CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JULIANE KOKOTT

prezentate la 11 decembrie 2014 ( 1 )

Cauzele conexate C‑293/13 P și C‑294/13 P

Fresh Del Monte Produce, Inc. și alții

împotriva

Comisiei Europene și alții

„Recurs — Concurență — Înțelegeri — Practici concertate — Piața europeană a bananelor — Unitate economică între societatea‑mamă și filială — Răspuns voluntar la simple solicitări de informații din partea Comisiei — Reducere a amenzii ca urmare a cooperării cu Comisia pe parcursul procedurii administrative — Restrângere a concurenței prin obiect — Încălcare unică și continuă”

Cuprins

I – Introducere II – Istoricul litigiului A – Legăturile juridice dintre Del Monte și Weichert B – Procedura administrativă și decizia în litigiu III – Procedura în fața Curții și concluziile părților A – Concluziile în cauza C‑293/13 P B – Concluziile în cauza C‑294/13 P C – Conexarea cauzelor și procedura orală IV – Aprecierea recursurilor A – Chestiuni prealabile privind admisibilitatea participării Weichert la procedură 1. Capacitatea Weichert de a depune un memoriu în răspuns 2. Capacitatea Weichert de a introduce recursuri incidente 3. Concluzie intermediară B – Cu privire la recursul principal formulat de Del Monte în cauza C‑293/13 P 1. Primul, al treilea și al patrulea motiv: inexistența unei unități economice între Del Monte și Weichert, sarcina probei, prezumția de nevinovăție a) Primul motiv: criterii care permit stabilirea existenței unei unități economice i) Admisibilitate ii) Caracterul fondat – Cu privire la influența exercitată de Del Monte asupra Weichert (al doilea aspect al primului motiv) – Cu privire la pretinsa nerespectare de către Weichert a instrucțiunilor (primul aspect al primului motiv) b) Al treilea și al patrulea motiv: sarcina probei și prezumția de nevinovăție i) Al treilea motiv: sarcina probei ii) Al patrulea motiv: prezumția de nevinovăție iii) Concluzie intermediară 2. Al doilea motiv: denaturarea elementelor de probă a) Cu privire la diferitele critici întemeiate pe denaturare i) Cu privire la critica întemeiată pe denaturarea acordului de societate – Cu privire la drepturile de veto ale asociatului comanditar – Cu privire la dreptul de veto al asociatului comanditat – Cu privire la numirea și la înlocuirea administratorilor – Cu privire la mecanismul de arbitraj ii) Cu privire la critica referitoare la denaturarea unor documente specifice – Cu privire la „echilibrul de putere” – Cu privire la declarațiile date de alți importatori în legătură cu formarea prețurilor – Cu privire la o scrisoarea adresată Del Monte de către un avocat extern – Cu privire la un memoriu prezentat într‑o procedură jurisdicțională națională – Cu privire la lipsa consolidării rezultatelor comerciale iii) Concluzie intermediară b) Cu privire la obligația Tribunalului de a aprecia probele în ansamblu 3. Al cincilea motiv: încălcarea unică și continuă C – Cu privire la recursul incident formulat de Weichert în cauza C‑293/13 P 1. Primul motiv: existența unei practici concertate a) Cu privire la critica referitoare la motivarea contradictorie a hotărârii b) Cu privire la critica referitoare la denaturarea unor elemente de probă c) Cu privire la critica referitoare la lipsa unui schimb de informații pentru viitor d) Concluzie intermediară 2. Al doilea motiv: restrângerea concurenței prin obiect a) Criteriile juridice relevante b) Aplicarea criteriilor juridice relevante la cazul specific – Cu privire la natura și la obiectul schimbului de informații – Cu privire la frecvența și la regularitatea schimbului de informații c) Concluzie intermediară 3. Rezumat privind recursul incident formulat în cauza C‑293/13 P D – Cu privire la recursul principal formulat în cauza C‑294/13 P 1. Primul motiv: cu privire la răspunsul la solicitările de informații ale Comisiei drept temei pentru o reducere a amenzii 2. Al doilea motiv: unitatea economică, condiție pentru extinderea la societatea‑mamă a circumstanțelor atenuante de care beneficiază filiala a) Admisibilitate b) Cu privire la caracterul fondat 3. Rezumat cu privire la recursul principal formulat în cauza C‑294/13 P E – Cu privire la recursurile incidente formulate de Weichert și de Del Monte în cauza C‑294/13 P: întinderea dreptului de a nu contribui la propria incriminare V – Revizuirea amenzii VI – Cheltuieli de judecată VII – Concluzie

I – Introducere

1. Prezenta procedură de recurs dă posibilitatea Curții să se exprime cu privire la două problematici, a căror semnificație pentru practica administrativă viitoare a Comisiei Europene, în calitate de autoritate de concurență, prezintă o importanță deosebită.

2. Pe de o parte, trebuie precizate condițiile juridice potrivit cărora o societate‑mamă poate răspunde în totalitate pentru încălcarea săvârșită de filiala sa, atunci când societatea‑mamă nu deține integral sau aproape integral capitalul filialei.

3. Pe de altă parte, trebuie să se clarifice dacă, la calcularea unei amenzi, trebuie luată întotdeauna în considerare o circumstanță atenuantă atunci când, în cadrul unei proceduri administrative, o întreprindere a răspuns în mod corect la solicitarea de informații din partea Comisiei sau numai atunci când întreprinderea a furnizat informații Comisiei din proprie inițiativă, așadar nu numai în mod voluntar, ci și spontan.

4. În plus, este vorba despre câteva chestiuni detaliate în legătură cu noțiunile, utilizate în dreptul european al concurenței, de practici concertate, restrângere a concurenței prin obiect, precum și încălcare unică și continuă.

5. Toate aceste chestiuni se ridică în contextul unei „înțelegeri privind bananele”, ai cărei membri au fost declarați răspunzători pentru practici concertate în mai multe state membre ale Uniunii Europene. Prin Decizia din 15 octombrie 2008 ( 2 ), Comisia a impus unor participanți la înțelegere amenzi în cuantum de mai multe milioane de euro pentru încălcarea articolului 81 CE (devenit articolul 101 TFUE). Fiind sesizat cu acțiunea îndreptată împotriva acestei decizii, formulată de Fresh Del Monte Produce, prin Hotărârea din 14 martie 2013 (cauza T‑587/08) ( 3 ), Tribunalul Uniunii Europene s‑a pronunțat în mod clar în sensul unei reduceri a amenzii impuse de Comisie. Întrucât se pare că hotărârea din prima instanță nu a produs o satisfacție generală, în prezent aceasta este atacată de cele mai multe părți din procedură, atât prin intermediul unor recursuri principale, cât și prin intermediul unor recursuri incidente, pe care Curtea trebuie să le analizeze împreună.

6. Prezenta procedură în cauzele conexate C‑293/13 P și C‑294/13 P are o legătură strânsă cu procedura de recurs în cauza C‑286/13 P, în care prezentăm concluzii tot astăzi. Totuși, chestiunile de drept invocate în această din urmă procedură se diferențiază în mod clar, cu excepția celei privind restrângerea concurenței prin obiect, de cele care trebuie soluționate în cazul de față.

II – Istoricul litigiului

A – Legăturile juridice dintre Del Monte și Weichert

7. Pe plan mondial, grupul de întreprinderi Fresh Del Monte Produce ( 4 ) este unul dintre cei mai mari producători, comercianți și distribuitori integrați vertical de fructe și legume proaspete și proaspăt tăiate, precum și unul dintre principalii producători și distribuitori de fructe și de legume preparate, de sucuri, de băuturi, de snackuri și de deserturi din Europa, din Statele Unite ale Americii, din Orientul Mijlociu și din Africa. Acesta își comercializează în întreaga lume produsele, printre care și banane, sub marca Del Monte.

8. La momentul faptelor, Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert GmbH & Co. KG ( 5 ) era o societate în comandită de drept german, specializată în principal în comercializarea în Europa de Nord a bananelor, a ananasului și a altor fructe exotice. În intervalul 24 iunie 1994-31 decembrie 2002, Del Monte a deținut indirect, în calitate de comanditar, o participație de 80 % în societatea Weichert prin intermediul filialei sale Westeuropa‑Amerika‑Linie GmbH, deținută integral și cumpărată în anul 1994 prin intermediul filialei sale Global Reefer Carriers Ltd ( 6 ). Până la 31 decembrie 2002, Weichert a fost distribuitorul exclusiv în Europa de Nord al bananelor marca Del Monte.

B – Procedura administrativă și decizia în litigiu

9. Obiectul procedurii administrative desfășurate la Comisie a constat într‑o practică concertată a mai multor întreprinderi care își desfășurau activitatea pe piața bananelor (denumite în continuare „întreprinderile în cauză”), printre care s‑a numărat și Weichert și, prin intermediul Weichert, și Del Monte, privind coordonarea prețurilor de referință ale bananelor comercializate în Europa de Nord în anii 2000, 2001 și 2002.

10. Potrivit constatărilor Tribunalului, de regulă, bananele sunt transportate verzi pe cale maritimă din porturile din America Latină în Europa de Nord, în care, în majoritatea cazurilor, sunt descărcate o dată pe săptămână.

11. Bananele sunt livrate cumpărătorilor fie direct (banane verzi), fie după aproximativ șapte zile de maturare (banane galbene). Procesul de maturare artificială poate fi realizat de importator ori în numele acestuia sau poate fi organizat de cumpărător. În general, clienții importatorilor sunt operatori care efectuează procesul de maturare artificială sau lanțuri de vânzare cu amănuntul.

12. În intervalul relevant, formarea prețurilor pentru banane în Europa de Nord a urmat un ciclu săptămânal pe baza prețurilor de referință pentru bananele verzi. Prețul de referință pentru bananele galbene a fost calculat în mod obișnuit pe baza prețului de referință pentru bananele verzi, la care s‑a adăugat o redevență de maturare. Prețurile stabilite de comercianții cu amănuntul și de distribuitori (denumite „prețuri reale” sau „prețuri de tranzacție”) s‑au întemeiat în continuare fie pe negocierile care aveau loc săptămânal, desfășurate în mod normal în zilele de joi după‑amiaza și vineri, fie pe contractele de furnizare cu formule predeterminate de stabilire a prețurilor.

13. Pe de o parte, între întreprinderile în cauză au avut loc comunicări bilaterale de stabilire anticipată a prețurilor, în cadrul cărora s‑a discutat despre factorii de stabilire săptămânală a prețurilor de referință sau au fost dezbătute tendințele referitoare la prețuri ori au fost oferite indicii despre prețurile de referință probabile pentru săptămâna care urma. Aceste comunicări au avut loc înainte ca întreprinderile în cauză să își stabilească prețurile de referință, în general în zilele de miercuri, și toate au avut legătură cu viitoarele prețuri de referință. Aceste comunicări bilaterale au urmărit reducerea incertitudinii legate de comportamentul întreprinderilor în ceea ce privește prețurile de referință pentru diminețile zilelor de joi.

14. Pe de altă parte, întreprinderile în cauză și‑au comunicat bilateral prețurile de referință, după ce fuseseră stabilite în diminețile zilelor de joi. Acest schimb de informații le‑a permis să controleze deciziile individuale de stabilire a prețurilor, având în vedere comunicările de stabilire anticipată a prețurilor intervenite anterior, și le‑a consolidat legăturile de cooperare.

15. Prețurile de referință menționate au servit cel puțin ca semnale, ca tendințe și/sau ca informații pentru piață în ceea ce privește evoluția avută în vedere a prețului bananelor. În plus, în anumite tranzacții, prețul a avut o legătură directă cu prețurile de referință, în aplicarea formulelor bazate pe acestea.

16. Cu ocazia definirii comportamentului lor pe piață, întreprinderile în cauză au ținut seama inevitabil de informațiile primite de la concurenți, fapt pe care Chiquita și Dole l‑au recunoscut expres.

17. La 8 aprilie 2005, în temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea ( 7 ), Chiquita a formulat o cerere de clemență adresată Comisiei. După efectuarea inspecțiilor la diferite întreprinderi, printre care și în incintele Del Monte și Weichert, și după adresarea mai multor solicitări de informații, la 20 iulie 2007, Comisia a adresat comunicarea privind obiecțiunile către numeroase întreprinderi care își desfășurau activitatea pe piața bananelor. În continuare, în cadrul procedurii administrative, întreprinderilor în cauză le‑a fost acordat accesul la dosar și au fost audiate în intervalul 4-6 februarie 2008. În final, la 15 octombrie 2008, Comisia a adoptat decizia în litigiu.

