel, angajatul Atofina ar fi afirmat în mod greșit că reprezentantul reclamantei era la Paris la 12 februarie 1996. Dacă, în plus, se ține seama de faptul că Atofina a fost, cu diverse ocazii, singura care a susținut că reclamanta participa la reuniuni ale înțelegerii și că unele dintre informațiile furnizate de aceasta cuprindeau semne de întrebare, acest fapt ar pune la îndoială credibilitatea informațiilor furnizate de Atofina.

85 În al doilea rând, în ceea ce privește factura de taxi emisă la Barcelona la 13 iulie 1998 pe care figurează numele angajatului reclamantei despre care se pretinde că a asistat la reuniunea desfășurată la Königswinter în aceeași zi, Comisia ar pune la îndoială acest element, fără niciun fundament, indicând că această factură a putut fi întocmită în alt moment al zilei [considerentul (236) al deciziei atacate]. Or, prezumția de nevinovăție ar trebui să prevaleze asupra unei asemenea speculații.

86 În al treilea rând, notele de reuniune prezentate de Atofina, care cuprind semne de întrebare în coloana referitoare la prețurile reclamantei, ar reflecta faptul că Atofina nu avea nicio informație privind prețurile reclamantei, deoarece aceasta nu era prezentă la reuniune. Comisia ar sugera totuși în mod greșit în memoriul în apărare că aceste semne de întrebare reflectă „prudența” angajatului Atofina. Comisia ar fi omis să ia în considerare cealaltă explicație propusă de reclamantă, potrivit căreia informația în cauză „ar putea proveni de oriunde”. Astfel, în ceea ce privește această reuniune, Comisia ar fi denaturat mărturia clară a angajaților reclamantei, sprijinită de mijloace de probă scrise.

87 În al patrulea rând, Comisia ar fi afirmat că o notă a angajatului Atofina, referitoare la reuniunea desfășurată la Düsseldorf în luna octombrie 1998, menționa reclamanta în mai multe rânduri. În opinia reclamantei, nota în discuție nu este clară, ci reiese din explicațiile ulterioare date de Atofina precum că aceasta se referea la o reuniune subsecventă, care trebuie să fi avut loc la 9 noiembrie, în cursul căreia trebuia să fie adoptat un „model definitiv”, și că menționează un „comentariu privind modul în care [reclamanta] poate fi convinsă să accepte cotele sale de piață, exercitând presiune asupra Solvay”. În octombrie 1998, reclamanta ar fi refuzat din nou să participe la activitățile de tip cartel. Or, fără să fi analizat conținutul notei, Comisia s‑ar fi bazat în mod greșit pe simplul fapt că era menționat numele reclamantei.

88 În al șaptelea rând, Comisia „ar fi înfrumusețat” elementele de probă, adăugând detalii inexistente sau exagerând faptele constatate.

89 În primul rând, referitor la reuniunea bilaterală cu Degussa, desfășurată în luna septembrie 1998 la Bruxelles, contestată de reclamantă, Comisia ar fi afirmat că aceasta a constat într‑un „debriefing” al reuniunii care a avut loc dimineața [considerentul (241) al deciziei atacate]. Or, informațiile furnizate de Degussa nu ar aminti existența unui asemenea „debriefing” și nu s‑ar referi la nicio discuție privind PBS sau înghețarea cotelor de piață pentru PH. În ceea ce privește PH, Degussa ar fi declarat în mod expres că discuțiile au rămas „generale”. Concluziile Comisiei ar fi lipsite de temei.

90 În al doilea rând, în ceea ce privește reuniunile de la Sevilla, spre deosebire de ceea ce pretinde Comisia, reclamanta s‑ar fi distanțat într‑adevăr de discuțiile anticoncurențiale refuzând să se angajeze în activități care ar reprezenta elemente constitutive ale unei înțelegeri, ceea ce ar fi condus la „plecarea bruscă” a reprezentanților Degussa și ai Solvay și, astfel, la încheierea acestei serii de reuniuni. Atofina ar fi declarat că reuniunile menționate s‑au încheiat cu plecarea reprezentanților Degussa și ai Solvay. Comisia ar fi denaturat, în această privință, elementele din dosar.

91 În al treilea rând, în ceea ce privește teza Comisiei potrivit căreia Atofina a confirmat susținerile Solvay referitoare la apelurile telefonice, informațiile furnizate de Solvay și de Atofina s‑ar raporta în mod clar la reuniuni diferite. Prin urmare, nu ar fi fost posibilă nicio suprapunere între acestea în ceea ce privește participanții sau perioadele în care s‑au desfășurat.

