Keywords

Summary



Keywords

1. Concurență – Norme comunitare – Întreprindere – Noțiune – Unitate economică

[art. 81 alin. (1) CE]

2. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Persoana juridică responsabilă pentru exploatarea întreprinderii la momentul încălcării – Excepții

[art. 81 alin. (1) CE]

3. Concurență – Norme comunitare – Încălcare comisă de o filială – Imputare în sarcina societății‑mamă având în vedere legăturile economice și juridice care le unesc

[art. 81 alin. (1) CE]

4. Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut – Motiv întemeiat pe nemotivare sau pe insuficiența motivării – Motiv întemeiat pe inexactitatea motivării – Distincție

(art. 253 CE)

5. Drept comunitar – Principii generale de drept – Neretroactivitatea dispozițiilor penale – Domeniu de aplicare – Concurență

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (4), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (5)]

6. Concurență – Înțelegeri – Acorduri între întreprinderi – Obligația Comisiei de a dovedi durata încălcării

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (3)]

7. Concurență – Procedură administrativă – Termen de prescripție în materie de investigări – Data de la care începe să curgă termenul

(art. 81 CE; Acordul privind SEE, art. 53; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 25)

8. Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Conținut

(art. 253 CE)

9. Concurență – Amenzi – Răspundere solidară pentru plată – Condiții

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

10. Concurență – Amenzi – Răspundere solidară pentru plată – Întindere

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

11. Concurență – Amenzi – Răspundere solidară pentru plată – Posibilitate pentru fiecare debitor de a introduce o acțiune în anulare împotriva unei asemenea decizii

[art. 81 alin. (1) CE; Acordul privind SEE, art. 53]

12. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Principiul individualizării pedepselor – Conținut

[art. 81 alin. (1) CE]

13. Drept comunitar – Principii – Dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă – Consacrare prin Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și reafirmare prin Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene

(Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47)

14. Concurență – Principii – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Control jurisdicțional efectiv al deciziilor Comisiei – Instanță independentă și imparțială – Competență de fond

(art. 81 CE, 229 CE și 230 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 17, și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 31)

15. Concurență – Norme comunitare – Caracter de ordine publică

(art. 81 CE; Acordul privind SEE, art. 53)

16. Concurență – Procedură administrativă – Decizie de constatare a unei încălcări și de aplicare a unei amenzi – Obligația de a respecta principiul competențelor de atribuire

[art. 5 CE și 81 CE; Acordul privind SEE, art. 53; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 7 alin. (1) și art. 23 alin. (2)]

17. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Comunicarea privind obiecțiunile – Caracter provizoriu – Renunțare la obiecțiunile care se dovedesc neîntemeiate în privința anumitor societăți, care determină o deteriorare a poziției societății care rămâne destinatară a deciziei atacate – Admisibilitate, în vederea exercitării de către societate a dreptului de a fi audiată

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 19 alin. (1), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (1)]

18. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante – Rol de conducător sau de instigator al încălcării – Noțiune

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctele 2 și 3]

19. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe agravante – Rolul de conducător al încălcării – Rol deținut succesiv de diferite întreprinderi și de societățile care le conduc

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 2]

20. Concurență – Amenzi – Cuantum – Puterea de apreciere a Comisiei – Control jurisdicțional – Competență de fond

(art. 229 CE; Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 17, și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 31)

21. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Luarea în considerare a cifrei de afaceri mondiale, realizată în ultimul an întreg de încălcare și aferentă produselor sau serviciilor vizate de aceasta

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

Summary

1. În dreptul concurenței, noțiunea de întreprindere trebuie interpretată în sensul că desemnează o unitate economică din punctul de vedere al obiectului încălcării în cauză. Interzicând întreprinderilor în special încheierea de acorduri sau participarea la practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței interne, articolul 81 alineatul (1) CE se adresează unor entități economice care constau, fiecare, într‑o organizare unitară de elemente personale, materiale și imateriale ce urmărește în mod durabil un scop economic determinat și care poate contribui la săvârșirea unei încălcări vizate de aceste dispoziții.

(a se vedea punctul 63)

2. În materia concurenței, conform principiului răspunderii personale, potrivit căruia o persoană poate răspunde numai pentru propriile sale acte, revine, în principiu, persoanei care conducea întreprinderea la momentul la care a participat la încălcare să răspundă pentru aceasta, chiar dacă, la momentul adoptării deciziei de constatare a încălcării, întreprinderea respectivă se află în răspunderea sau sub conducerea unei alte persoane.