18. În decizia în litigiu, Comisia a constatat că mai multe întreprinderi, printre care Del Monte și Weichert, au încălcat articolul 81 CE prin faptul că au participat la o practică concertată de coordonare a prețurilor de referință pentru banane. Din punct de vedere geografic, această încălcare a privit Belgia, Danemarca, Germania, Finlanda, Luxemburg, Țările de Jos, Austria și Suedia ( 8 ). În ceea ce privește perioada în care Del Monte și Weichert au participat la încălcare, Comisia a stabilit‑o în intervalul 1 ianuarie 2000-31 decembrie 2002 ( 9 ).

19. În opinia Comisiei, efectele practicilor concertate asupra schimburilor comerciale dintre statele membre au fost considerabile, întrucât comerțul transfrontalier de banane în Europa de Nord a avut un volum substanțial, iar practicile coluzive au acoperit o parte importantă a Comunității.

20. Comisia a concluzionat că aceste comunicări de stabilire anticipată a prețurilor, care au avut loc între Dole și Chiquita și între Dole și Weichert, puteau să influențeze prețurile practicate de operatori, se refereau la stabilirea prețurilor și au dat naștere unei practici concertate având ca obiect restrângerea concurenței în sensul articolului 81 CE.

21. Comisia a apreciat că toate acordurile coluzive descrise în decizia în litigiu au constituit o încălcare unică și continuă având ca obiect restrângerea concurenței în cadrul Comunității în sensul articolului 81 CE. Răspunderea întreprinderilor Chiquita și Dole a fost reținută pentru încălcarea unică și continuă, în ansamblul său, în timp ce răspunderea Weichert a fost reținută numai pentru partea din încălcare la care a participat, și anume aceea care privește schimburile de informații anticoncurențiale cu Dole.

22. Pentru participarea mai multor întreprinderi la încălcare, în decizia în litigiu, Comisia a aplicat amenzi mai multor întreprinderi. În cazul Del Monte și Weichert, acestora li s‑a aplicat în solidar o amendă în cuantum de 14,7 milioane de euro ( 10 ). În opinia Comisiei, pentru a stabili această răspundere solidară, a fost deosebit de important faptul că Del Monte, împreună cu asociații comanditați ai Weichert, au avut posibilitatea de a exercita o influență decisivă asupra activității comerciale desfășurate de Weichert și că au exercitat efectiv o astfel de influență în perioada încălcării, astfel încât Weichert nu a putut să își stabilească în mod autonom comportamentul pe piață și a format împreună cu Del Monte o unitate economică.

23. Împotriva deciziei în litigiu, mai mulți destinatari ai deciziei atacate au încercat să obțină protecție juridică prin intermediul acțiunilor în anulare introduse la Tribunal. Del Monte a introdus acțiunea la 31 decembrie 2008, iar concluziile sale au fost susținute de Weichert, în calitate de intervenientă. Acțiunea formulată de Del Monte a fost admisă în măsura în care, prin Hotărârea din 14 martie 2013, Tribunalul a redus amenda stabilită de Comisie în sarcina Del Monte și a Weichert la 8,82 milioane de euro. Acțiunea formulată a fost respinsă în rest, iar Del Monte a fost obligată să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și trei sferturi din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie, în timp ce Weichert a fost obligată să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și un sfert din cheltuielile de judecată efectuate de Comisie.

III – Procedura în fața Curții și concluziile părților

24. Împotriva hotărârii Tribunalului au fost formulate atât recursuri principale, cât și recursuri incidente: în cauza C‑293/13 P, Del Monte a formulat recurs prin memoriul din 24 mai 2013, iar Weichert a formulat recurs incident prin memoriul din 7 august 2013. În cauza C‑294/13 P, Comisia a formulat recurs prin memoriul din 27 mai 2013, iar Del Monte a formulat recurs incident prin memoriul din 1 august 2013, Weichert formulând de asemenea recurs incident prin memoriul din 7 august 2013.

A – Concluziile în cauza C‑293/13 P

25. În recursul formulat în cauza C‑293/13 P, Del Monte, în calitate de recurentă, solicită: — anularea Hotărârii Tribunalului din 14 martie 2013 în cauza T‑587/08; — anularea deciziei în litigiu, în măsura în o care privește, și — obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată efectuate în procedura desfășurată în primă instanță și în prezenta procedură de recurs.

26. La rândul său, Comisia solicită: — respingerea recursului și — obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

27. În schimb, Weichert solicită Curții: — respingerea recursului formulat de Del Monte având în vedere răspunderea societății‑mamă; — admiterea recursului formulat de Del Monte în legătură cu chestiunea încălcării unice și continue; — anularea hotărârii atacate și anularea în tot a deciziei în litigiu și — cu titlu subsidiar, anularea hotărârii atacate, în măsura în care aceasta menține decizia în litigiu în legătură cu chestiunea încălcării unice și continue, și reducerea corespunzătoare a amenzilor aplicate Del Monte și Weichert, precum și — obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurii în prima instanță și procedurii de recurs.

28. În plus, prin intermediul recursului incident formulat în cauza C‑293/13 P, Weichert solicită: — anularea hotărârii atacate; — anularea deciziei în litigiu, precum și — obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurii în prima instanță și procedurii de recurs.

29. În memoriul în răspuns la recursul incident, Del Monte susține concluziile prezentate de Weichert ( 11 ), în timp ce Comisia solicită Curții respingerea recursului incident și obligarea la plata cheltuielilor de judecată.

B – Concluziile în cauza C‑294/13 P

30. În recursul formulat în cauza C‑294/13 P, Comisia, în calitate de recurentă, solicită Curții: — anularea punctului 1 din dispozitivul hotărârii atacate; — pronunțarea unei hotărâri definitive prin care cuantumul amenzii pentru Del Monte să fie stabilit la 9800000 de euro, precum și — obligarea Del Monte la plata cheltuielilor de judecată aferente recursului și a unei părți, pe care Curtea o consideră adecvată, din cheltuielile aferente procedurii în fața Tribunalului.

31. La rândul său, Del Monte solicită Curții: — respingerea recursului Comisiei și — obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

32. În ceea ce o privește, Weichert solicită: — respingerea în tot a recursului Comisiei și — obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente atât procedurii în prima instanță, cât și procedurii de recurs.

33. În plus, în recursul incident în cauza C‑294/13 P, Weichert solicită Curții: — anularea hotărârii atacate, în măsura în care în aceasta se constată că Weichert nu poate invoca dreptul de a nu contribui la propria incriminare; — reducerea amenzii aplicate în solidar Del Monte și Weichert, având în vedere împrejurarea că, prin răspunsul la solicitarea de informații, Weichert a cooperat cu Comisia în plus față de obligația care îi revenea; — anularea deciziei în litigiu și — obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente atât procedurii în prima instanță, cât și procedurii de recurs.

34. În memoriul în răspuns la recursul incident, Del Monte solicită, în cazul admiterii recursului formulat de Comisie: — anularea hotărârii atacate, în măsura în care, la punctul 839 din aceasta, se consideră că dreptul de a refuza dezvăluirea unor informații nu este aplicabil în cazul unei simple solicitări de informații din partea Comisiei; — trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal, astfel încât acesta să analizeze dacă informațiile obținute de Comisie au avut un caracter autoincriminator și, din această cauză, dacă ar fi trebuit acordată o reducere a amenzii aplicate Weichert și Del Monte și — obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

35. Del Monte prezintă aceleași concluzii și în recursul incident pe care l‑a formulat în cauza C‑294/13 P.

36. La rândul său, Comisia solicită respingerea ambelor recursuri incidente și obligarea la plata cheltuielilor de judecată.

C – Conexarea cauzelor și procedura orală

37. Prin Ordonanța din 22 iulie 2014, președintele Camerei a doua a Curții a dispus conexarea cauzelor C‑293/13 P și C‑294/13 P pentru buna desfășurare a procedurii orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii. Ședința în fața Curții s‑a desfășurat la 9 octombrie 2014.

IV – Aprecierea recursurilor

A – Chestiuni prealabile privind admisibilitatea participării Weichert la procedură

38. Înainte de a examina în detaliu diferitele motive invocate de părțile din procedură în cadrul recursurilor principale și al recursurilor incidente, trebuie să se clarifice dacă, în general, participarea Weichert la ambele proceduri de recurs în cauzele C‑293/13 P și C‑294/13 P este admisibilă. Comisia exprimă îndoieli în acest sens.

39. Excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie trebuie analizată în contextul în care, în calitate de destinatar al deciziei în litigiu, Weichert nu a respectat termenul pentru introducerea acțiunii în anulare în nume propriu împotriva deciziei în litigiu ( 12 ). În acest fel, în privința Weichert, decizia în litigiu a devenit definitivă ( 13 ).

40. În procedura în prima instanță desfășurată la Tribunal, Weichert a putut participa doar ca urmare a faptului că Tribunalul a admis intervenția acesteia în susținerea concluziilor prezentate de Del Monte. Deși pot exista îndoieli serioase cu privire la caracterul justificat al acestei decizii, legalitatea intervenției Weichert în prima instanță nu constituie, ca atare, obiectul prezentei proceduri de recurs.

41. În calitate de intervenientă în primă instanță, Weichert a participat la prezenta procedură de recurs atât în cauza C‑293/13 P, cât și în cauza C‑294/13 P, depunând, în ambele cauze, atât un memoriu în răspuns, cât și un recurs incident. Aceste două modalități de participare la procedură trebuie diferențiate cu atenție una de cealaltă.

1. Capacitatea Weichert de a depune un memoriu în răspuns

42. Potrivit articolului 172 din Regulamentul de procedură al Curții, orice parte din cauza relevantă care s‑a aflat pe rolul Tribunalului care „are interes în admiterea sau în respingerea recursului” poate depune un memoriu în răspuns în termen de două luni de la notificarea cererii de recurs.

43. În principiu, intervenienții în prima instanță precum Weichert pot participa deopotrivă la procedura de recurs prin intermediul unui memoriu în răspuns la cererea de recurs, cu condiția să aibă un interes în admiterea sau în respingerea recursului introdus de o altă parte din procedură.

44. Interesul de a participa la o asemenea procedură de recurs nu este în mod necesar identic cu interesul care trebuie justificat pentru admiterea intervenției în primă instanță (articolul 40 al doilea paragraf din Statutul Curții). În consecință, nu există un automatism între admiterea intervenției în fața Tribunalului și posibilitatea participării la procedura de recurs în fața Curții. Dimpotrivă, interesul de a participa la fiecare dintre proceduri trebuie apreciat întotdeauna în lumina obiectului procedurii. În timp ce obiectul procedurii în fața Tribunalului constă în decizia în litigiu și legalitatea acesteia, obiectul procedurii în fața Curții privește hotărârea atacată și menținerea sau desființarea acesteia pe temeiuri juridice.

45. Urmând jurisprudența constantă privind interesul de a acționa, interesul de a participa la o procedură de recurs trebuie, așadar, admis întotdeauna atunci când această procedură, prin rezultatul ei, poate crea un beneficiu pentru partea care formulează un memoriu în răspuns la cererea de recurs ( 14 ). Un asemenea beneficiu nu trebuie să aibă în mod obligatoriu o natură juridică. În funcție de situație, un interes economic sau moral poate justifica de asemenea participarea la procedura de recurs.

46. În prezenta cauză, spre deosebire de susținerile Comisiei, Weichert prezintă evident un interes în finalizarea celor două proceduri de recurs în cauzele C‑293/13 P și C‑294/13 P. Astfel, în ambele cauze, admiterea sau respingerea recursurilor principale formulate de Del Monte (C‑293/13 P) și de Comisie (C‑294/13 P), precum și a recursului incident formulat de Del Monte (C‑293/13 P) determină efecte economice și juridice considerabile în privința Weichert.

47. Este cert că Weichert nu mai poate să conteste, în principiu, propria participare la încălcare și nici obligația sa de plată a unei amenzi deoarece nu a atacat în termen decizia în litigiu, astfel încât aceasta a devenit definitivă în privința sa. Prin urmare, toate concluziile și argumentele prezentate în memoriul în răspuns, precum și în observațiile orale prin care se solicită anularea deciziei în litigiu sunt inadmisibile.