92 În al optulea rând, reclamanta arată că Solvay și Atofina, care au prezentat în paralel cererile de clemență, erau „absorbite de cursa” pentru furnizarea unei valori adăugate semnificative elementelor de probă aflate deja în posesia Comisiei, ceea ce ar pune în discuție credibilitatea declarațiilor lor.

93 Întreprinderile care au formulat o cerere de clemență nu ar fi putut să verifice amintirile angajaților lor, nici să furnizeze elemente de probă clare și precise. De exemplu, Comisia s‑ar referi la considerentul (236) al deciziei atacate, potrivit căruia Solvay a „confirmat în mod voluntar” reuniunea desfășurată la Köningswinter în luna iulie 1998 în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, deși, în memoriul în apărare, aceasta ar fi adăugat între paranteze: „trebuie să verificăm dacă a fost într‑adevăr voluntar sau la cererea Comisiei”. De asemenea, în ceea ce privește reuniunea care a avut loc la Düsseldorf în luna octombrie 1998, Degussa ar fi „continuat să își interogheze” angajații la cererea Comisiei cu privire la participanți.

94 În sfârșit, reclamanta arată că nu a fost considerată niciodată vinovată pentru exercitarea unor activități anticoncurențiale. Angajații săi ar fi depus mărturie la audiere și ar fi făcut declarații care contrazic susținerile din comunicarea privind obiecțiunile. Întreprinderile recidiviste ar fi cele care ar fi urmărit să obțină clemența și, în „cursa” către acest scop, ar fi făcut afirmații vagi, neconfirmate și provenind frecvent din surse anonime în scrisorile întocmite de avocații lor sau din note olografe enigmatice „presărate cu semne de întrebare”. Comisia nu ar fi dat nicio explicație care să permită privilegierea acestor elemente de probă în raport cu elementele de probă clare și necontroversate prezentate de reclamantă.

95 Comisia contestă argumentele reclamantei.

Aprecierea Tribunalului

96 Potrivit articolului 81 alineatul (1) CE, sunt incompatibile cu piața comună și sunt interzise orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune.

97 Pentru a exista un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, este suficient ca întreprinderile în cauză să își fi exprimat voința comună de a se comporta pe piață într‑un anumit mod (Hotărârea Tribunalului din 17 decembrie 1991, Hercules Chemicals/Comisia, T‑7/89, Rec., p. II‑1711, punctul 256, și Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 199).

98 Se poate considera că s‑a încheiat un acord în sensul articolului 81 alineatul (1) CE în cazul în care există un concurs de voințe cu privire la însuși principiul unei restrângeri a concurenței, chiar dacă elementele specifice ale restricției avute în vedere fac încă obiectul negocierilor (a se vedea în acest sens Hotărârea HFB și alții/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctele 151-157 și 206).

99 Noțiunea de practică concertată vizează o formă de coordonare între întreprinderi care, fără să fi mers până la realizarea unei convenții propriu‑zise, substituie în mod conștient riscurile concurenței cu o cooperare practică între ele (Hotărârile Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 115, și Curții Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctul 158).

100 În această privință, articolul 81 alineatul (1) CE se opune oricărui contact direct sau indirect între operatorii economici de natură fie să influențeze comportamentul pe piață al unui concurent actual sau potențial, fie să dezvăluie unui astfel de concurent comportamentul pe care o întreprindere a decis să îl adopte ea însăși pe piață sau pe care intenționează să îl adopte pe piață atunci când aceste contacte au ca obiect sau efect restrângerea concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 99 de mai sus, punctele 116 și 117).

101 Faptul de a comunica informații concurenților săi în vederea pregătirii unui acord anticoncurențial este suficient pentru a dovedi existența unei practici concertate în sensul articolului 81 CE (Hotărârea Tribunalului din 6 aprilie 1995, Tréfilunion/Comisia, T‑148/89, Rec., p. II‑1063, punctul 82, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, BPB/Comisia, T‑53/03, Rep., p. II‑1333, punctul 178).

102 Potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunile de acord și de practică concertată, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, cuprind forme de coluziune care au aceeași natură și nu se disting decât prin intensitatea lor și prin formele în care se manifestă (Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 99 de mai sus, punctele 131 și 132, și Hotărârea HFB și alții/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctul 190).