În anumite împrejurări excepționale, jurisprudența admite că se poate deroga de la principiul caracterului personal al răspunderii pentru aplicarea criteriului denumit „al continuității economice”, în temeiul căruia o încălcare a normelor de concurență poate fi imputată succesorului economic al unei persoane juridice care este autoarea încălcării, chiar dacă această persoană juridică nu a încetat să existe la data adoptării deciziei de constatare a încălcării respective, pentru ca efectul util al acestor norme să nu fie compromis din cauza schimbărilor aduse, în special, formei juridice a societăților în cauză.

Comisia nu aplică în mod întemeiat criteriul denumit „al continuității economice” și stabilește răspunderea personală pentru participarea unei filiale la încălcare în sarcina societății‑mamă care a condus direct această întreprindere înainte de cedarea sa unor filiale exclusive sau cvasiexclusive până la data la care filialele respective și întreprinderea menționată au fost cedate în final unui alt grup.

(a se vedea punctele 65, 66, 72 și 78)

3. Comisia are în principiu obligația să demonstreze că societatea‑mamă a exercitat efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale pe piață, pe baza unui ansamblu de elemente factuale printre care, în special, eventuala putere de conducere exercitată de societatea‑mamă asupra filialei sale. Cu toate acestea, Comisia poate prezuma în mod rezonabil că o filială al cărei capital este deținut integral de societatea‑mamă aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă și că această prezumție privind răspunderea implică lipsa obligației din partea Comisiei de a verifica dacă societatea‑mamă a exercitat efectiv această putere de conducere asupra filialei sale. În cazul în care, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia își exprimă intenția de a stabili în sarcina societății‑mamă răspunderea personală pentru o încălcare imputabilă filialei sale invocând prezumția privind răspunderea care decurge din deținerea integrală a capitalului filialei de societatea‑mamă, societatea‑mamă care intenționează să conteste răspunderea are obligația să prezinte în cursul procedurii administrative sau, cel mai târziu, în fața instanței Uniunii elemente suficient de probatorii pentru a răsturna prezumția, demonstrând că, în pofida deținerii integrale a capitalului social al acesteia de către societatea‑mamă, filiala își stabilea cu totul autonom modul său de acțiune pe piață.

În decizia prin care se constată o încălcare, Comisia trebuie să fie în măsură să țină seama de răspunsurile date de întreprinderile în cauză la comunicarea privind obiecțiunile. În această privință, Comisia nu trebuie numai să accepte sau să respingă argumentele întreprinderilor în cauză, ci să recurgă deopotrivă la analiza proprie a faptelor invocate de ele, fie pentru a renunța la obiecțiunile care s‑ar dovedi neîntemeiate, fie pentru a‑și structura sau a‑și completa, atât în fapt, cât și în drept, argumentarea pentru susținerea obiecțiunilor pe care le reține. Această situație se regăsește atunci când decizia Comisiei se întemeiază nu numai pe prezumția privind răspunderea care decurge din deținerea integrală a capitalului filialelor de societatea lor mamă, ci și pe elemente factuale expuse în cursul procedurii administrative și care demonstrează că:

– în cadrul grupului, organizarea operațională avea prioritate asupra structurii juridice și activitățile legate de proiectele incriminate erau conduse, la cel mai înalt nivel, de societatea‑mamă și de predecesorii săi,

– șase membri ai consiliului de administrație ai societăților filiale fuseseră, în mod simultan sau succesiv, membri ai consiliului de administrație al societăților centrale înainte de cedarea lor ulterioară unui alt grup,

– numirea de către societatea‑mamă a unui nou membru al consiliului de administrație al filialelor sale active în sectorul în discuție susține concluzia potrivit căreia societatea‑mamă exercitase o influență decisivă asupra filialelor sale și

– în ceea ce privește operațiunile de restructurare intragrup, schimbarea numelui comercial al filialelor active în sectorul în discuție, intervenită imediat după cesiunea intergrupuri, atestă integrarea lor în grup.

De asemenea, Comisia consideră în mod întemeiat că delegarea de funcții de ordin comercial nu putea exonera societatea‑mamă de răspunderea sa, din moment ce ea însăși admite că, la momentul încălcării, trebuia să aprobe toate proiectele de ofertă pentru proiectele incriminate care depășeau un anumit prag sau care comportau anumite „riscuri substanțiale” pentru grup.