48. Cu toate acestea, în funcție de soluția Curții în cauza C‑293/13 P, Weichert trebuie să plătească amenda aplicată fie individual, fie în solidar cu Del Monte, situație în care, în cadrul obligației lor solidare, Weichert poate acționa în regres împotriva Del Monte pentru plata nedatorată, în tot sau în parte. De asemenea, în funcție de soluția pe care Curtea o va pronunța în cauza C‑294/13 P, cuantumul amenzii pentru plata căruia Weichert răspunde în solidar va fi mai mare sau mai mic. Așadar, Weichert prezintă un interes legitim de a‑și exprima poziția cu privire la toate chestiunile de drept aferente acestei amenzi, care îi justifică participarea la procedura în fața Curții.

49. În condițiile arătate, în temeiul articolului 172 din Regulamentul de procedură, Weichert are capacitatea de a formula un memoriu în răspuns în ambele cauze și, în acest sens, de a participa la procedura de recurs, în limitele precizate la punctul 48 de mai sus.

2. Capacitatea Weichert de a introduce recursuri incidente

50. Situația este diferită în cazul celor două recursuri incidente formulate de Weichert în cauzele C‑293/13 P și C‑294/13 P.

51. Potrivit articolului 172 coroborat cu articolul 176 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, depunerea unui recurs incident este supusă deopotrivă condiției ca partea care l‑a formulat să fi avut această calitate în cauza aflată pe rolul Tribunalui și să fi avut „interes în admiterea sau în respingerea recursului”.

52. Totuși, această condiție nu este suficientă: potrivit articolului 56 al doilea paragraf a doua teză din Statutul Curții, un intervenient neprivilegiat din prima instanță poate introduce un recurs numai atunci când decizia Tribunalului îl „privește în mod direct”. Această dispoziție din statut, care este consacrată de dreptul primar și are, astfel, prioritate față de Regulamentul de procedură, ar fi lipsită de sens dacă i s‑ar da fără ezitare același conținut ca cerinței „interesului în admiterea sau în respingerea recursului”, aplicabilă, în orice caz, în temeiul articolului 172 din Regulamentul de procedură.

53. Cu alte cuvinte, atunci când dorește să formuleze recurs împotriva hotărârii Tribunalului, intervenientul neprivilegiat din prima instanță trebuie să îndeplinească de asemenea o condiție de admisibilitate ( 15 ). Această severitate se explică prin poziția procesuală a recurentului, care, prin intermediul motivelor și al argumentelor în drept invocate, poate în final să influențeze obiectul litigiului în fața Curții. Ceilalți participanți la procedură, care răspund doar la recursul deja introdus, nu au o asemenea posibilitate.

54. În același mod, intervenientul neprivilegiat din prima instanță, care dorește să depună un recurs incident, trebuie de asemenea să fie vizat direct de decizia atacată a Tribunalului. Astfel, pe de o parte, Regulamentul de procedură nu conține nicio dispoziție care să prevadă că cerințele de admisibilitate ar fi mai puțin stricte pentru recursul incident în special, iar pe de altă parte, articolul 56 al doilea paragraf a doua teză din statut se aplică fără deosebire tuturor categoriilor de recursuri, indiferent dacă sunt recursuri principale sau recursuri incidente.

55. În cazul în care recursul incident este accesoriu recursului principal ( 16 ), acesta permite însă persoanei care a formulat recursul incident, prin motivele și argumentele în drept invocate, în mod cu totul similar recurentului principal, să influențeze obiectul litigiului în fața Curții, cu atât mai mult cu cât argumentele invocate în recursul incident trebuie să fie diferite de motivele și argumentele invocate în memoriul în răspuns [articolul 178 alineatul (3) din Regulamentul de procedură]. Din această cauză, „vizarea directă”, în calitate de condiție suplimentară de admisibilitate, care depășește simpla condiție de a avea un interes în finalizarea procedurii [articolul 172 coroborat cu articolul 176 alineatul (1) din Regulamentul de procedură], este justificată și în privința recursului incident.

56. Care este însă semnificația concretă a acestei condiții de admisibilitate?

57. În sensul articolului 56 al doilea paragraf a doua teză din statut, este vizat direct recurentul sau persoana care depune un recurs incident atunci când decizia atacată produce o modificare defavorabilă a situației sale juridice sau a intereselor sale economice ori morale. Așadar, această hotărâre trebuie să îi cauzeze un prejudiciu material.

58. Această situație nu există în privința Weichert.

59. Hotărârea atacată a determinat în mod clar o reducere a amenzii aplicate în solidar Del Monte și Weichert. Hotărârea nu a cauzat un prejudiciu pentru Weichert, ci, dimpotrivă, i‑a creat un avantaj.

60. Suntem de acord că Weichert suferă în mod evident un prejudiciu, întrucât, în general, s‑a constatat participarea sa la o încălcare a articolului 81 CE și i se impune plata unei amenzi, chiar dacă este sensibil inferioară. Totuși, acest prejudiciu pentru Weichert nu se produce în mod direct ca urmare a hotărârii atacate, ci ca urmare a deciziei în litigiu.

61. În schimb, obiectul litigiului din prezenta procedură constă în răspunderea unică și individuală a Del Monte pentru săvârșirea încălcării. Prin intermediul acțiunii în anulare introduse la Tribunal, Del Monte a solicitat doar anularea deciziei în litigiu, în măsura în care o privește (cu alte cuvinte pe Del Monte) ( 17 ). În consecință, hotărârea atacată privește numai răspunderea Del Monte. Tribunalul examinează comportamentul Weichert numai în măsura este relevant pentru aprecierea răspunderii stabilite în sarcina Del Monte.

62. În situația în care Weichert ar dori să conteste la Tribunal propria răspundere pentru încălcare, aceasta ar fi avut neîndoielnic dreptul să introducă în nume propriu la Tribunal o acțiune în anulare (articolul 263 al patrulea paragraf prima teză TFUE), în calitate de destinatar al deciziei atacate, spre deosebire de intervenienții în cauzele soluționate până în prezent de Curte cu privire la această chestiune ( 18 ). Totuși, Weichert nu și‑a exercitat în termen dreptul de a introduce acțiunea, astfel încât, în privința sa, decizia în litigiu a devenit definitivă. După cum am arătat mai sus ( 19 ), Weichert nu poate eluda acest caracter definitiv prin introducerea unui recurs incident în proceduri judiciare inițiate de alți destinatari ai deciziei în litigiu, care privesc răspunderea fiecăruia.

63. Posibilitatea oferită intervenientului neprivilegiat de a participa la procedura din prima instanță, precum și dreptul acestuia de a ataca decizia dată de Tribunal în prima instanță prin introducerea unui recurs în nume propriu nu pot fi utilizate în mod abuziv ca o compensație a faptului că partea respectivă a pierdut termenul de introducere în nume propriu a acțiunii în anulare. Calea de atac a recursului incident nu este deschisă profitorilor.

64. Prezenta cauză oferă Curții o ocazie rară de oferi precizări asupra acestei subtilități procesuale, care nu ar trebui să rămână fără efect în privința viitoarelor cauze de concurență și, în general, în privința procedurilor de recurs.

65. Așadar, întrucât hotărârea atacată nu vizează în mod direct Weichert, în sens procesual, niciunul dintre cele două recursuri incidente formulate de Weichert în cauzele C‑293/13 P și C‑294/13 P nu îndeplineşte condițiile de admisibilitate prevăzute la articolul 56 al doilea paragraf a doua teză din statut, ele fiind inadmisibile.

3. Concluzie intermediară

66. În concluzie, participarea la procedură a Weichert este admisibilă numai în măsura în care aceasta formulează memorii în răspuns la recursurile în cauzele C‑293/13 P și C‑294/13 P, în vederea protejării intereselor sale legitime în privința răspunderii pe care o are în solidar cu Del Monte. În schimb, întrucât nu este vizată direct în sensul articolului 56 al doilea paragraf a doua teză din statut, Weichert nu poate invoca motive proprii prin intermediul recursurilor incidente împotriva hotărârii atacate, care depășesc obiectul litigiului în ambele recursuri principale formulate în cauzele C‑293/13 P și C‑294/13 P.

B – Cu privire la recursul principal formulat de Del Monte în cauza C‑293/13 P

67. Recursul formulat de Del Monte în cauza C‑293/13 P, care se întemeiază pe cinci motive, privește, în esență, legăturile dintre Del Monte și Weichert. Trebuie examinat fiecare dintre motivele invocate într‑o ordine ușor modificată.

1. Primul, al treilea și al patrulea motiv: inexistența unei unități economice între Del Monte și Weichert, sarcina probei, prezumția de nevinovăție

68. Del Monte critică Tribunalul pentru faptul că a stabilit în mod neîntemeiat în sarcina sa răspunderea solidară pentru încălcările dreptului concurenței săvârșite de Weichert. Această critică este invocată în primul rând în cadrul primului motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 81 CE (devenit articolul 101 TFUE) și a articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 ( 20 ). În plus, această chestiune este avută în vedere și în al treilea și în al patrulea motiv din recursul formulat în cauza C‑293/13 P, care privesc însă răspunderea stabilită în sarcina Del Monte din perspectiva sarcinii probei (al treilea motiv) și a prezumției de nevinovăție – principiul in dubio pro reo – (al patrulea motiv). Având în vedere interconexiunea dintre aceste motive, în continuare le vom examina împreună.

a) Primul motiv: criterii care permit stabilirea existenței unei unități economice

69. În cadrul primului motiv, Del Monte susține că Tribunalul a stabilit în mod greșit existența unei unități economice între Del Monte și Weichert. În această privință, Del Monte se întemeiază foarte pertinent pe o serie de argumente referitoare la situația de fapt specifică din această cauză și care privesc, în esență, structura Weichert, în calitate de societate în comandită de drept german, acordul de distribuție încheiat între Del Monte și Weichert, discuțiile dintre Del Monte și Weichert, precum și politica tarifară a Weichert.

i) Admisibilitate

70. Atât Comisia, cât și, în mod interesant, Weichert se opun acestei argumentații și consideră că este vorba despre o repunere în discuție inadmisibilă a aprecierii Tribunalului cu privire la situația de fapt și la probe.

71. În realitate, în cadrul acestui prim motiv, Del Monte oscilează între chestiunile referitoare la aprecierea faptelor și a probelor, pe de o parte, și calificarea juridică a faptelor, pe de altă parte. În timp ce Curtea, sesizată cu un recurs, nu este competentă să se pronunțe cu privire la aprecierea faptelor și a probelor, cu excepția unei eventuale critici privind o denaturare, în procedura de recurs, calificarea juridică a situației de fapt este supusă controlului acesteia ( 21 ). Curtea este solicitată să examineze dacă, în cadrul aprecierii legalității deciziei în litigiu, Tribunalul a aplicat criterii juridice corespunzătoare și a dedus concluziile corecte din punct de vedere juridic, care au rezultat din situația de fapt constatată ( 22 ).

72. Prin urmare, primul motiv invocat de Del Monte este admisibil numai în măsura în care, prin intermediul acestuia, Tribunalul este criticat pentru faptul că nu a respectat criteriile juridice aplicabile în dreptul european al concurenței referitoare la stabilirea existenței unei unități economice între două sau mai multe societăți. În cadrul examinării argumentației prezentate de Del Monte, Curtea ar trebui să reziste încercării de a substitui aprecierea Tribunalului cu propria apreciere a faptelor și a elementelor de probă, deoarece nu are competență în acest sens. În cazul în care Curtea nu dorește ca procedura de recurs să degenereze într‑o procedură de apel, aceasta trebuie să respecte în mod strict cadrul factual stabilit de Tribunal.

ii) Caracterul fondat

73. Potrivit unei jurisprudențe constante, încălcarea normelor de concurență de către o filială poate fi imputată societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere mai ales legăturile economice, organizatorice și juridice care există între cele două entități juridice ( 23 ).

74. Cu alte cuvinte, se poate stabili și în sarcina societății‑mamă răspunderea pentru încălcările dreptului concurenței săvârșite de filială atunci când, la momentul săvârșirii încălcării, filiala se afla sub influența decisivă exercitată de societatea‑mamă ( 24 ). În această privință, prezintă o importanță secundară faptul că societatea‑mamă a exercitat asupra filialei, în mod individual sau împreună cu alte societăți, o influență decisivă.