103 În cadrul unei încălcări complexe, care a implicat timp de mai mulți ani mai mulți producători care urmăreau un obiectiv de control în comun al pieței, nu se poate cere Comisiei să încadreze cu precizie încălcarea ca fiind acord sau practică concertată în condițiile în care, în orice caz, ambele forme de încălcare sunt prevăzute la articolul 81 CE (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 99 de mai sus, punctele 111-114, și Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctul 696).

104 Dubla calificare a încălcării drept acord „și/sau” practică concertată trebuie interpretată în sensul că desemnează un ansamblu complex de elemente de fapt, dintre care unele au fost calificate drept acord, iar altele drept practică concertată în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, care nu prevede o calificare specifică pentru acest tip de încălcare complexă (Hotărârea Hercules Chemicals/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctul 264, și Hotărârea HFB și alții/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctul 187).

105 În ceea ce privește administrarea probei încălcării, trebuie amintit că revine Comisiei obligația de a stabili elementele de probă de natură să demonstreze, corespunzător cerințelor legale, existența faptelor care constituie o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58).

106 Comisia trebuie să prezinte probe precise și concordante în această privință (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 6 iulie 2000, Volkswagen/Comisia, T‑62/98, Rec., p. II‑2707, punctul 43 și jurisprudența citată).

107 Cu toate acestea, nu este obligatoriu ca fiecare dintre dovezile prezentate de Comisie să îndeplinească aceste criterii în raport cu fiecare element al încălcării. Este suficient ca seria de indicii invocată de instituție, apreciată în mod global, să îndeplinească această cerință (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 180 și jurisprudența citată).

108 Indiciile invocate de Comisie în decizie cu scopul de a dovedi existența unei încălcări a articolului 81 alineatul (1) CE de către o întreprindere trebuie apreciate nu în mod izolat, ci în ansamblul lor (a se vedea Hotărârea BPB/Comisia, punctul 101 de mai sus, punctul 185 și jurisprudența citată).

109 Trebuie să se ia de asemenea în considerare faptul că activitățile anticoncurențiale se desfășoară în mod clandestin și, în consecință, în majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă din anumite coincidențe și indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în absența unei alte explicații coerente, dovada încălcării normelor de concurență (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctele 55-57).

110 Cu privire la întinderea controlului jurisdicțional, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când este sesizat cu o acțiune în anulare a unei decizii privind aplicarea articolului 81 alineatul (1) CE, Tribunalul trebuie să exercite în general un control deplin în ceea ce privește chestiunea dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 26 octombrie 2000, Bayer/Comisia, T‑41/96, Rec., p. II‑3383, punctul 62 și jurisprudența citată).

111 Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia de constatare a încălcării, în conformitate cu principiul prezumției de nevinovăție, care, ca principiu general al dreptului Uniunii, se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor și susceptibile să se finalizeze cu aplicarea unor amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu (Hotărârea Hüls/Comisia, punctul 99 de mai sus, punctele 149 și 150).

112 În lumina acestor considerații, trebuie să se analizeze dacă, în speță, Comisia a stabilit corespunzător cerințelor legale faptul că reclamanta a luat parte la încălcarea în cauză.

– Observații introductive

113 Reclamanta exprimă anumite critici generale privind administrarea probei în speță, invocând, în primul rând, forța probantă redusă a probelor prezentate de întreprinderile care au formulat o cerere de clemență, în al doilea rând, utilizarea unor informații neconfirmate provenind dintr‑o sursă unică, în al treilea rând, lipsa combaterii mărturiilor contrare depuse de angajații săi și, în al patrulea rând, faptul că nu s‑a dat curs propunerilor făcute de consilierul‑auditor în cursul audierii.

114 Deși criticile menționate se confundă, în mare măsură, cu obiecțiile îndreptate împotriva elementelor materiale invocate de Comisie în decizia atacată, acestea necesită totuși anumite observații prealabile.

115 În primul rând, în ceea ce privește argumentele reclamantei referitoare la valoarea probelor prezentate în cadrul cererilor de clemență, trebuie amintit că simplul fapt că informația a fost furnizată de o întreprindere care a formulat o cerere de clemență nu pune în discuție forța probantă a acesteia.

116 Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, nicio dispoziție și niciun principiu general al dreptului Uniunii nu interzic Comisiei să invoce, împotriva unei întreprinderi, declarațiile altor întreprinderi incriminate (Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, punctul 103 de mai sus, punctul 512). Declarațiile efectuate în cadrul Comunicării privind cooperarea nu pot fi considerate lipsite de forță probantă numai pentru acest motiv (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, Lafarge/Comisia, T‑54/03, nepublicată în Repertoriu, punctele 57 și 58).