(a se vedea punctele 86, 87, 91, 97, 116 și 144)

4. În ceea ce privește obligația de motivare care revine Comisiei, în special atunci când adoptă o decizie de constatare a unei încălcări a normelor de concurență, trebuie efectuată o distincție între critica întemeiată pe nemotivare sau pe insuficiența motivării și cea întemeiată pe inexactitatea motivelor deciziei ca urmare a unei erori privind situația de fapt sau în aprecierea juridică. Acest din urmă aspect are legătură cu examinarea legalității pe fond a deciziei atacate, iar nu cu încălcarea normelor fundamentale de procedură și, în consecință, nu poate constitui o încălcare a articolului 253 CE.

(a se vedea punctul 88)

5. Principiul neretroactivității dispozițiilor penale este un principiu comun tuturor ordinilor juridice ale statelor membre, consacrat deopotrivă la articolul 7 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și face parte integrantă dintre principiile generale de drept a căror aplicare este asigurată de instanța Uniunii. Chiar dacă din articolul 15 alineatul (4) din Regulamentul nr. 17 și din articolul 23 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1/2003 rezultă că deciziile Comisiei de aplicare a unor amenzi pentru încălcarea dreptului concurenței nu au caracter penal, Comisia are obligația de a respecta principiile generale de drept al Uniunii, îndeosebi principiul neretroactivității, în toate procedurile administrative care pot determina sancțiuni în temeiul dreptului concurenței.

Această respectare impune ca normele privind imputarea, în sarcina persoanelor fizice sau juridice, a încălcărilor dreptului concurenței să corespundă celor prevăzute la momentul la care a fost săvârșită încălcarea. Atunci când mai multor persoane li se poate atribui răspunderea personală pentru participarea la o încălcare a uneia și aceleiași întreprinderi, în sensul dreptului concurenței, acestea trebuie considerate răspunzătoare în solidar pentru încălcarea respectivă. În plus, pot fi personal și în solidar răspunzătoare pentru participarea uneia și aceleiași întreprinderi la o încălcare persoana în răspunderea sau sub conducerea căreia întreprinderea era direct plasată la momentul săvârșirii încălcării și persoana care, prin faptul că exercita efectiv o putere de control asupra celei dintâi și îi stabilea comportamentul pe piață, conducea indirect aceeași întreprindere la momentul săvârșirii încălcării.

(a se vedea punctele 131-134)

6. În ceea ce privește durata unei încălcări a normelor de concurență, principiul securității juridice impune ca, în lipsa unor elemente de probă susceptibile să o stabilească direct, Comisia trebuie să invoce cel puțin elemente de prob ă care se raportează la fapte suficient de apropiate în timp, astfel încât să se poată admite în mod rezonabil că această încălcare a continuat neîntrerupt între două date exacte. În ceea privește mijloacele de probă, în mod obișnuit activitățile pe care practicile și acordurile anticoncurențiale le presupun se desfășoară în mod clandestin, reuniunile se țin în secret, cel mai adesea într‑o țară terță, iar documentația aferentă acestora este redusă la minimum. Chiar în cazul în care Comisia descoperă elemente care atestă în mod explicit un contact nelegal între operatori, precum procesele‑verbale ale unei reuniuni, de regulă, acestea nu vor fi decât fragmentare și disparate, astfel încât adesea este necesar ca anumite detalii să fie reconstituite prin deducții. În majoritatea cazurilor, existența unei practici sau a unui acord anticoncurențial trebuie să fie dedusă dintr‑un anumit număr de coincidențe și de indicii care, privite în ansamblu, pot constitui, în lipsa unei alte explicații coerente, dovada unei încălcări a dreptului concurenței. În cadrul unei încălcări întinse pe mai mulți ani, faptul că manifestările înțelegerii intervin în perioade diferite, care pot fi separate prin intervale de timp mai lungi sau mai puțin lungi, nu are incidență asupra existenței acestei înțelegeri dacă acțiunile diferite care fac parte din această înțelegere urmăresc o singură finalitate și se înscriu în cadrul unei încălcări cu caracter unic și continuu.