75. Astfel, în cazul Del Monte și Weichert nu se poate vorbi despre o legătură clasică între o societate‑mamă și filială, ci mai degrabă despre un parteneriat între Del Monte și familia W. ( 25 ). Cu toate acestea, criteriile menționate pot fi transpuse fără probleme și la un asemenea caz de parteneriat. Toate părțile din procedură au fost de acord cu această ipoteză, pe care, în mod corect, Tribunalul a avut‑o în vedere de la început ( 26 ).

76. Întrucât Del Monte nu a deținut nici integral, nici cvasiintegral capitalul social al Weichert, în speță nu putea exista o prezumție relativă a exercitării de către Del Monte a unei influențe decisive asupra Weichert ( 27 ), ci aceasta trebuia dovedită de către Comisie ( 28 ).

77. În hotărârea atacată, după analiza aprofundată a elementelor de probă, Tribunalul a considerat că Comisia a reușit să facă această dovadă ( 29 ). În acest scop, Tribunalul se întemeiază pe o imagine de ansamblu a diferitor împrejurări ale cauzei, în special pe următoarele: — legăturile dintre Del Monte și familia W., care au luat forma unei societăți în comandită de drept german, în care, deși Del Monte avea rolul unui simplu asociat comanditar, deținea însă o participație de 80 % din capitalul societății și dispunea de anumite drepturi de veto; — acordul de distribuție încheiat între Del Monte și Weichert, care, în practică, a condus la faptul că Del Monte a fost furnizorul exclusiv de banane al Weichert și, în schimb, Weichert a fost distribuitorul exclusiv al bananelor Del Monte în Europa de Nord; — fluxul de informații dintre Weichert și Del Monte, în cadrul căruia Weichert raporta către Del Monte în mod regulat și în detaliu cu privire la administrarea curentă a afacerilor sale, precum și — discuțiile referitoare la politica tarifară și la aprovizionarea Weichert, în cadrul cărora Del Monte și Weichert au efectuat un schimb intensiv de informații, uneori în mod controversat, referitoare la comercializarea și la politica tarifară în cazul bananelor distribuite de Weichert.

78. După cum am arătat deja, ar contraveni în mod evident sensului unei proceduri de recurs ca, la acest moment, Curtea să reexamineze toate elementele de probă și să substituie aprecierea Tribunalului cu propria apreciere. În stadiul procedurii de recurs, se poate examina numai dacă, pe baza constatărilor referitoare la situația de fapt cuprinse în hotărârea atacată, Tribunalul a aplicat criteriile corecte din punct de vedere juridic.

79. Trebuie subliniat că existența unei unități economice poate fi dedusă dintr‑o serie de elemente concordante, chiar dacă niciunul dintre aceste elemente, luat în considerare în mod izolat, nu poate stabili existența unei asemenea unități ( 30 ). Prin urmare, trebuie luate în considerare toate împrejurările pertinente ale cauzei și concluziile Tribunalului deduse din acestea, fără a ne concentra în mod selectiv pe anumite asemenea împrejurări, astfel cum încearcă Del Monte.

80. În plus, întrucât fiecare caz prezintă particularitățile sale, nici problema dacă în jurisprudența Curții sau a Tribunalului există precedente ale căror împrejurări sunt identice sau similare cu prezenta cauză nu are un rol decisiv.

81. Având în vedere aceste observații prealabile, vom examina în continuare cele două critici formulate de Del Monte, prin intermediul cărora, pe de o parte, contestă exercitarea unei influențe decisive asupra Weichert și, pe de altă parte, neagă în orice caz succesul unei asemenea influențe.

– Cu privire la influența exercitată de Del Monte asupra Weichert (al doilea aspect al primului motiv)

82. Pe de o parte, Del Monte contestă că a exercitat în general o influență decisivă asupra Weichert. În opinia Del Monte, împrejurările din care Comisia a dedus, cu asentimentul Tribunalului, că, în speță, a fost vorba despre o influență decisivă nu au îndeplinit cerințele juridice pentru stabilirea răspunderii unei societăți ca urmare a încălcărilor dreptului concurenței săvârșite de o altă societate. În această privință, Del Monte critică Tribunalul pentru o „interpretare eronată a criteriului răspunderii societății‑mamă”.

83. Argumentele pe care Del Monte își întemeiază această critică se clasifică, în esență, în două chestiuni, respectiv, pe de o parte, dacă Del Monte avea posibilitatea să exercite o influență decisivă, iar pe de altă parte, dacă aceasta a exercitat efectiv o asemenea influență.

84. Mai întâi, în ceea ce privește posibilitățile de exercitare a unei influențe decisive, Del Monte arată că, în cadrul parteneriatului cu familia W., care a luat forma juridică a unei societăți în comandită de drept german, a avut doar rolul unui asociat comanditar, a fost exclusă de la administrarea societății și, de altfel, a dispus doar de drepturi de consultare limitate. În această privință, Del Monte citează dispoziții din codul comercial german și din acordul de asociere al Weichert.

85. În acest sens, pe plan juridic, trebuie arătat că problema dacă o filială își poate determina în mod autonom comportamentul pe piață sau dacă este expusă influenței decisive exercitate de societatea‑mamă a acesteia nu poate fi apreciat numai pe baza dispozițiilor relevante din dreptul societăților comerciale (dispoziții legale, însă și clauze cuprinse în contracte de societate). Într‑adevăr, trebuie să se țină seama pe deplin de atribuțiile organelor și ale asociaților. Cu toate acestea, factorul decisiv îl constituie în cele din urmă realitatea economică, întrucât dreptul concurenței nu se bazează pe aspecte formale, ci pe comportamentul efectiv al întreprinderilor ( 31 ).

86. Desigur, din perspectiva dreptului societăților, poziția unui asociat comanditar care este exclus de la administrarea societății nu este suficientă, prin ea însăși, pentru a întemeia prezumția posibilității de a exercita o influență decisivă. Cu toate acestea, se poate imagina pe deplin adăugarea altor împrejurări de natură economică, organizatorică și juridică, care conferă unui simplu asociat comanditar posibilitatea de a exercita de facto o influență decisivă asupra societății respective.

87. În speță, tocmai asemenea împrejurări au fost constatate de Tribunal.

88. În primul rând, Tribunalul a făcut trimitere la drepturile de veto de care Del Monte dispunea în cadrul societății. Astfel, aceste drepturi de veto nu au constituit, prin ele însele, temeiul unui control exclusiv de iure al Del Monte asupra Weichert. Cu toate acestea, nu se exclude ipoteza în care aceste drepturi de veto, coroborate cu alte împrejurări, să fi determinat un control exclusiv de facto ( 32 ). În orice caz, ele pot fi considerate drept temei pentru controlul comun exercitat de Del Monte și familia W., care, potrivit jurisprudenței mai recente, poate fi suficient pentru stabilirea răspunderii potrivit dreptului concurenței ( 33 ).

89. În plus, pe plan juridic, nu este necesar ca asemenea drepturi de veto să privească măsuri de administrare curentă și nici, în mod efectiv, comportamentul pe piață al societății, deoarece, dimpotrivă, este suficient ca aceste drepturi de veto să confere în general asociatului respectiv o influență suficientă asupra politicii comerciale a societății în sensul cel mai larg ( 34 ).

90. Potrivit constatărilor Tribunalului, drepturile de veto au privit, printre altele, decizii importante ale adunării asociaților referitoare la bugete și la planurile de investiții și de resurse umane ( 35 ). În mod normal, asemenea drepturi de veto conferă unui asociat o influență de fapt considerabilă asupra politicii comerciale, chiar dacă, strict din punct de vedere juridic, nu îi permit participarea la administrarea curentă.

91. În al doilea rând, Tribunalul a subliniat că, în calitate de asociat comanditar, Del Monte deținea 80 % din părțile sociale ale Weichert. Din această împrejurare Tribunalul a concluzionat că Del Monte avea o motivație economică importantă să exercite o influență asupra Weichert ( 36 ).

92. În al treilea rând, Tribunalul a analizat acordul de distribuție încheiat între Del Monte și Weichert care, în practică, a condus la faptul că Del Monte a fost furnizorul exclusiv de banane al Weichert și, în schimb, Weichert a fost distribuitorul exclusiv al bananelor Del Monte în Europa de Nord ( 37 ).

93. O asemenea legătură de exclusivitate, în special atunci când este însoțită de calitatea de asociat, de departe cel mai important, al distribuitorului respectiv, poate crea în mod normal o situație de dependență economică și organizatorică și poate face posibilă exercitarea unei influențe decisive asupra politicii comerciale.

94. Chestiunea dacă, în speță, a existat efectiv o asemenea dependență între Del Monte și Weichert este de natură pur factuală, a cărei apreciere este, așadar, doar de competența Tribunalului. În orice caz, din considerații juridice, nu au existat elemente care să pună în discuție constatarea Tribunalului potrivit căreia, având în vedere toate legăturile economice și structurale cu Weichert, constatate în procedura în prima instanță, Del Monte s‑a aflat în situația să exercite o influență decisivă asupra acestei societăți, în pofida calității sale de asociat comanditar.

95. În sfârșit, nu este necesară examinarea chestiunii dacă Del Monte a dispus, pe plan juridic, de suficiente posibilități pentru a exercita o influență decisivă asupra Weichert sau dacă Del Monte a avut de iure controlul exclusiv asupra Weichert ori dacă a fost necesar ca acest control să îl partajeze cu familia W., atât timp cât s‑a stabilit doar că Del Monte a exercitat de facto o influență decisivă ( 38 ).

96. În acest stadiu, în ceea ce privește exercitarea efectivă a unei influențe decisive, din constatările Tribunalului reiese că Del Monte s‑a informat de la Weichert în mod continuu și în detaliu cu privire la administrarea curentă a activităților pe piața bananelor, ocazie cu care această informare depășea cu mult drepturile conferite Del Monte în temeiul acordului de asociere și al acordului de distribuție ( 39 ). În special, potrivit constatărilor Tribunalului ( 40 ), în mai multe cazuri Del Monte a dat instrucțiuni, în mod expres și direct, cu privire la comercializarea și politica tarifară pentru bananele vândute de Weichert sub marca Del Monte ( 41 ).

97. Astfel, Tribunalului i‑au fost prezentate mai multe elemente de probă, pe baza cărora a putut să concluzioneze, fără a săvârși o eroare de drept, că Del Monte a exercitat efectiv o influență decisivă asupra politicii comerciale a Weichert, intervenind astfel direct în comportamentul Weichert pe piață. În această privință, Tribunalul a putut să considere că existența unor instrucțiuni efective date de Del Monte în legătură cu comercializarea bananelor și cu politica tarifară aferentă acesteia a fost indiciu evident al existenței unei influențe decisive exercitată de această societate asupra Weichert ( 42 ).

98. Este neîndoielnic faptul că probele ar fi putut fi interpretate eventual într‑un mod diferit, astfel cum a procedat Tribunalul. Cu toate acestea, Curtea, în calitate de instanță de recurs, nu are competența să substituie aprecierea probelor realizată de Tribunal, suverană și întemeiată din punct de vedere juridic, cu propria apreciere.

– Cu privire la pretinsa nerespectare de către Weichert a instrucțiunilor (primul aspect al primului motiv)

99. Pe de altă parte, Del Monte contestă faptul că influența pe care a exercitat‑o asupra Weichert a avut succes. În esență, Del Monte susține că, în practică, Weichert nu a urmat toate instrucțiunile date de Del Monte și că a fost chiar implicată în litigii judiciare și extrajudiciare împotriva Del Monte. În aceste împrejurări, Del Monte consideră că Tribunalul nu ar fi trebuit să rețină existența unei unități economice între Del Monte și Weichert sau existența unei influențe decisive exercitate de Del Monte asupra Weichert.

100. Astfel cum am arătat, o unitate economică între două societăți poate fi reținută numai atunci când una dintre societăți nu își determină în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de cealaltă societate ( 43 ).

101. Totuși, acest criteriu nu poate fi interpretat în mod eronat, în sensul că o societate trebuie să aplice fără excepție toate instrucțiunile date de cealaltă societate și că nu pot exista diferențe de opinii, ci, dimpotrivă, aceste instrucțiuni trebuie aplicate în esență. De asemenea, una dintre societăți nu trebuie să elimine de la bun început orice opoziție cu privire la influența sa sau orice contestație de natură juridică din partea celeilalte societăți pentru a demonstra influența pe care o exercită și, astfel, unitatea economică.