117 O anumită neîncredere față de depozițiile voluntare ale principalilor participanți la o înțelegere ilicită este de înțeles, având în vedere că acești participanți ar putea minimaliza importanța contribuției lor la încălcare și ar putea maximiza importanța contribuției celorlalți participanți. Totuși, având în vedere logica inerentă a procedurii prevăzute în Comunicarea privind cooperarea, faptul de a solicita beneficiul aplicării acesteia în scopul obținerii unei reduceri a cuantumului amenzii nu determină în mod obligatoriu o incitare de a prezenta elemente de probă denaturate cu privire la ceilalți participanți la înțelegerea incriminată. Astfel, orice tentativă de a induce în eroare Comisia ar putea repune în discuție sinceritatea și caracterul complet al cooperării întreprinderii și, prin urmare, ar pune în pericol posibilitatea acestuia de a beneficia pe deplin de Comunicarea privind cooperarea (Hotărârea Tribunalului din 16 noiembrie 2006, Peróxidos Orgánicos/Comisia, T‑120/04, Rec., p. II‑4441, punctul 70, și Hotărârea Tribunalului Lafarge/Comisia, punctul 116 de mai sus, punctul 58).

118 În special, trebuie să se considere că faptul că o persoană mărturisește că a săvârșit o încălcare și recunoaște astfel existența unor fapte care depășesc ceea ce putea fi dedus direct din documentele în discuție implică a priori, în lipsa unor circumstanțe particulare de natură să indice contrariul, că această persoană a luat decizia de a spune adevărul. Astfel, declarațiile contrare intereselor declarantului trebuie, în principiu, să fie considerate elemente de probă deosebit de fiabile (Hotărârea Tribunalului JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 107 de mai sus, punctele 211 și 212, Hotărârea Tribunalului din 26 aprilie 2007, Bolloré și alții/Comisia, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02 și T‑126/02, T‑128/02 și T‑129/02, T‑132/02 și T‑136/02, Rep., p. II‑947, punctul 166, și Hotărârea Tribunalului Lafarge/Comisia, punctul 116 de mai sus, punctul 59).

119 Totuși, declarațiile date de întreprinderi incriminate în cadrul unor cereri de clemență trebuie apreciate cu prudență și, în general, nu pot fi admise dacă nu sunt confirmate.

120 Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, nu se poate considera că declarația unei întreprinderi acuzate că a participat la o înțelegere, a cărei exactitate este contestată de alte întreprinderi acuzate, reprezintă o dovadă suficientă a existenței unei încălcări săvârșite de acestea din urmă dacă nu este susținută de alte elemente de probă (Hotărârea Tribunalului JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 107 de mai sus, punctul 219, Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 285, Hotărârea Tribunalului Bolloré și alții/Comisia, punctul 118 de mai sus, punctul 167, și Hotărârea Tribunalului Lafarge/Comisia, punctul 116 de mai sus, punctul 293; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Enso‑Gutzeit/Comisia, punctul 32 de mai sus, punctul 91).

121 În vederea examinării forței probante a declarațiilor întreprinderilor care au formulat o cerere de clemență, Tribunalul ia în considerare în special, pe de o parte, importanța indiciilor concordante care susțin pertinența acestor declarații și, pe de altă parte, lipsa unor indicii în sensul că acestea ar fi avut tendința de a minimaliza importanța contribuției lor la încălcare și de a maximiza importanța contribuției celorlalte întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârile Peróxidos Orgánicos/Comisia, punctul 117 de mai sus, punctul 70, și Lafarge/Comisia, punctul 116 de mai sus, punctele 62 și 295).

122 În al doilea rând, în ceea ce privește critica reclamantei întemeiată pe faptul că, referitor la anumite elemente de fapt, Comisia s‑ar fi bazat pe un singur element de probă, trebuie amintit că niciun principiu de drept al Uniunii nu se opune ca, pentru a stabili existența unei încălcări, Comisia să se întemeieze pe un singur element de probă scris, cu condiția să nu existe nicio îndoială cu privire la forța probantă a acestuia și în măsura în care, în sine, elementul în cauză atestă cu certitudine existența încălcării în discuție (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctul 1838).

123 Desigur, având în vedere jurisprudența citată la punctul 120 de mai sus, această ipoteză nu se aplică, de regulă, simplelor declarații ale unei întreprinderi incriminate care, în măsura în care sunt contestate de alte întreprinderi în cauză, trebuie să fie confirmate de elemente de probă suplimentare și independente.