Rezultă că, în situația în care, analizate în ansamblu, unele acorduri contrare normelor de concurență aveau vocație să producă efecte între data intrării în vigoare a unuia dintre ele și data încetării validității altuia, Comisia a putut să considere în mod întemeiat că aceste acorduri constituie un indiciu privind continuarea încălcării în mod neîntrerupt pe întreaga perioadă în discuție. Astfel, dovezile privind unele manifestări repetate în cadrul înțelegerii, precum și seria de indicii colectate de Comisie privind faptul că activitățile la care a participat întreprinderea în cauză în cadrul înțelegerii au continuat în toată perioada în discuție trebuie privite ca o dovadă suficientă a continuării neîntrerupte a înțelegerii între datele reținute în decizia Comisiei.

(a se vedea punctele 164-166, 176 și 177)

7. În temeiul articolului 25 din Regulamentul nr. 1/2003, prerogativa Comisiei de a aplica o sancțiune ca urmare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European se prescrie în cinci ani. Termenul de prescripție curge din ziua în care se comite încălcarea. Totuși, în cazul unor încălcări continue sau repetate, termenul de prescripție se calculează din ziua încetării încălcării.

(a se vedea punctul 188)

8. Comisia nu poate fi criticată pentru faptul că nu a motivat în mod specific decizia de aplicare a unei amenzi care urmează să fie plătită în solidar de două societăți, în cazul încălcării normelor de concurență, în raport cu împrejurarea că ele nu mai formau o entitate economică unică la data adoptării acestei decizii atacate, din moment ce, în opinia sa, această împrejurare nu se opunea plății în solidar a amenzii aplicate. Astfel, Comisia nu are obligația de a insera în decizie o motivare exactă cu privire la un anumit număr de aspecte care îi par în mod vădit nerelevante, nesemnificative sau în mod clar secundare propriei aprecieri.

(a se vedea punctul 200)

9. Caracterul solidar al plății amenzilor datorate ca urmare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) este un efect juridic care rezultă, de drept, din dispozițiile materiale ale acestor articole.

Caracterul solidar al plății unei amenzi datorate ca urmare a participării unei întreprinderi la o încălcare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE rezultă din faptul că fiecare dintre persoanele în cauză poate răspunde personal pentru participarea întreprinderii la încălcare. Caracterul unic al comportamentului unei întreprinderi pe piață justifică obligarea în solidar, în vederea aplicării dreptului concurenței, a societăților sau, mai general, a subiectelor de drept care pot răspunde personal. Caracterul solidar al plății amenzilor aplicate ca urmare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, prin faptul că acesta contribuie la garantarea recuperării efective a amenzilor menționate, participă la obiectivul de descurajare urmărit în general de dreptul concurenței, cu respectarea principiului ne bis in idem , principiu fundamental al dreptului Uniunii, consacrat deopotrivă la articolul 4 din Protocolul nr. 7 la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului, care interzice, în privința aceleiași încălcări a dreptului concurenței, sancționarea mai mult de o dată a aceluiași comportament al întreprinderii pe piață prin intermediul subiectelor de drept care pot răspunde personal pentru acest comportament.

Faptul că răspunderile personale ale mai multor societăți ca urmare a participării aceleiași întreprinderi la o încălcare nu sunt identice nu se opune împrejurării ca acestora să li se aplice o amendă de plătit în solidar, din moment ce caracterul solidar al plății amenzii acoperă numai perioada de încălcare, în care acestea formau o unitate economică și constituiau, așadar, o întreprindere în sensul dreptului concurenței.

(a se vedea punctele 204-206)

10. În măsura în care motivul întemeiat pe o încălcare a principiului securității juridice poate fi interpretat ca o excepție de nelegalitate îndreptată împotriva normelor în materia plății în solidar a amenzilor, din cauză că aceste norme ar fi o sursă de incertitudine privind plata amenzii, stabilirea debitorului obligației de plată și a situației juridice a codebitorilor solidari, motivul menționat implică pronunțarea asupra înseși legalității regimului de „plată în solidar a amenzilor” din dreptul concurenței și verificarea aspectului dacă societățile sancționate pot cunoaște cu suficientă precizie drepturile și obligațiile care decurg din acest regim.

În această privință, la fel ca noțiunea „întreprindere” în sensul dreptului concurenței, al cărei efect de drept este, noțiunea „plată în solidar a amenzilor” este o noțiune autonomă care trebuie interpretată prin referire la obiectivele și la sistemul dreptului concurenței la care participă și, după caz, la principiile generale care rezultă din toate sistemele de drept naționale. În lipsa unei mențiuni contrare în cuprinsul deciziei prin care Comisia aplică o amendă care urmează a fi plătită în solidar de mai multe societăți ca urmare a comportamentului ilicit al unei întreprinderi, aceasta le impută comportamentul respectiv în mod egal din punctul de vedere al răspunderii. În plus, societățile obligate să plătească în solidar o amendă trebuie să plătească o amendă unică, al cărei cuantum este stabilit prin referire la cifra de afaceri a întreprinderii în cauză.