102. Chiar în structurile clasice ale unui grup, diferențele de opinii nu sunt rare. Uneori, se ajunge la situația în care instrucțiunile date de societatea‑mamă să nu fie aplicate de filialele lor deținute integral sau cvasiintegral, iar unele instrucțiuni importante să fie chiar încălcate. Astfel, în mod curent, în cadrul unor programe de conformare, este posibil și chiar se întâmplă ca societățile‑mamă să adreseze filialelor lor așa‑numite instrucțiuni de conformare, prin care le impun astfel să nu urmeze practici comerciale anticoncurențiale. Potrivit jurisprudenței, eventuala nerespectare a unor asemenea instrucțiuni de conformare, a căror importanță este incontestabilă atât pentru activitatea comercială, cât și pentru dreptul concurenței, nu interzice nicidecum stabilirea răspunderii în sarcina unei societăți pentru încălcări ale dreptului concurenței săvârșite de o altă societate ( 44 ).

103. În consecință, din punct de vedere juridic, în speță nu a existat niciun element care să se opună reținerii de către Tribunal a existenței unei unități economice între Del Monte și Weichert, chiar și cazurile în care Weichert nu a aplicat toate instrucțiunile date de Del Monte și a dorit, de altfel, să acționeze juridic împotriva Weichert în legătură cu mai multe probleme.

104. Cu toate acestea, nu mai poate fi adusă în discuție nici influența decisivă, nici unitatea economică atunci când există indicii serioase că nerespectarea instrucțiunilor date de o societate altei societăți ar reprezenta regula și ar determina‑o pe aceasta din urmă să adopte un comportament independent pe piață.

105. Prin urmare, în prezenta cauză, Tribunalul a apreciat în mod corect probele existente pentru a verifica dacă Weichert nu a aplicat, în general, instrucțiunile date de Del Monte și s‑a comportat pe piață în mod autonom ( 45 ). În acest context, Tribunalul a analizat în detaliu argumentele prezentate de Del Monte prin care s‑a susținut, pe de o parte, că, întrucât că s‑a referit la prețurile de referință ale Dole, Weichert a aplicat o altă politică tarifară decât cea dorită de Del Monte și, pe de altă parte, că Weichert nu a aplicat noua abordare de marketing a Del Monte, în legătură cu care s‑a arătat că Del Monte a dorit să plaseze bananele într‑un segment premium pentru a aplica prețuri apropiate de prețurile Chiquita.

106. În măsura în care ar fi dovedite, asemenea împrejurări ar constitui în realitate un indiciu important împotriva exercitării (cu succes) de către a Del Monte a unei influențe decisive asupra Weichert și, așadar, împotriva existenței unei unități economice între cele două societăți.

107. Astfel, în observațiile sale scrise și orale prezentate în prezenta procedură de recurs, Del Monte a încercat în mod constant să dea impresia că pretinsa nerespectare de către Weichert, în perioada săvârșirii încălcării, între anii 2000 și 2002, a instrucțiunilor referitoare la prețuri și a noii sale abordări de marketing a fost un fapt dovedit.

108. Totuși, dacă nu se are în vedere numai extrasul citat de Del Monte ( 46 ), ci întregul fragment din hotărârea atacată referitor la această problemă ( 47 ), rezultă că Tribunalul nu a considerat nicidecum că afirmațiile Del Monte erau dovedite. Astfel, Tribunalul subliniază că Del Monte nu a furnizat „proba unei manifestări clare a așteptărilor sale în privința Weichert” ( 48 ). În plus, Tribunalul constată că declarațiile date de alți importatori, pe care Del Monte a încercat să se întemeieze, în realitate au contrazis afirmațiile acesteia ( 49 ).

109. Potrivit acestor constatări ale Tribunalului cu privire la fapte care, sub rezerva unei denaturări ( 50 ), sunt singurele pertinente pentru examinarea primului motiv, considerațiile recurentei referitoare la politica tarifară pretins autonomă a Weichert și la nerespectarea de către Weichert a noii abordări de marketing a Del Monte au reprezentat simple afirmații ( 51 ), care, având în vedere alte mijloace de probă, nu au fost convingătoare pentru Tribunal.

110. Având în vedere aceste considerații, Tribunalului nu i se poate imputa o calificare juridică eronată a faptelor cu privire la această problemă. Având în vedere constatările realizate în procedura în primă instanță cu privire la situația de fapt, Tribunalul nu a avut obligația legală de a reține inexistența unei unități economice între Del Monte și Weichert.

b) Al treilea și al patrulea motiv: sarcina probei și prezumția de nevinovăție

111. Prin intermediul celui de al treilea motiv, Del Monte impută Tribunalului o răsturnare a sarcinii probei, în timp cel al patrulea motiv este întemeiat pe prezumția de nevinovăție (principiul in dubio pro reo). În cadrul ambelor motive este invocat un argument comun, potrivit căruia probele examinate în prezenta procedură judiciară nu permit să se prezume o influență decisivă exercitată de Del Monte asupra Weichert, astfel încât nu se poate concluziona în sensul unei răspunderi a Del Monte pentru încălcările dreptului concurenței săvârșite de Weichert.

112. Avem impresia că acest argument, sub acoperirea unor critici de ordin juridic, are drept scop să determine Curtea să efectueze o nouă apreciere a faptelor și a elementelor de probă, în raport cu care Curtea nu are competență într‑o procedură de recurs. În consecință, aceste două motive trebuie declarate inadmisibile ( 52 ).

113. Doar din rațiuni de exhaustivitate, adăugăm că argumentul invocat de Del Monte nu poate fi convingător nici pe fond.

i) Al treilea motiv: sarcina probei

114. În cadrul celui de al treilea motiv, Del Monte susține că Tribunalul a inversat în mod eronat sarcina probei prin faptul că a considerat că anumite probe prezentate de Del Monte nu ar fi adecvate pentru a demonstra independența Weichert în raport cu Del Monte.

115. În special, este vorba despre drepturile de veto în cadrul societății Weichert ( 53 ), despre formarea prețurilor de către Weichert ( 54 ), despre poziția adoptată de Weichert într‑un litigiu la o instanță națională ( 55 ) și despre lipsa consolidării rezultatelor Del Monte și Weichert ( 56 ).

116. Este adevărat că Tribunalul nu a recunoscut nicio valoare probantă argumentului invocat de Del Monte în această privință pentru a demonstra independența Weichert în raport cu Del Monte. Totuși, spre deosebire de cele susținute de Del Monte, această nerecunoaștere nu denotă o inversare a sarcinii probei. Dimpotrivă, Tribunalul consideră pe deplin întemeiat că sarcina probei în privința răspunderii Del Monte pentru încălcare revine Comisiei ( 57 ).

117. Pe baza acestei repartizări a sarcinii probei, Tribunalul a analizat valoarea probantă a tuturor probelor care i‑au fost prezentate. Tribunalul a concluzionat, pe de o parte, că existau suficiente probe privind influența decisivă exercitată de Del Monte asupra Weichert și, pe de altă parte, că obiecția formulată de Del Monte nu era în măsură să infirme argumentația Comisiei. Acest mod de a proceda nu trebuie contestat din punct de vedere juridic ( 58 ). El nu implică nicidecum inversarea sarcinii probei, ci se întemeiază pe interacțiunea normală a sarcinilor de a administra probele, care este anterioară chestiunii care privește sarcina obiectivă a probei ( 59 ).

ii) Al patrulea motiv: prezumția de nevinovăție

118. În cadrul celui de al patrulea motiv, Del Monte critică încălcarea de către Tribunal a prezumției de nevinovăție (principiul in dubio pro reo) ( 60 ) prin faptul că, în pofida unor indicii neîndoielnice, acesta a concluzionat în sensul stabilirii răspunderii în sarcina Del Monte pentru încălcările dreptului concurenței săvârșite de Weichert.

119. La al patrulea motiv nu se poate răspunde pe fond în mod diferit faţă de răspunsul la primul motiv. Astfel cum am arătat mai sus ( 61 ), fără a săvârși o eroare de drept, Tribunalul poate deduce din ansamblul elementelor de probă care i‑au fost prezentate că, în perioada săvârșirii încălcării, Del Monte a exercitat o influență decisivă asupra Weichert și, prin urmare, ambele societăţi au constituit în acea perioadă o unitate economică.

120. Atunci când există suficiente probe pentru stabilirea răspunderii comune, nu poate fi vorba despre o încălcare a prezumției de nevinovăție.

iii) Concluzie intermediară

121. Așadar, similar celui de al patrulea motiv, și al treilea motiv este nefondat.

2. Al doilea motiv: denaturarea elementelor de probă

122. Astfel cum am arătat mai sus, întrucât primul motiv este inoperant, similar celui de al treilea sau celui de al patrulea motiv, ne vom îndrepta atenția către al doilea motiv, care este invocat doar cu titlu subsidiar. Prin intermediul acestuia, Del Monte critică Tribunalul pentru faptul că a denaturat în mai multe privințe elemente de probă care, din nou, au legătură în ansamblu cu posibilitățile Del Monte de a exercita o influență asupra Weichert.

a) Cu privire la diferitele critici întemeiate pe denaturare

123. Potrivit unei jurisprudențe constante, acceptarea unei denaturări a faptelor sau a probelor se supune unor condiții stricte. O asemenea denaturare este recunoscută numai atunci când, fără a recurge la noi elemente de probă, aprecierea elementelor de probă existente apare ca fiind vădit eronată ( 62 ). Precizăm de la început că niciuna dintre criticile invocate de Del Monte și întemeiate pe denaturare nu îndeplinește aceste condiții stricte.

124. În mod similar susținerilor Comisiei și ale Weichert, avem deopotrivă impresia că Del Monte este doar nemulțumită de aprecierea Tribunalului privind probele și că, în prezent, dorește să determine Curtea să efectueze o analiză alternativă a elementelor de probă, care însă nu este imperativă.

i) Cu privire la critica întemeiată pe denaturarea acordului de societate

125. Mai întâi, Del Monte invocă o serie de critici întemeiate pe denaturarea acordului de asociere, pe baza căruia Weichert a dobândit forma juridică a unei societăți în comandită de drept german.

– Cu privire la drepturile de veto ale asociatului comanditar

126. În primul rând, Del Monte invocă articolul 7 alineatul (3) din acordul de asociere, care prevede că asociații comanditați trebuiau să solicite acordul scris prealabil al tuturor asociaților pentru un anumit număr de acte. Del Monte consideră că Tribunalul a denaturat această clauză, întrucât, la punctul 101 din hotărârea atacată, a prezumat că „ansamblul actelor importante, care au în mod necesar un efect, chiar indirect, asupra administrării Weichert, nu” ar putea „fi adoptate fără consimțământul comanditarului”.

127. Această critică este nefondată.

128. Actele care, potrivit articolului 7 alineatul (3) din acordul de asociere, necesitau consimțământul tuturor asociaților includeau cumpărarea și vânzarea oricăror bunuri imobile și a oricăror participații la capital sau a altor participații în alte întreprinderi, investițiile de mai mult de 100000 de mărci germane (DEM), împrumuturile către salariați în cuantum mai mare de 10000 DEM, împrumuturile în beneficiul Weichert care nu se înscriu în cursul obișnuit al activității, emisiunile de garanții de către Weichert, orice fel de remunerații acordate asociatului girant și orice acord încheiat de asociatul sau de asociații giranți prin care se instituie obligații regulate de plată ale Weichert în cuantum mai mare de 10000 DEM pe lună, cu excepția contractelor de muncă, cel puțin atunci când prevăd o remunerație anuală mai mică de 60000 DEM.

129. Este pe deplin justificabil și, în orice caz, nu este în mod vădit eronat ca aceste acte să fie considerate „un ansamblu de acte importante” și să se prezume că dreptul de veto al Del Monte în legătură cu acestea „a [avut] în mod necesar un efect, chiar indirect, asupra administrării Weichert” ( 63 ). În acest fragment al hotărârii, spre deosebire de cele susținute de Del Monte, nu este vorba despre efectele speciale asupra comportamentului pe piață al Weichert. De altfel, potrivit jurisprudenței, constatarea unor asemenea efecte nu ar fi necesară ( 64 ).