124 Această apreciere poate fi totuși ponderată în cazul în care declarația provenind de la întreprinderea care cooperează este deosebit de fiabilă, deoarece, în aceste împrejurări, gradul de confirmare necesar este mai scăzut, atât în termeni de precizie, cât și în termeni de intensitate.

125 Astfel, în ipoteza în care o serie de indicii concordante permit să se confirme existența și anumite aspecte specifice ale coluziunii evocate în declarația depusă în cadrul cooperării, această declarație poate fi suficientă în sine pentru a atesta alte aspecte ale deciziei atacate (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 107 de mai sus, punctele 220 și 334). În aceste condiții, Comisia se poate baza exclusiv pe aceasta, cu condiția ca veridicitatea afirmațiilor să nu suscite îndoieli, iar informațiile să nu aibă un caracter vag.

126 În plus, chiar dacă declarația unei întreprinderi nu este confirmată în ceea ce privește faptele specifice atestate, aceasta poate avea o anumită forță probantă pentru a confirma existența încălcării în cadrul unei serii de indicii concordante reținute de Comisie. Astfel, în măsura în care un document conține informații specifice care corespund celor cuprinse în alte documente, trebuie să se considere că aceste elemente se pot susține reciproc (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 107 de mai sus, punctul 275).

127 Pe de altă parte, Comisia trebuie să poată deduce din perioadele în care probele sunt relativ abundente concluzii cu privire la alte perioade în care distanța dintre probe poate fi mai importantă. Astfel, va fi necesară o explicație cu adevărat convingătoare pentru a convinge o instanță că, într‑o anumită etapă a unei serii de întruniri, s‑au produs fapte total diferite de cele care s‑au petrecut în cursul întrunirilor anterioare și ulterioare, deși aceste întruniri reuneau același cerc de participanți, au avut loc în cadrul unor circumstanțe exterioare omogene și au avut în mod incontestabil același obiectiv (Concluziile prezentate de judecătorul Vesterdorf îndeplinind funcția de avocat general în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea Tribunalului din 24 octombrie 1991, Rhône‑Poulenc/Comisia, T‑1/89, Rec., p. II‑867, II‑885, concluzii comune hotărârilor denumite „polipropilen”, Rec., p. II‑954).

128 În al treilea rând, reclamanta pretinde că, în cadrul aprecierii probei, Comisia nu i‑a audiat pe angajații săi și nu a luat în considerare mărturiile lor.

129 Reclamanta arată în special că stabilirea încălcării se bazează, în mare măsură, pe declarațiile date de Solvay și de un angajat al Atofina, care atestă că unii dintre angajații săi, deși absenți la anumite reuniuni, au fost contactați sau au fost informați pe cale telefonică. Reclamanta arată că aceia dintre angajații săi care sunt identificați în aceste declarații au prezentat Comisiei declarații în sens contrar, care nu ar fi fost luate în considerare.

130 Trebuie să se observe, în această privință, că este cert că se aflau la dispoziția Comisiei declarații scrise ale respectivilor angajați ai reclamantei și că aceștia erau prezenți în cursul audierii.

131 În aceste condiții, problema dacă s‑a ținut seama în mod corespunzător de declarațiile menționate în decizia atacată se confundă cu aprecierea criticilor reclamantei îndreptate împotriva elementelor de fapt concrete în cauză.

132 Totuși, trebuie arătat, în acest moment, că reclamanta susține în mod greșit că, în măsura în care declarațiile în cauză au fost efectuate sub jurământ, acestea au o forță probantă importantă și că, din acest motiv, Comisia avea obligația de a demonstra că martorii săi au depus „mărturii mincinoase”.

133 Astfel, deși o mărturie depusă sub jurământ în fața unei instanțe sau, eventual, în cadrul unei investigații în fața unui procuror poate avea o forță probantă importantă, având în vedere consecințele negative care pot decurge pe plan penal pentru un martor care ar fi mințit în cadrul unei investigații, ceea ce face o asemenea depoziție mai fiabilă decât o simplă declarație (a se vedea în acest sens Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 107 de mai sus, punctul 312), aceste considerații nu sunt aplicabile în speță, deoarece este vorba despre declarații scrise ale angajaților reclamantei prezentate Comisiei în cursul procedurii administrative, precum și despre mărturiile acestora date în cursul audierii în fața Comisiei.