Din aceasta rezultă că fiecare societate trebuie să plătească întregul cuantum al amenzii către Comisie și că plata efectuată de una dintre acestea le liberează pe toate în raport cu Comisia. Societățile cărora li se aplică o amendă care urmează a fi plătită în solidar și cărora li se atribuie, în lipsa unei mențiuni contrare în decizia de aplicare a amenzii, o răspundere egală în săvârșirea încălcării trebuie, în principiu, să contribuie în mod egal la plata amenzii aplicate din cauza acestei încălcări. În consecință, societatea care, după ce a fost eventual incriminată de Comisie, plătește integral cuantumul amenzii poate, chiar în temeiul deciziei Comisiei, să acționeze pentru restituirea sumelor nedatorate împotriva fiecăruia dintre debitorii săi solidari pentru cota lui parte. Astfel, deși decizia prin care mai multor societăți li se aplică o amendă care urmează a fi plătită în solidar nu permite să se stabilească a priori care dintre aceste societăți va avea obligația efectivă să plătească amenda în contul Comisiei, ea nu permite existența niciunei îndoieli cu privire la cotele‑părți ale cuantumului amenzii ce le revin în nume propriu, astfel încât fiecare dintre ele va putea, după caz, să acționeze împotriva codebitorilor solidari pentru restituirea sumelor pe care le‑ar fi plătit în plus față de această cotă‑parte.

(a se vedea punctele 213 și 215)

11. Caracterul solidar al plății amenzilor în dreptul concurenței nu se opune dreptului fiecăreia dintre societățile sancționate de a introduce o acțiune în anulare a deciziei prin care Comisia le‑a aplicat o amendă de plată în solidar.

(a se vedea punctul 217)

12. Principiul individualizării pedepselor și a sancțiunilor, aplicabil în orice procedură administrativă care poate conduce la sancțiuni în temeiul dreptului concurenței, impune ca o persoană să fie sancționată numai pentru faptele care îi sunt imputate în mod individual. Această situație se regăsește atunci când două societăți au fost sancționate din cauza participării unei întreprinderii la o încălcare, pentru fapte care le‑au fost imputate individual de Comisie, ca urmare a răspunderii care le revine în calitate de conducătoare, directe sau indirecte, ale acestei întreprinderi.

(a se vedea punctele 219 și 220)

13. Cerința unui control jurisdicțional constituie un principiu general de drept al Uniunii care decurge din tradițiile constituționale comune statelor membre și care a fost de asemenea consacrat la articolele 6 și 13 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului. Dreptul la o cale de atac efectivă a fost, în plus, reafirmat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

(a se vedea punctul 224)

14. Cerința unui control jurisdicțional efectiv se aplică în special tuturor deciziilor Comisiei de constatare și de sancționare a unei încălcări a dreptului concurenței. În temeiul articolului 17 din Regulamentul nr. 17 și al articolului 31 din Regulamentul nr. 1/2003, Tribunalul are competență de fond, în sensul articolului 229 CE, cu privire la acțiunile introduse împotriva deciziilor prin care Comisia stabilește sau a stabilit o amendă și poate elimina, reduce sau mări amenda aplicată.

În cadrul acțiunilor întemeiate pe articolul 230 CE, controlul legalității unei decizii a Comisiei de imputare a unei încălcări a dreptului concurenței unor persoane fizice sau juridice și de aplicare, pe acest temei, a unei amenzi trebuie considerat un control jurisdicțional efectiv al acestei decizii. Intensitatea controlului exercitat de instanța Uniunii și, prin urmare, caracterul efectiv al căilor de atac formulate împotriva deciziilor prin care Comisia constată o încălcare a normelor de concurență și stabilește o amendă sunt întărite și de competența de fond conferită Tribunalului în această materie. Dincolo de simplul control al legalității, care permite doar respingerea acțiunii în anulare sau anularea actului atacat, competența de fond de care dispune abilitează instanța Uniunii de a reforma actul atacat, chiar în lipsa anulării, luând în considerare toate împrejurările de fapt, pentru a modifica, de exemplu, cuantumul amenzii aplicate.