– Cu privire la dreptul de veto al asociatului comanditat

130. În al doilea rând, Del Monte critică punctul 114 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a considerat că „nu reiese din prevederile acordului de asociere” că „asociatul comanditat deținea […] un drept de veto asupra «tuturor» deciziilor societății”. Dimpotrivă, Del Monte consideră că nu există nicio decizie pe care ar fi putut să o impună societății împotriva veto‑ului asociatului comanditat.

131. Considerațiile Tribunalului care fac obiectul criticilor trebuie analizate în contextul punctelor imediat precedente din hotărârea atacată și în care se răspunde la un argument invocat de Del Monte în legătură cu articolul 9 alineatul (2) a doua teză din acordul de asociere ( 65 ). Această clauză privește doar anumite decizii ale adunării asociaților care sunt definite la articolul 9 alineatul (4) din acordul de asociere. Potrivit acestei clauze, numai pentru aceste decizii a fost prevăzută imperativ aprobarea asociatului comanditat.

132. Având în vedere această împrejurare, constatarea Tribunalului potrivit căreia dispozițiile acordului de asociere nu prevăd dreptul de veto al asociatului comanditar „asupra «tuturor» deciziilor societății” este pe deplin justificată și în niciun caz nu poate fi considerată vădit eronată.

133. În plus, trebuie amintit că o eventuală denaturare a probelor poate determina anularea hotărârii atacate numai atunci când ar afecta dispozitivul acesteia ( 66 ). În acest context, este important ca însuși un drept de veto general al asociatului comanditat „asupra «tuturor» deciziilor societății” să nu prevadă ca atare nimic despre posibilitățile juridice și factuale de influențare de care dispune asociatul comanditar în cadrul societății. Del Monte nu a invocat niciun argument de natură să determine Tribunalul să concluzioneze că asociatul comanditat poate acționa singur în cadrul societății, în pofida opoziției asociatului comanditar.

134. În orice caz, după cum am arătat deja, răspunderea asociatului comanditar pentru încălcarea dreptului concurenței de către societate nu este condiționată obligatoriu de exercitarea exclusivă a controlului de către asociatul comanditar. Dimpotrivă, o situație de control exercitat în comun cu asociatul comanditat sau cu asociații comanditați poate determina de asemenea stabilirea răspunderii în temeiul dreptului concurenței ( 67 ).

– Cu privire la numirea și la înlocuirea administratorilor

135. În al treilea rând, recurenta critică punctul 117 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a respins argumentul prezentat de Del Monte potrivit căruia aceasta nu avea competențele necesare pentru a numi, pentru a înlocui sau chiar pentru a‑și exercita dreptul de veto la numirea administratorilor societății. În opinia Del Monte, respingerea de către Tribunal a argumentului său reprezintă o „denaturare a probelor”.

136. Trebuie amintit că, atunci când un recurent invocă denaturarea elementelor de probă de către Tribunal, trebuie să indice cu precizie elementele pretins denaturate de Tribunal și să arate erorile de apreciere care, în opinia sa, au determinat Tribunalul să săvârșească denaturarea respectivă ( 68 ).

137. În speță, aceste considerații sunt total inexistente. Del Monte nu a menționat un anumit înscris din dosar și nu a prezentat în detaliu modul în care Tribunalul a denaturat acest înscris din dosar. Astfel, acest aspect al celui de al doilea motiv este inadmisibil.

138. De altfel, se poate doar prezuma că Del Monte invocă o denaturare a articolului 9 alineatul (3) din acordul de asociere, deoarece fragmentul în litigiu din hotărâre se întemeiază pe această dispoziție. Totuși, această clauză din acord menționează textual ceea ce Tribunalul reia la punctul 117 din hotărârea atacată, cu alte cuvinte, orice modificare a acordului de asociere impune unanimitatea asociaților.

139. Întrucât articolul 7 alineatul (1) din contractul de asociere a prevăzut expres statutul de asociat personal răspunzător în calitate de administrator, acesta putea fi justificat și modificat numai prin modificarea acestui acord, așadar nu în lipsa acordului dat de Del Monte. Din această cauză, argumentul prezentat de Del Monte potrivit căruia nu dispune de un drept de veto cu privire la numirea sau înlocuirea administratorilor este, în orice caz, total nefondat.

140. Astfel, nu poate fi adusă în discuție o denaturare a probelor. Dimpotrivă, în acest context, avem impresia că Del Monte încearcă să determine Curtea, sub acoperirea unei critici privind denaturarea, să efectueze o nouă apreciere a situației de fapt, care este inadmisibilă în procedura de recurs ( 69 ).

– Cu privire la mecanismul de arbitraj

141. În al patrulea rând, Del Monte impută Tribunalului o denaturare a articolului 9 alineatul (5) din acordul de asociere, care a prevăzut înființarea unui consiliu pentru arbitrarea situațiilor de blocaj în cadrul adunării asociaților ( 70 ).

142. În special, Del Monte critică două constatări ale Tribunalului, cuprinse la punctul 116 din hotărârea atacată: — pe de o parte, Tribunalul reține că „afirmația că deciziile erau adoptate cu majoritate simplă în cadrul consiliului menționat și, prin urmare, erau în mod obligatoriu favorabile acestei familii nu este susținută”; — pe de altă parte, Tribunalul consideră că, „[în] orice caz, întinderea avantajului în cauză trebuie să fie relativizată în lumina competențelor specifice ale adunării asociaților”.

143. Având în vedere articolul 9 alineatul (5) din acordul de asociere, niciuna din cele două constatări ale Tribunalului nu ni se pare vădit eronată. Dimpotrivă: — cu privire la prima constatare, trebuie să se observe că articolul 9 alineatul (5) din acordul de asociere nu conține nicio dispoziție referitoare la regulile majorității aplicabile pentru luarea deciziilor în cadrul consiliului de arbitraj. Este posibil ca regula majorității simple pentru luarea deciziilor să fie prevăzută în alte clauze ale acordului de asociere. Cu toate acestea, în speță, Del Monte nu a invocat denaturarea acestora. Mai mult, constatarea Tribunalului se raportează la majoritățile cu care au fost adoptate efectiv deciziile consiliului de arbitraj. Este de la sine înțeles că o simplă clauză a acordului de asociere nu poate, ca atare, să indice aplicarea sa practică în cursul activității societății; — cu privire la a doua constatare, din aceasta reiese numai că Tribunalul a apreciat și a relativizat, în contextul general al acordului de asociere, întinderea avantajelor pentru familia W. rezultate din mecanismul de arbitraj. Nu reiese motivul pentru care reclamanta nu invocă niciun argument cu privire la această chestiune, în măsura în care o asemenea examinare a contextului general în care se înscriu probele ar putea fi vădit eronată.

144. Adăugăm că simpla existență a unui mecanism de arbitraj sub forma unui consiliu de arbitraj nu poate dovedi afirmația Del Monte potrivit căreia „familia [W.] decidea în final modul în care activitățile Weichert trebuiau administrate”. Astfel, chiar dacă afirmația Del Monte confirmă că familia W. dispunea de trei din șase voturi în cadrul consiliului de arbitraj, aceasta nu avea majoritatea, nici măcar majoritatea simplă.

ii) Cu privire la critica referitoare la denaturarea unor documente specifice

145. În opinia Del Monte, în afara acordului de asociere, Tribunalul a denaturat și semnificația altor documente specifice din dosarul de procedură. În cele ce urmează vom examina succint această critică.

– Cu privire la „echilibrul de putere”

146. În primul rând, Del Monte critică o „denaturare vădită” a propriei argumentații din cererea de sesizare a primei instanțe ( 71 ), în care a invocat un „echilibru de putere” între asociații comanditari și asociații comanditați. În opinia recurentei, la punctul 118 din hotărârea atacată, Tribunalul a dedus în mod eronat, pe baza afirmațiilor sale referitoare la „echilibrul de putere”, că familia W. și Del Monte au exercitat în comun controlul asupra Weichert, acesta fiind considerat un indiciu al capacității Del Monte de a exercita o influență decisivă asupra Weichert.

147. Având în vedere jurisprudența referitoare la denaturarea faptelor și a elementelor de probă, o denaturare a argumentelor invocate de părți în primă instanță poate fi reținută numai atunci când argumentele au fost înțelese în mod vădit eronat de către Tribunal sau atunci când acestea au fost prezentate într‑un mod în care conținutul lor a fost denaturat ( 72 ).

148. În speță, nu poate fi vorba despre o asemenea situație. În acest sens, la punctul 118 din hotărârea atacată, Tribunalul a reluat noțiunea „echilibru de putere” utilizată de Del Monte. Cu toate acestea, Tribunalul nu a reprodus pe fond în fragmentul din hotărâre argumentele invocate de Del Monte. Dimpotrivă, Tribunalul s‑a referit doar la propriile considerații expuse anterior cu privire la anumite clauze ale acordului de asociere, care precedau acest fragment ( 73 ) și din care a dedus că Del Monte avea capacitatea să exercite o influență decisivă asupra Weichert.

– Cu privire la declarațiile date de alți importatori în legătură cu formarea prețurilor

149. În al doilea rând, Del Monte impută Tribunalului faptul că, la punctele 211-215 din hotărârea atacată, acesta a considerat, pe baza răspunsurilor date de alți importatori (Chiquita și Dole) la solicitările de informații adresate de Comisie, că alinierea prețurilor de referință ale Weichert cu cele ale Dole „corespundea și așteptărilor Del Monte”. În opinia Del Monte, procedând astfel, Tribunalul a denaturat pozițiile exprimate de acești importatori.

150. Această critică se întemeiază pe o interpretare eronată, prin însăși denaturarea sensului, a hotărârii atacate. Astfel, în fragmentul din hotărâre citat nu s‑a constatat și nici nu s‑a menționat că alinierea prețurilor de referință ale Weichert cu cele ale Dole „corespundea și așteptărilor Del Monte”. Del Monte atribuie Tribunalului o poziție pe care, în general, nu a exprimat‑o în această formă, și stabilește o legătură între aceasta și critica majoră privind denaturarea probelor.

151. În realitate, în fragmentul menționat din hotărârea atacată, Tribunalul a analizat afirmațiile Del Monte potrivit cărora Weichert avea autonomie totală, însăși Del Monte dorea prețuri de referință apropiate de cele ale Chiquita, iar așteptările în această privință ale Del Monte din partea Weichert au fost clar exprimate ( 74 ). În acest fragment, Tribunalul ajunge la concluzia intermediară că declarațiile date de Chiquita și Dole și citate de Del Monte contrazic propriile sale afirmații ( 75 ). La punctele 211-215 în discuție, Tribunalul nu concluzionează în mod definitiv cu privire la chestiunea autonomiei Weichert în raport cu Del Monte.

152. În plus, trebuie să se observe că declarațiile date de Chiquita și de Dole, care fac obiectul discuției, nu au fost atât de clare precum se susține. Dimpotrivă, acestea sunt absolut interpretabile. Această constatare este valabilă în special în cazul declarației date de Dole, potrivit căreia „Del Monte a fost nemulțumită de rezultatele de marketing ale Weichert” și „aparent a rupt relațiile cu Weichert pentru a aplica propria abordare agresivă de marketing” ( 76 ).

153. În primul rând, după cum am arătat mai sus ( 77 ), din aceste declarații nu rezultă în mod clar dacă Del Monte era nemulțumită de Weichert numai din punct de vedere financiar sau dacă era nemulțumită și în privința abordării de marketing. În al doilea rând, din probele menționate nu se poate deduce nici dacă și când conducerea Weichert ar fi fost obligată de Del Monte să aplice această nouă abordare de marketing. În al treilea rând, nu se poate observa dacă, la momentul respectiv, această abordare de marketing a eșuat efectiv din cauza opoziției din partea conducerii Weichert sau dacă aceasta nu a putut fi aplicată pur și simplu pe piață, după cum arată Weichert. Nici din probele pe care Tribunalul le‑ar fi denaturat, în opinia Del Monte, nu reiese în mod clar momentul la care Del Monte a dezvoltat în general „propria abordare agresivă de marketing”, încercând ulterior să o pună în aplicare: în intervalul în care a fost săvârșită încălcarea, între anii 2000 și 2002, sau abia după anul 2003, așadar după încetarea încălcării.

154. Deși elementele de probă permit ca anumite aprecieri să fie plauzibile, iar Tribunalul preferă una dintre ele, acesta nu poate fi criticat în mod întemeiat pentru denaturarea probelor. Această concluzie este valabilă în cazul elementelor de probă citate la punctele 211-215 din hotărârea atacată.