134 Pe de altă parte, reclamanta susține în mod greșit că Comisia avea obligația de a confrunta mărturiile care o incriminează, depuse de Atofina și de Solvay, cu mărturiile contrare ale propriilor angajați, în cadrul unui contrainterogatoriu în cursul audierii.

135 În această privință, trebuie amintit că, în cursul procedurii administrative, Comisia nu are posibilitatea de a impune audierea unor persoane în calitate de martori sub jurământ.

136 Potrivit articolului 19 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [81 CE] și [82 CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), Comisia poate să adreseze întrebări oricărei persoane fizice sau juridice care consimte să i se adreseze întrebări în scopul obținerii de informații privind obiectul investigației. Pe de altă parte, conform considerentului (3) al Regulamentului (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7 aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor 81 [CE] și 82 [CE] (JO L 123, p. 18, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 242), înainte de a lua declarații orale de la persoane fizice sau juridice care sunt de acord să răspundă la întrebări, aceste persoane trebuie să fie informate de Comisie cu privire la baza juridică a audierii și la natura voluntară a acesteia.

137 În plus, Comisia nu este obligată să audieze persoane fizice sau juridice care demonstrează un interes suficient decât în măsura în care aceste persoane solicită în mod efectiv să fie audiate. Prin urmare, Comisia dispune de o marjă de apreciere rezonabilă pentru a decide cu privire la interesul pe care îl poate avea audierea persoanelor a căror mărturie poate prezenta importanță pentru investigarea dosarului. Astfel, garantarea dreptului la apărare nu impune Comisiei să procedeze la audierea unor martori indicați de persoanele interesate, în cazul în care consideră că investigarea cazului a fost suficientă (a se vedea în acest sens Hotărârea HFB și alții/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctele 382 și 383 și jurisprudența citată).

138 Desigur, articolul 6 alineatul (3) litera (d) din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, prevede că „[o]rice acuzat are, în special, dreptul [...] să întrebe sau să solicite audierea martorilor acuzării și să obțină citarea și audierea martorilor apărării în aceleași condiții ca și martorii acuzării”. În plus, deși Comisia nu este o instanță în sensul acestui articol și deși amenzile impuse de aceasta nu au caracter penal, totuși Comisia este ținută să respecte principiile generale ale dreptului Uniunii în cursul procedurii administrative.

139 Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante, faptul că dispozițiile dreptului Uniunii în materie de concurență nu prevăd obligația Comisiei de a convoca martorii apărării a căror mărturie este solicitată nu este contrar principiilor menționate. Astfel, trebuie să se observe că, deși poate audia persoane fizice sau juridice atunci când consideră necesar, Comisia nu are nici dreptul de a convoca martori ai acuzării fără a fi obținut acordul lor (Hotărârile HFB și alții/Comisia, punctul 97 de mai sus, punctele 389-392, și Bolloré și alții/Comisia, punctul 118 de mai sus, punctele 86 și 87). Întrucât procedura în fața Comisiei este numai de natură administrativă, aceasta din urmă nu are obligația de a oferi întreprinderii în cauză posibilitatea de a adresa întrebări unui anumit martor și de a analiza declarațiile acestuia în etapa investigării (Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 109 de mai sus, punctul 200). Este suficient ca declarațiile utilizate de Comisie să fi fost furnizate în dosarul transmis reclamantei, care le poate contesta în fața instanței Uniunii (Hotărârea Lafarge/Comisia, punctul 116 de mai sus, punctele 147-149).

140 Având în vedere aceste considerații, reclamanta nu se poate prevala de o încălcare a dreptului său de a adresa întrebări sau de a solicita să li se adreseze întrebări martorilor acuzării.

141 În orice caz, nimic nu împiedică reclamanta să solicite convocarea și audierea martorilor acuzării la Tribunal prin formularea unei cereri de măsuri de cercetare judecătorească în acest sens. Or, trebuie să se constate că reclamanta nu a formulat o asemenea cerere. Pe de altă parte, Tribunalul nu ar considera necesară convocarea martorilor în cauză decât dacă ar reieși, ca urmare a examinării efectuate în continuare, că elementele conținute în dosar și explicațiile date în cursul procedurii orale nu sunt suficiente în vederea pronunțării asupra litigiului.

142 În al patrulea și ultimul rând, potrivit reclamantei, caracterul insuficient al probelor invocate în privința sa a fost recunoscut de consilierul‑auditor în cursul audierii, întrucât acesta din urmă a propus o evaluare în contradictoriu a noii probe contrare prezentate de reclamantă, și anume a declarațiilor angajaților săi, propunere căreia Comisia nu i‑a dat curs.