(a se vedea punctele 225-227)

15. Articolul 81 CE și, prin analogie, articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) constituie dispoziții de ordine publică, indispensabile îndeplinirii misiunilor încredințate Comunității Europene și SEE, astfel încât răspunderea și sancțiunea suportate de societăți în cazul unei încălcări a acestor dispoziții nu pot fi lăsate la libera lor dispoziție.

(a se vedea punctul 229)

16. În temeiul articolului 5 CE, Comunitatea acționează în limitele competențelor conferite și ale scopurilor atribuite prin tratat. Astfel, aceasta nu dispune de competențe de atribuire.

În cazul în care Comisia inițiază o procedură în vederea adoptării unei decizii de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), ea are competență unică, în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 sau al articolului 7 alineatul (1) ori al articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, de a constata această încălcare și de a aplica amenzi întreprinderilor care, cu intenție sau din neglijență, au participat la încălcare. Sub sancțiunea nerespectării principiului competențelor de atribuire, Comisia nu poate delega unui terț atribuțiile care îi sunt conferite de dispozițiile citate anterior.

Nu se poate considera că, într‑un caz determinat, Comisia a delegat unei instanțe naționale sau unui arbitru o parte din competențele care îi sunt atribuite pentru a constata și a sancționa asemenea încălcări, din moment ce, în decizia adoptată în același caz, Comisia a stabilit cota de răspundere care revine fiecăreia dintre cele două societăți distincte pentru participarea întreprinderii în cauză la încălcare și, prin urmare, cota‑parte a fiecăreia din cuantumul amenzii în raport cu care răspund în solidar față de Comisie.

(a se vedea punctele 233, 234 și 236)

17. Comunicarea privind obiecțiunile constituie un document pregătitor ale cărui aprecieri de fapt și de drept au un caracter pur provizoriu. Pentru acest motiv, Comisia poate și chiar trebuie să țină seama de elementele care rezultă din procedura administrativă, între altele, pentru a renunța la obiecțiunile care s‑ar dovedi neîntemeiate. Din moment ce o societate sancționată pentru încălcări ale dreptului concurenței a fost în măsură să își expună în mod util, înainte de adoptarea deciziei atacate, punctul de vedere în legătură cu renunțarea de către Comisie, în această decizie, la o obiecțiune pe care o reținuse anterior în cazul altor societăți pentru a stabili în sarcina lor răspunderea solidară, împreună cu prima societate, pentru participarea uneia și aceleiași întreprinderi la încălcare nu s‑a încălcat dreptul la apărare al primei întreprinderi ca urmare a neconcordanței dintre comunicarea privind obiecțiunile și decizia atacată.

(a se vedea punctele 248, 249 și 262)

18. Rolul de conducător avut de una sau mai multe întreprinderi în cadrul unei înțelegeri trebuie luat în considerare în vederea stabilirii cuantumului amenzii, în măsura în care întreprinderile care au avut un asemenea rol trebuie să aibă o răspundere specifică în raport cu alte întreprinderi. Pentru a fi calificată drept conducător al unei înțelegeri, o întreprindere trebuie să fi reprezentat o forță motrice semnificativă pentru înțelegere sau să fi avut o răspundere deosebită și concretă în funcționarea acesteia. Această situație se regăsește atunci când o întreprindere a avut un rol de conducător al înțelegerii, asumându‑și funcțiile de „secretar european” al înțelegerii, funcții care i‑ar conferi un rol de conducător în coordonarea înțelegerii și, în orice ipoteză, în funcționarea concretă a acesteia, în special atunci când „secretarul european” menționat era punctul de contact dintre membrii înțelegerii și avea un rol crucial în funcționarea înțelegerii, în sensul că facilita schimbul de informații în cadrul acesteia și centraliza, colecta și schimba cu ceilalți membri ai înțelegerii informații esențiale funcționării sale, în special informații referitoare la anumite proiecte deosebit de importante, prin faptul că organiza și asigura secretariatul reuniunilor de lucru și că, ocazional, modifica codurile destinate să disimuleze aceste reuniuni sau aceste contacte.