– Cu privire la o scrisoarea adresată Del Monte de către un avocat extern

155. În al treilea rând, Del Monte invocă o denaturare a probelor în privința unei scrisori din anul 1997, adresate Del Monte de către un avocat extern. În timp ce, la punctul 236 din hotărârea atacată, Tribunalul dă impresia că această scrisoare a fost trimisă în numele unui asociat al Weichert, în realitate societatea însăși este cea care a dat mandat pentru trimiterea scrisorii.

156. În acest sens, trebuie amintit în contextul de față că, la punctul menționat din hotărârea atacată, Tribunalul nu analizează originea scrisorii respective, ci doar exprimă considerații generale cu privire la problema dacă faptul că un asociat apelează la un consilier juridic permite să se deducă a posteriori existența unui control din partea celuilalt asociat asupra societății. Din această cauză, ni se pare că critica invocată de Del Monte întemeiată pe denaturare este destul de departe de realitate.

157. În plus, o lectură atentă a scrisorii menționate arată în mod clar că, în mod contrar celor susținute de Del Monte, aceasta este redactată absolut ambiguu și nu exprimă în mod clar în numele cărei persoane și în temeiul cărui mandat sunt formulate declarații având un anumit obiect. Astfel, din introducere rezultă că exprimă o poziție din partea societății ( 78 ). Totuși, celelalte considerații sunt făcute, cel puțin în parte, și în numele domnului W. și în parte, în mod expres, în numele domnului W. și al societății ( 79 ).

158. Din nou, este vorba despre un element de probă care lasă o marjă importantă pentru diferite interpretări. În aceste condiții, Tribunalului nu i se poate imputa o denaturare a probelor atunci când, la punctul 236 din hotărârea atacată, constată „că un asociat apelează la un consilier juridic pentru a‑și afla drepturile și a se apăra împotriva unei persoane pe care o suspectează că nu le respectă”.

159. Cu titlu suplimentar, trebuie să se observe că Del Monte nu a furnizat nicio explicație pentru modul în care pretinsa denaturare a valorii probante a scrisorii menționate a putut afecta hotărârea Tribunalului. O eventuală denaturare a probelor ar putea determina anularea hotărârii atacate numai atunci când ar afecta dispozitivul acesteia ( 80 ). În speță, nu există niciun indiciu în acest sens.

– Cu privire la un memoriu prezentat într‑o procedură jurisdicțională națională

160. În al patrulea rând, în privința punctelor 237 și 238 din hotărârea atacată, Del Monte consideră că Tribunalul a denaturat valoarea probantă a unui înscris prezentat într‑o procedură jurisdicțională națională. În acest memoriu, Weichert răspunde la o acțiune introdusă de Del Monte în sensul că totalitatea valorii adăugate economice a Weichert, și anume achizițiile sale, marketingul și logistica, puteau fi atribuite exclusiv asociaților comanditați și că rolul Del Monte în cadrul societății se limita la o participare financiară.

161. Cu privire la această chestiune, Tribunalul a arătat absolut întemeiat că acțiunea fost introdusă de Del Monte, iar nu de Weichert, că aceasta s‑a înscris în contextul rezilierii acordului de distribuție și că inițierea unei proceduri judiciare privind valoarea economică a întreprinderii nu exclude concluzia exercitării de către Del Monte a unei influențe decisive ( 81 ).

162. Nu putem identifica modul în care, prin aceste considerații, Tribunalul a denaturat memoriul menționat. Tribunalul doar a plasat memoriul în contextul său procedural și economic, iar din acesta a dedus în mod cu totul plauzibil, nicidecum vădit eronat, valoarea sa probantă în prezenta procedură privind înțelegerea.

– Cu privire la lipsa consolidării rezultatelor comerciale

163. În al cincilea rând, în legătură cu punctul 259 din hotărârea atacată, Del Monte critică Tribunalul pentru faptul că a respins în mod neîntemeiat lipsa consolidării rezultatelor Del Monte și Weichert ca fiind „lipsită de orice relevanță”. Del Monte consideră că această respingere constituie o denaturare a probelor.

164. Acest argument este nefondat. Del Monte poate considera că Tribunalul a concluzionat în mod eronat din punct de vedere juridic în sensul lipsei consolidării și că nu a respectat jurisprudența în materie. Totuși, o asemenea împrejurare nu poate constitui nicidecum o denaturare a probelor.

iii) Concluzie intermediară

165. În concluzie, trebuie să se constate că nicio critică invocată de Del Monte în privința denaturării probelor nu poate fi admisă, nici măcar în parte.

b) Cu privire la obligația Tribunalului de a aprecia probele în ansamblu

166. În sfârșit, în cadrul celui de al doilea motiv, Del Monte susține că Tribunalul nu a apreciat în ansamblu probele pe care le‑a prezentat. În opinia Del Monte, Tribunalul a denaturat astfel probele, examinând fiecare element de probă în mod individual, fără a analiza însă în ansamblu probele împotriva lipsei exercitării de către Del Monte a unei influențe decisive asupra Weichert sau, cel puțin, dacă probele în această privință sunt neclare (non liquet).

167. Considerăm că și această critică se întemeiază pe o interpretare selectivă a hotărârii atacate. O analiză a punctului 266 din această hotărâre este suficientă pentru a constata că Tribunalul a avut în vedere numai înscrisurile prezentate de Del Monte „atât individual, cât și în ansamblu” pentru a pune în discuție stabilirea răspunderii Del Monte pentru încălcarea dreptului concurenței săvârșită de Weichert. Așadar, Tribunalul nu a omis să examineze probele în ansamblu.

168. În realitate, în pofida calificării drept critică întemeiată pe denaturare, susținerile Del Monte apar mai dregabă ca fiind o critică întemeiată pe calificarea juridică eronată a faptelor. Del Monte consideră că, din probele pe care le‑a prezentat, analizate în ansamblu, Tribunalul a dedus în mod eronat din punct de vedere juridic existența unei unități economice între Del Monte și Weichert. În această privință, ultima critică invocată în cadrul celui de al doilea motiv se suprapune cu primul motiv, astfel încât trebuie respinsă pentru motivele arătate deja în acel context ( 82 ).

3. Al cincilea motiv: încălcarea unică și continuă

169. Prin intermediul celui de al cincilea motiv, Del Monte susține că Tribunalul ar fi trebuit să anuleze decizia atacată, deoarece în aceasta s‑a constatat existența unei încălcări unice și continue săvârșite de Dole, de Chiquita și de Del Monte/Weichert, deși s‑a stabilit că Weichert nu avea cunoștință despre schimbul de informații dintre Dole și Chiquita.

170. În acest context, Del Monte critică Tribunalul pentru că a apreciat, săvârșind o eroare de drept, că faptul că Weichert nu avea cunoștință despre schimbul de informații dintre Dole și Chiquita constituie o simplă circumstanță atenuantă, fără a respecta astfel jurisprudența Curții în această materie.

171. Considerăm că acest motiv se întemeiază pe o interpretare eronată atât a hotărârii atacate, cât și a jurisprudenței Curții.

172. Noțiunea de încălcare unică și continuă permite ca participarea la faptă a fiecăruia dintre ceilalți participanți la înțelegere să fie imputată tuturor celorlalți participanți la aceasta, în calitate de complici, chiar dacă nu au participat ei înșiși în mod activ la fiecare dintre elementele înțelegerii globale ( 83 ).

173. Condiția pentru a recunoaște o asemenea imputare este ca întreprinderea în cauză să fi cunoscut comportamentele ilicite ale celorlalți participanți sau să fi putut să le prevadă în mod rezonabil și să fi fost dispusă să accepte riscul aferent ( 84 ).

174. Cu alte cuvinte, o imputare reciprocă a participării la faptă este posibilă atunci când fiecare participant la înțelegere cunoștea sau trebuia să cunoască faptul că prin propria acțiune se integra într‑o înțelegere globală și contribuia prin comportamentul său la obiectivele anticoncurențiale comune urmărite de toți participanții la înțelegere ( 85 ).

175. Dimpotrivă, dacă nu se dovedește că un participant la încălcare cunoștea sau trebuia să cunoască anumite aspecte ale unei încălcări unice și continue, nu poate fi stabilită răspunderea în sarcina sa ( 86 ).

176. Evident, împrejurarea că un participant la încălcare nu a cunoscut sau nu a trebuit să cunoască toate aspectele nu modifică existența obiectivă a încălcării unice și continue. Mai mult, această împrejurare nu poate totuși să determine exonerarea răspunderii acestei întreprinderi pentru comportamentele la care este cert că a luat parte sau pentru care poate fi considerată efectiv răspunzătoare ( 87 ). Astfel, aceste diferențe au mai degrabă o natură graduală și nu modifică nicidecum constatarea că întreprinderea în cauză a încălcat articolul 81 CE, chiar dacă nu i se mai pot imputa toate elementele constitutive ale încălcării unice și continue ( 88 ).

177. În concluzie, importanța și gravitatea fiecărei participări la faptă în raport cu înțelegerea globală trebuie să fie luate în considerare în mod individual pentru fiecare participant la înțelegere la momentul stabilirii amenzii ( 89 ).

178. În speță, Tribunalul a aplicat aceste reguli fără a săvârși o eroare de drept.

179. Tribunalul a admis că Weichert nu a avut cunoștință și nici nu trebuia să aibă cunoștință despre schimbul de informații dintre Dole și Chiquita. În mod întemeiat, Tribunalul nu a considerat această împrejurare ca fiind un motiv pentru a pune în discuție existența unei încălcări unice și continue ca atare. Dimpotrivă, în hotărârea atacată, Tribunalul s‑a concentrat în mod corect doar pe efectele juridice produse asupra Weichert și a constatat că, spre deosebire de Dole și Chiquita, în sarcina Weichert nu se putea stabili răspunderea pentru încălcare în totalitate, și în consecință, acesteia i s‑a aplicat o amendă mai mică ( 90 ).

180. Desigur, este puțin ciudat că Tribunalul amintește în acest context „circumstanțele atenuante” în favoarea Weichert, probabil urmând terminologia aleasă de Comisie în decizia în litigiu. Astfel, în realitate, participarea mai redusă a Weichert este cea care justifică o sancțiune mai blândă. Tocmai această împrejurare este avută în vedere, în ultimul rând, de Tribunal atunci când consideră că cuantumul de bază al amenzii aplicate Weichert a fost mai mic, întrucât aceasta nu fusese la curent cu existența comunicărilor dintre Dole și Chiquita de stabilire anticipată a prețurilor și nici nu putea să le prevadă în mod rezonabil.

181. În aceste condiții, al cincilea motiv trebuie respins.

C – Cu privire la recursul incident formulat de Weichert în cauza C‑293/13 P

182. După cum am arătat mai sus ( 91 ), recursul incident formulat de Weichert în cauza C‑293/13 P este inadmisibil, întrucât nu îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 56 al doilea paragraf a doua teză din Statutul Curții. Din această cauză, în continuare vom examina doar cu titlu subsidiar caracterul fondat al acestuia.

1. Primul motiv: existența unei practici concertate

183. Mai întâi, prin recursul incident formulat în cauza C‑293/13 P, Weichert critică constatările Tribunalului cu privire la existența unei practici concertate între Weichert și Dole. În opinia Weichert, nu poate fi vorba despre o practică concertată între cele două întreprinderi, întrucât Weichert a fost doar un simplu imitator care s‑a orientat în mod unilateral după prețurile de referință ale Dole.

184. În acest context, Weichert formulează în total trei critici împotriva hotărârii atacate, pe care le vom analiza mai jos.

a) Cu privire la critica referitoare la motivarea contradictorie a hotărârii

185. În primul rând, Weichert apreciază că motivarea hotărârii atacate este contradictorie, întrucât, pe de o parte, la punctul 580, Tribunalul neagă existența unui comportament imitativ, iar pe de altă parte, la punctul 847, Tribunalul reține ca fiind posibil acest comportament imitativ.

186. Problema dacă motivarea unei hotărâri a Tribunalului este contradictorie sau insuficientă reprezintă o chestiune de drept care poate fi invocată, ca atare, în cadrul unui recurs ( 92 ).

187. În speță, în ultima teză a punctului 580 din hotărârea atacată, Tribunalul constată că o anumită precizare făcută de Chiquita în cadrul procedurii administrative, reprodusă în detaliu la acest punct, nu este suficientă pentru a întemeia afirmația potrivit căreia „Weichert aștepta în fiecare săptămână să afle prețul Dole înainte de a stabili propriul preț de referință la același nivel”.