143 Trebuie să se observe, în această privință, că raportul consilierului‑auditor constituie un document pur intern al Comisiei, care nu are ca obiect completarea sau corectarea argumentației întreprinderilor și care nu prezintă, așadar, niciun aspect decisiv de care instanța Uniunii trebuie să țină seama pentru a‑și exercita controlul (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Hoechst/Comisia, T‑161/05, Rep., p. II‑3555, punctul 176 și jurisprudența citată).

144 Aceste considerații sunt aplicabile cu atât mai mult în privința comentariilor exprimate de consilierul‑auditor în cursul audierii, precum cele invocate de reclamantă în speță. În orice caz, în raportul final din 20 aprilie 2006, anexat la memoriul în apărare, consilierul‑auditor a afirmat că normele privind dreptul la un proces echitabil și dreptul la apărare au fost respectate în cadrul procedurii administrative în cauză.

145 În lumina tuturor acestor observații, criticile exprimate de reclamantă cu privire la administrarea probei de către Comisie și la desfășurarea audierii sunt, în parte, nefondate și, în parte, se confundă cu obiecțiile îndreptate împotriva elementelor materiale ale încălcării examinate în continuare.

– Cu privire la elementele de probă privind participarea reclamantei la încălcare

146 În ceea ce privește principalele caracteristici ale încălcării, Comisia a constatat că, începând din 31 ianuarie 1994, concurenții au schimbat și au discutat informații confidențiale privind volumele de producție și posibila reducere a acestora, urmărind să împiedice intrarea pe piață a unor noi capacități. Aceștia ar fi discutat de asemenea despre împărțirea clienților și a cotelor de piață, precum și a prețurilor de vânzare. Ei ar fi instituit un sistem de supraveghere prin intermediul căruia ar fi făcut în mod regulat schimb de informații confidențiale privind piața, societățile, volumele de vânzare și prețurile de vânzare. În plus, concurenții s‑ar fi angajat la reduceri ale capacităților și ar fi analizat în mod regulat evoluția cotelor de piață în cursul reuniunilor multilaterale [considerentele (100) și (351)-(354) ale deciziei atacate].

147 O mare parte a reuniunilor multilaterale s‑ar fi desfășurat pe marginea adunărilor semestriale ale CEFIC, care este o asociație legală din sectorul economic în cauză.

148 În luna august 1997, la Bruxelles, precum și în cursul a trei reuniuni ulterioare, în februarie, în aprilie și în septembrie 1998, participanții la aceste schimburi s‑ar fi pus de acord cu privire la o creștere coordonată a prețului PH [considerentele (171) și (172) ale deciziei atacate]. Referitor la PBS, s‑ar fi schimbat date sensibile privind piața cu ocazia primelor discuții despre acest subiect în scopul de a încheia un acord anticoncurențial și „ar fi fost pregătit terenul” pentru un acord formal cel puțin începând de la 15 mai 1998 [considerentele (100), (214) și (229) ale deciziei atacate]. Ultima reuniune multilaterală din cadrul acestei coluziuni ar fi avut loc la 18 mai 2000, dar acordul privind menținerea nivelurilor prețurilor PH ar fi fost menținut până la sfârșitul anului 2000 [considerentele (281) și (282) și (355)-(360) ale deciziei atacate].

149 În ceea ce privește participarea reclamantei la încălcare, Comisia a constatat că aceasta făcea parte din „nucleul” participanților la înțelegere [considerentul (99) al deciziei atacate]. Comisia a remarcat prezența unor indicii referitoare la contactele coluzive care o implică pe reclamantă începând din anul 1991 [considerentul (106) al deciziei atacate]. În special, potrivit informațiilor furnizate de Atofina, notele reuniunilor din iulie, din octombrie și din noiembrie 1995, prezentate de Atofina, ar cuprinde datele reclamantei și s‑ar referi la expunerea poziției reclamantei [considerentele (120), (127), (128), (129), (133) și (136) ale deciziei atacate]. Pe de altă parte, potrivit informațiilor furnizate de Degussa, în cursul unei reuniuni bilaterale, desfășurată în al doilea semestru al anului 1996 sau în primul semestru al anului 1997, reclamanta ar fi „acceptat ideea fundamentală a unei creșteri coordonate a nivelului prețurilor” [considerentul (151) al deciziei atacate].

150 Astfel cum reiese din dosar, aceste informații referitoare la perioada inițială a înțelegerii au fost contestate de reclamantă și, în lipsa unor confirmări, nu au fost reținute în privința sa.