(a se vedea punctele 280, 283 și 287)

19. În materia concurenței, în cazul unei încălcări de lungă durată în cursul căreia diferite întreprinderi au avut succesiv, sub conducerea diferitor societăți, în perioade bine determinate, rolul de conducător al încălcării, principiile egalității de tratament și proporționalității impun ca societăților care au condus una sau mai multe întreprinderi care au avut, sub conducerea lor, rolul de „conducător al încălcării” să li se aplice o majorare diferită a cuantumului de bază al amenzilor care le revin atunci când este substanțial diferită perioada în care acea întreprindere sau acele întreprinderi au avut acel rol sub conducerea acelor societăți. Rolul de conducător se raportează la funcționarea înțelegerii și, spre deosebire de rolul de instigator al încălcării, se înscrie în mod obligatoriu într‑o anumită perioadă. Prin urmare, trebuie să se țină seama de faptul că unei societăți care a condus una dintre întreprinderile care au participat la înțelegere i se poate imputa rolul motrice avut de aceasta din urmă în funcționarea înțelegerii în cel mult un sfert din perioada săvârșirii încălcării, în timp ce unei alte societăți, care a condus o altă întreprindere care a participat la înțelegere, i se poate imputa rolul motrice avut de aceasta din urmă în funcționarea înțelegerii pentru mai mult de trei sferturi din acea perioadă.

Rezultă că, prin impunerea unei majorări identice a cuantumului de bază al amenzii aplicate societăților care au deținut, prin intermediul întreprinderilor pe care le conduceau, rolul de conducător al înțelegerii, deși perioadele în care întreprinderea în cauză sau întreprinderile în cauză au exercitat, sub conducerea lor, funcțiile de conducător al înțelegerii erau substanțial diferite, Comisia a încălcat principiile egalității de tratament și proporționalității.

În schimb, chiar dacă se presupune aplicarea nelegală de către Comisie a criteriilor care au determinat calificarea drept conducător al încălcării, prin faptul că nu a reținut această calificare în sarcina unei întreprinderi, în pofida rolului semnificativ avut de aceasta în cadrul înțelegerii, o asemenea nelegalitate, săvârșită în favoarea altuia, nu ar justifica admiterea criticilor întemeiate pe nerespectarea principiului egalității de tratament sau al nediscriminării.

(a se vedea punctele 307, 308, 311 și 312)

20. Competența de fond conferită instanței Uniunii de articolul 17 din Regulamentul nr. 17 și de articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003 o împuternicește, dincolo de simplul control al legalității sancțiunii, să substituie aprecierea Comisiei cu propria apreciere și, în consecință, să elimine, să reducă sau să majoreze amenda aplicată atunci când îi este supusă aprecierii problema cuantumului acesteia. În cadrul acestei aprecieri, se impune asigurarea faptului ca majorarea aferentă rolului de conducător al înțelegerii avut de întreprinderea în cauză să fie stabilită la un nivel care să îi garanteze caracterul descurajator.

(a se vedea punctele 318 și 319)

21. În cazul impunerii de amenzi mai multor societăți pentru participarea unor întreprinderi, aflate sub conducerea acestora, la o încălcare a normelor de concurență și în cadrul stabilirii cuantumului care revine fiecăreia dintre ele, Comisia nu se îndepărtează de metoda de calcul enunțată în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, nici nu depășește cadrul juridic al sancțiunilor definit de articolul 15 din Regulamentul nr. 17 și de articolul 23 din Regulamentul nr. 1/2003 și nici nu încalcă principiul proporționalității prin faptul că decide să se raporteze, în principiu, la cifra de afaceri mondială aferentă proiectelor incriminate realizată de fiecare întreprindere în cursul ultimului an întreg de încălcare pentru a aprecia dimensiunea și puterea economică ce îi sunt caracteristice la momentul încălcării. Această situație se regăsește în special atunci când Comisia consideră că, având în vedere caracterul mondial al unei înțelegeri, se impune drept bază de comparație a importanței referitoare la fiecare întreprindere partea din cifra de afaceri mondială aferentă proiectelor vizate de această înțelegere, parte deținută de fiecare întreprindere în cursul ultimului an întreg de participare a întreprinderii la încălcarea constatată, această bază de comparație fiind de natură să reflecte în mod fidel capacitatea fiecărei întreprinderi de a produce prejudicii grave celorlalți operatori pe teritoriul Spațiului Economic European și să furnizeze un indiciu privind contribuția fiecăreia la eficacitatea înțelegerii în ansamblu sau, dimpotrivă, privind instabilitatea care ar fi prevalat în cadrul înțelegerii dacă întreprinderea respectivă nu ar fi participat la înțelegere.

(a se vedea punctele 360 și 362)