188. În schimb, la punctul 847 din hotărârea atacată, Tribunalul consideră că aceeași precizare din partea Chiquita „putea de asemenea să lase să se înțeleagă că Weichert se limitase să adopte un comportament imitativ în raport cu politica tarifară a Dole”.

189. Chiar și în cazul în care, la prima vedere, există o anumită incompatibilitate între cele două puncte din hotărârea atacată, la o analiză mai detaliată acestea nu sunt, în sine, contradictorii. Astfel, în cele două fragmente ale hotărârii, Tribunalul examinează, într‑un context total diferit, după caz, valoarea probantă a singurei și aceleiași precizări făcute de Chiquita în cursul procedurii administrative. În ambele cazuri, Tribunalul ajunge la concluzia că această precizare are o valoare probantă intrinsecă relativ redusă.

190. Tocmai din cauza acestei valori probante reduse, Tribunalul nu a acordat o importanță sporită precizării făcute de Chiquita în privința existenței sau a inexistenței unei practici concertate între Dole și Weichert. Astfel, pe de o parte, la punctele 580 și 581 din hotărârea atacată, Tribunalul nu a apreciat precizarea făcută de Chiquita ca fiind o probă dezincriminatoare a faptului că, în raport cu Dole, Weichert ar fi avut doar un rol imitativ. Cu toate acestea, pe de altă parte, la punctele 847-853 din hotărârea atacată, Tribunalul nu a considerat că această precizare reprezintă o probă incriminatoare a caracterului anticoncurențial al contactelor bilaterale dintre Weichert și Dole.

191. Astfel, nu se poate reține o încălcare a obligației de motivare ce revine Tribunalului potrivit articolului 36 coroborat cu articolul 53 primul paragraf din Statutul Curții.

192. În orice caz, trebuie să se constate, în general, că Tribunalul are obligația să motiveze analiza diferitor elemente de probă similar hotărârii sale. Chiar dacă se consideră, spre deosebire de aprecierile noastre de mai sus, că modul de redactare a punctelor 580 și 847 din hotărârea atacată nu este pe deplin armonizat, totuși, în decizia propriu‑zisă a Tribunalului cu privire la acțiunea cu care este sesizat, care trebuie să fie motivată în mod clar și necontradictoriu, se concluzionează că există o practică concertată având un scop anticoncurențial, iar Weichert a participat la aceasta ( 93 ).

193. Prin urmare, critica formulată de Weichert referitoare la motivare nu poate fi admisă.

b) Cu privire la critica referitoare la denaturarea unor elemente de probă

194. În al doilea rând, Weichert impută Tribunalului o denaturare a unor elemente de probă. Constatarea cuprinsă la punctul 580 din hotărârea atacată, potrivit căreia precizarea făcută de Chiquita nu este suficientă pentru a admite simplul rol imitativ al Weichert, ar denatura probe clare. Această interpretare este sugerată de Weichert prin coroborarea cu punctul 847 din hotărârea atacată, potrivit căruia, după cum am arătat deja, Tribunalul a considerat că „putea de asemenea să lase să se înțeleagă că Weichert se limitase să adopte un comportament imitativ în raport cu politica tarifară a Dole”.

195. Astfel cum am arătat mai sus, admiterea existenței unei denaturări a faptelor sau a probelor este subordonată îndeplinirii unor condiții stricte. O asemenea denaturare are loc numai atunci când, fără a recurge la noi elemente de probă, aprecierea elementelor de probă existente apare ca fiind vădit eronată ( 94 ). În schimb, denaturarea nu există atunci când aceste fapte și probe permit ca diferite aprecieri să fie plauzibile, iar Tribunalul a optat pentru una dintre ele.

196. O asemenea situație apare și în speță. Din declarația în discuție dată de Chiquita în cursul procedurii administrative nu a rezultat în mod clar că Weichert a avut doar un rol imitativ, preluând unilateral prețurile de referință ale Dole, sau că a fost implicată într‑o practică concertată având un scop anticoncurențial. Tribunalul a concluzionat că declarația dată de Chiquita nu a permis ca afirmația referitoare la rolul imitativ să fie întemeiată pe aceasta ( 95 ). O asemenea concluzie a fost pe deplin plauzibilă, având în vedere valoarea probantă redusă a acestei declarații referitoare la legătura dintre Weichert și Dole. Această concluzie a Tribunalului nu a fost, în nici un caz, vădit eronată.

197. Prin urmare, critica referitoare la denaturarea unor elemente de probă este nefondată.

c) Cu privire la critica referitoare la lipsa unui schimb de informații pentru viitor

198. În sfârșit, Weichert afirmă că, în speță, nu s‑a constatat niciun schimb de informații între Dole și Weichert privind propriul comportament viitor pe piață. În opinia Weichert, din această cauză nu se poate reține existența unei practici concertate anticoncurențiale între cele două întreprinderi.

199. În această privință, trebuie amintit că aprecierea situației de fapt și a probelor revine doar Tribunalului, Curtea neavând competență în acest sens, cu excepția existenței unei denaturări ( 96 ). Prin argumentația prezentată, Weichert incită Curtea să efectueze o nouă apreciere a situației de fapt, astfel încât aceasta trebuie respinsă ca inadmisibilă.

200. Numai din rațiuni de exhaustivitate, arătăm că, spre deosebire de argumentația prezentată de Weichert, în hotărârea atacată există mai multe fragmente în care se constată în mod clar existența unui schimb de informații între Dole și Weichert referitor la comportamentul lor viitor pe piață ( 97 ).

201. În acest context, nu prezintă importanță dacă numai o întreprindere își informează în mod unilateral concurenții cu privire la comportamentul pe care preconizează să îl adopte pe piață sau dacă toate întreprinderile în cauză se informează reciproc cu privire la deciziile și intențiile fiecăreia, deoarece, în acest mod, chiar și atunci când o singură întreprindere riscă să se expună și să ofere concurenților săi informații confidențiale cu privire la politica sa viitoare de afaceri, gradul de incertitudine cu privire la funcționarea în viitor a pieței se diminuează pentru toți participanții și apare riscul unei reduceri a concurenței și al constituirii unui comportament coluziv între concurenți ( 98 ).

202. Astfel, nu este cert dacă, în cadrul comunicărilor de stabilire anticipată a prețurilor, Dole și Weichert se informau reciproc despre comportamentul viitor al fiecăreia pe piață sau dacă Dole furniza unilateral asemenea informații către Weichert, fără a exista reciprocitate din partea Weichert către Dole. Această împrejurare nu ar modifica existența unei practici concertate anticoncurențiale, care este interzisă potrivit articolului 81 CE (devenit articolul 101 TFUE).

d) Concluzie intermediară

203. Prin urmare, primul motiv invocat de Weichert în cadrul recursului incident formulat în cauza C‑293/13 P este nefondat în totalitate.

2. Al doilea motiv: restrângerea concurenței prin obiect

204. În al doilea rând, în cadrul recursului incident formulat în cauza C‑293/13 P, Weichert critică Tribunalul pentru faptul că, în speță, a concluzionat în mod eronat în sensul că există o restrângere a concurenței prin obiect. Weichert consideră că Tribunalul s‑a limitat doar „să afirme” că, prin natura lor, comunicările de stabilire anticipată a prețurilor afectau concurența, fără a examina capacitatea concretă a acestora de restrângere a concurenței în contextul juridic și economic respectiv.

205. La prima vedere, am putea conchide că prin aceste argumente Weichert ar intenționa în mod inadmisibil să determine Curtea, în calitate de instanță de recurs, să substituie prin propria apreciere cu privire la situația de fapt și la elementele de probă pe cea realizată de Tribunal. În realitate, în speță Curții i se solicită să verifice dacă aprecierea Tribunalului referitoare la fapte și la mijloacele de probă s‑a realizat conform criteriilor și regulilor corecte. Este vorba despre o chestiune de drept care poate fi supusă controlului efectuat de Curte în calitate de instanță de recurs ( 99 ) și care, în contextul Hotărârii CB/Comisia ( 100 ), pronunțată recent, prezintă un interes special.

206. Arătăm de la bun început că, în speță, Tribunalul a examinat în detaliu împrejurările specifice pieței și, în această privință, argumentele prezentate și a întemeiat într‑un mod ușor de înțeles rațiunea pentru care schimbul de informații dintre întreprinderile în cauză trebuie considerat, prin natura sa, ca fiind dăunător pentru buna funcționare a concurenței. În acest sens, prezenta cauză se diferențiază în mod fundamental de cauza CB/Comisia menționată.

a) Criteriile juridice relevante

207. În cadrul domeniului de aplicare al articolului 81 CE (devenit articolul 101 TFUE), caracterul anticoncurențial al unei practici a întreprinderilor rezultă nu numai din efectele pe care le produce, ci și din obiectul său. Această concluzie este valabilă în egală măsură în privința acordurilor, a deciziilor și a practicilor concertate ( 101 ).

208. Nu orice schimb de informații între concurenți are ca obiect, în mod necesar, împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței interne, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE ( 102 ).

209. Pentru a aprecia dacă, prin natura sa, un asemenea schimb de informații reprezintă o restrângere suficientă a concurenței pentru a fi considerat o restrângere a concurenței prin obiect, în sensul articolului 81 alineatul (1) CE, trebuie să se țină seama de obiectivele pe care urmărește să le atingă, precum și de contextul economic și juridic în care are loc acest schimb de informații ( 103 ). În cadrul aprecierii contextului respectiv, trebuie să se țină seama deopotrivă de natura bunurilor sau a serviciilor afectate, de condițiile reale de funcționare și de structura pieței sau a piețelor relevante ( 104 ). Deși intenția părților nu constituie un element necesar, ea poate fi luată de asemenea în considerare în cadrul acestei aprecieri ( 105 ).

210. În cazul în care, pe baza criteriilor arătate mai sus, reiese că un schimb de informații între concurenți poate fi considerat, prin natura sa, ca fiind dăunător pentru buna funcționare a concurenței, astfel, cu alte cuvinte, că acesta reprezintă, prin el însuși, o restrângere suficientă a concurenței, nu trebuie analizate și avute în vedere efectele sale concrete asupra concurenței ( 106 ). Este doar necesar ca schimbul de informații să fie apt în mod concret să restrângă sau să denatureze concurența în cadrul pieței interne ( 107 ).

211. În plus, potrivit jurisprudenței Curții, operează prezumția relativă că întreprinderile participante la acțiunea concertată care rămân active pe piață țin seama de schimbul de informații cu concurenții lor pentru a determina propriul comportament pe această piață, iar proba contrară revine întreprinderilor în cauză ( 108 ).

b) Aplicarea criteriilor juridice relevante la cazul specific

212. Spre deosebire de cele susținute de Weichert, nu observăm niciun indiciu care să demonstreze că, în speță, Tribunalul a aplicat în mod eronat sau a examinat într‑un mod foarte superficial criteriile juridice menționate mai sus.

213. În general, avem impresia că Weichert atenuează cerințele pentru constatarea unui obiect anticoncurențial și a unui efect anticoncurențial, atunci când susține, astfel cum a procedat deja în prima instanță, că Tribunalul ar fi trebuit să ia în considerare „impact[ul] economic al comportamentului incriminat pe piața bananelor din Europa”. Astfel, în cadrul articolului 81 CE (articolul 101 TFUE), o asemenea luare în considerare nu este necesară pentru aprecierea comportamentului, ci numai pentru aprecierea efectului sau a efectelor acestuia ( 109 ).

– Cu privire la natura și la obiectul schimbului de informații

214. Mai întâi, Weichert susține în special că schimbul de informații privind prețurile de referință nu ar putea fi considerat, prin natura sa, anticoncurențial.

215. În această privință, trebuie arătat că un schimb de informații nu are un caracter anticoncurențial numai în cazul în care privește în mod direct prețurile practicate pe piață de întreprinderile în cauză. Astfel cum Curtea s‑a pronunțat deja, articolul 81 CE (articolul 101 TFUE) urmărește deopotrivă să protejeze structura pieței și, prin aceasta, concurența în sine ( 110 ). Prin urmare, constatarea existenței obiectului anticoncurențial al unei anumite măsuri nu depinde de existența unei legături directe între aceasta și prețul de consum ( 111 ). De asemenea, nu este necesară existența unei legături directe între informațiile care au făcut obiectul schimbului și pr