151 În consecință, în decizia atacată, Comisia a redus semnificativ durata participării reclamantei la încălcare în raport cu cea care era indicată în comunicarea privind obiecțiunile. În ceea ce privește începutul participării reclamantei la încălcare, Comisia a considerat că dispunea de probe care atestă participarea reclamantei la reuniunea cartelului din 29 mai 1997 și că această dată trebuia reținută în vederea stabilirii duratei încălcării în privința reclamantei [considerentul (352) al deciziei atacate]. Referitor la sfârșitul participării reclamantei la încălcare, Comisia a arătat că era ferm convinsă de implicarea reclamantei în încălcare până la 13 decembrie 1999, data ultimei reuniuni a cartelului pentru care Comisia dispunea de proba participării angajaților reclamantei [considerentul (365) al deciziei atacate].

152 Contactele ilicite care au fost reținute împotriva reclamantei în decizia atacată sunt următoarele:

– trei reuniuni multilaterale care au avut loc la 28 sau la 29 mai 1997 la Sevilla, pe marginea unei adunări a CEFIC [considerentele (156)-(167) ale deciziei atacate], reclamanta admițând participarea la două dintre acestea, dar susținând că s‑a opus discuțiilor ilegale;

– patru reuniuni multilaterale care au avut loc în luna august 1997 la Bruxelles, la 18 septembrie 1997 la Paris, la 17 noiembrie 1997 la Frankfurt am Main și, respectiv, la 21 noiembrie 1997 la Paris, la care reclamanta nu a participat fizic, dar în legătură cu care ar fi fost informată pe cale telefonică de Atochem [considerentele (171)-(197) ale deciziei atacate], ceea ce reclamanta contestă;

– reuniuni multilaterale care au avut loc la 26 și la 27 noiembrie 1997 la Bruxelles, pe marginea adunării CEFIC [considerentele (198)-(209) ale deciziei atacate], reclamanta admițând participarea la adunarea menționată, dar susținând că nu a avut cunoștință despre discuțiile ilegale;

– reuniuni bilaterale între Degussa, Kemira și Solvay, desfășurate între sfârșitul anului 1997 și începutul anului 1998, despre al cărei rezultat reclamanta ar fi fost informată pe cale telefonică de Solvay [considerentul (210) al deciziei atacate], ceea ce reclamanta contestă;

– reuniuni multilaterale desfășurate la 14 mai 1998 la Évian‑les‑Bains, pe marginea adunării CEFIC [considerentele (221)-(232) ale deciziei atacate], reclamanta admițând participarea sa la adunarea CEFIC, dar susținând că nu a avut cunoștință despre discuțiile ilegale;

– o reuniune între Degussa, Solvay și reclamanta, desfășurată la 13 iulie 1998 la Königswinter, referitoare la închiderea unei uzine de PBS a Atochem [considerentele (233)-(236) ale deciziei atacate], la care reclamanta își contestă participarea;

– o reuniune la „nivel înalt” între Degussa și Solvay privind PH și PBS, desfășurată la 28 septembrie 1998 la Bruxelles, după care Degussa ar fi avut o întâlnire cu reclamanta pentru a o informa despre rezultat [considerentele (239)-(242) ale deciziei atacate]; reclamanta nu neagă că ar fi avut o întâlnire cu Degussa, dar pretinde că conținutul acestei întâlniri era legal;

– o reuniune multilaterală privind PH, desfășurată la 12 octombrie 1998 la Düsseldorf, la care reclamanta nu ar fi participat, dar, potrivit Atofina, în legătură cu care aceasta ar fi fost contactată pe cale telefonică [considerentele (247)-(253) ale deciziei atacate], ceea ce reclamanta contestă;

– reuniuni multilaterale și contacte bilaterale pe marginea adunărilor CEFIC, desfășurate la 25 și la 26 noiembrie 1998 la Bruxelles [considerentele (254)-(258) ale deciziei atacate], la 30 aprilie 1999 la Estoril (Portugalia) [considerentele (264)-(265) ale deciziei atacate] și la 16 noiembrie 1999 la Bruxelles [considerentele (273)-(275) ale deciziei atacate], reclamanta admițând participarea sa la respectivele adunări ale CEFIC, dar susținând că nu a avut cunoștință despre discuții ilegale;

– patru reuniuni multilaterale privind exclusiv PBS care au avut loc la 16 septembrie 1998 la Lyon [considerentele (237) și (238) ale deciziei atacate], la începutul anului 1999 la Milano [