ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Cauza C-310/08

London Borough of Harrow

împotriva

Nimco Hassan Ibrahim

și

Secretary of State for the Home Department

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Libera circulație a persoanelor — Dreptul de ședere al unui resortisant al unui stat terț, care este soțul unui resortisant al unui stat membru, și al copiilor acestora, ei înșiși resortisanți ai unui stat membru — Încetarea activității salariate a resortisantului unui stat membru urmată de plecarea sa din statul membru gazdă — Înscrierea copiilor într-o instituție de învățământ — Lipsa mijloacelor de subzistență — Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 — Articolul 12 — Directiva 2004/38/CE”

Concluziile avocatului general J. Mazák prezentate la 20 octombrie 2009 I ‐ 1068

Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 23 februarie 2010 I ‐ 1084

Sumarul hotărârii

Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Drept de acces al copiilor unui lucrător la sistemul de învățământ organizat de statul membru gazdă – Drept de ședere pentru a urma cursurile în sistemul de învățământ general (Regulamentul nr. 1612/68 al Consiliului, art. 12) Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Dreptul de ședere al membrilor familiei – Copiii unui resortisant al unui stat membru care lucrează sau a lucrat în statul membru gazdă – Părinte în îngrijirea căruia se află în fapt acești copii (Regulamentul nr. 1612/68 al Consiliului, art. 10 și 12; Directiva 2004/38 a Parlamentului European și a Consiliului)
Cauza C-480/08

Maria Teixeira

împotriva

London Borough of Lambeth

și

Secretary of State for the Home Department

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Libera circulație a persoanelor — Drept de ședere — Resortisant al unui stat membru care a lucrat în alt stat membru unde a rămas după încetarea activității sale profesionale — Copil care urmează o formare profesională în statul membru gazdă — Lipsa mijloacelor de subzistență proprii — Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 — Articolul 12 — Directiva 2004/38/CE”

Concluziile avocatului general J. Kokott prezentate la 20 octombrie 2009 I ‐ 1112

Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 23 februarie 2010 I ‐ 1144

Sumarul hotărârii

Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Drept de acces al copiilor unui lucrător la sistemul de învățământ organizat de statul membru gazdă – Drept de ședere pentru a urma cursurile în sistemul de învățământ general (Regulamentul nr. 1612/68 al Consiliului, art. 12) Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Dreptul de ședere al membrilor familiei – Resortisant al unui stat membru care a fost încadrat în muncă în statul membru gazdă – Părinte care asigură în fapt îngrijirea copilului care urmează studii în acest stat membru (Regulamentul nr. 1612/68 al Consiliului, art. 10 și 12; Directiva 2004/38 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 7) Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Dreptul de ședere al membrilor familiei – Părinte care asigură în fapt îngrijirea copilului care își exercită dreptul de a urma studii (Regulamentul nr. 1612/68 al Consiliului, art. 12) Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Dreptul de ședere al membrilor familiei – Părinte care asigură în fapt îngrijirea copilului care urmează studii în statul membru gazdă (Regulamentul nr. 1612/68 al Consiliului, art. 12) Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Dreptul de ședere al membrilor familiei – Părinte care asigură în fapt îngrijirea copilului care urmează studii în statul membru gazdă (Regulamentul nr. 1612/68 al Consiliului, art. 12)
Keywords

Summary



Keywords

1. Apropierea legislațiilor – Protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale – Directiva 85/577

[Directiva 85/577 a Consiliului, art. 1 alin. (1) a doua liniuță și art. 2]

2. Apropierea legislațiilor – Protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale – Directiva 85/577

[Directiva 85/577 a Consiliului, art. 5 alin. (2)]

Summary

1. Directiva 85/577 privind protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale se aplică în ceea ce privește un contract încheiat între un comerciant și un consumator în cadrul unei operațiuni efectuate cu ocazia unei vizite nesolicitate la domiciliul acestuia din urmă, ce are ca obiect aderarea acestui consumator la un fond imobiliar închis constituit sub forma unei societăți de persoane în cazul în care scopul prioritar al unei astfel de aderări nu este de a deveni membru al societății în cauză, ci de a realiza un plasament de capital.

(a se vedea punctele 28 și 34 și dispozitiv 1)

2. Articolul 5 alineatul (2) din Directiva 85/577 privind protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale nu se opune unei norme naționale potrivit căreia, în cazul revocării actului de aderare la un fond imobiliar închis constituit sub forma unei societăți de persoane, aderare efectuată în urma unei operațiuni realizate cu ocazia unei vizite nesolicitate a unui comerciant la domiciliul consumatorului, acesta din urmă are un drept de creanță împotriva acestei societăți asupra soldului lichidării calculat în funcție de valoarea participării sale la data retragerii sale din acest fond și poate, astfel, obține eventual restituirea unei sume inferioare aportului său sau poate fi obligat să participe la pierderile fondului respectiv.

Astfel, chiar dacă este neîndoielnic faptul că directiva are ca scop protecția consumatorilor, aceasta nu înseamnă că protecția acordată este absolută. Astfel, atât din economia generală, cât și din modul de redactare a mai multe dispoziții din această directivă rezultă că protecția menționată are anumite limite. În ceea ce privește, mai precis, consecințele exercitării dreptului de renunțare, notificarea revocării are ca efect, atât pentru consumator, cât și pentru comerciant, restabilirea situației inițiale. Nu este însă mai puțin adevărat că nicio dispoziție a directivei nu exclude posibilitatea ca, în anumite situații specifice, consumatorul să aibă unele obligații față de comerciant și să fie nevoit, în aceste cazuri, să suporte anumite consecințe ca urmare a exercitării dreptului său de reziliere.

(a se vedea punctele 44, 45 și 50 și dispozitiv 2)
2

Această cerere a fost formulată în cadrul a patru proceduri de control jurisdicțional inițiate în fața High Court având fiecare ca obiect obținerea, printre altele, a unei ordonanțe (certiorari) de anulare a deciziei prin care Minister for Justice, Equality and Law Reform (ministrul justiției, al egalității și al reformei legislative, denumit în continuare „Minister for Justice”) a refuzat să acorde un permis de ședere resortisantului unei țări terțe căsătorit cu o persoană, cetățean al Uniunii, stabilită în Irlanda.
4

Potrivit articolului 12 din Convenția de la Haga din 1980: „Când un copil a fost deplasat sau reținut ilicit în înțelesul articolului 3 și o perioadă de mai puțin de un an s-a scurs cu începere de la deplasare sau neînapoiere în momentul introducerii cererii înaintea autorității judiciare sau administrative a statului contractant unde se afla copilul, autoritatea sesizată dispune înapoierea sa imediată. Autoritatea judiciară sau administrativă, sesizată fiind chiar după expirarea perioadei de un an prevăzute la alineatul precedent, urmează, de asemenea, să dispună înapoierea copilului, afară dacă nu se stabilește că copilul s-a integrat în noul său mediu. Când autoritatea judiciară sau administrativă a statului solicitat are motive de a crede că copilul a fost luat într-un alt stat, ea poate suspenda procedura sau respinge cererea de înapoiere a copilului.”
18

În aceste condiții, Corte suprema di cassazione a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară: „În scopuri de TVA, conform articolului 9 alineatul (2) litera (e) din A șasea directivă […], care este locul prestării serviciului de publicitate furnizat de către o persoană stabilită pe teritoriul unui stat membru al Comunității Europene, în favoarea unui client stabilit în afara Comunității, dar care are reprezentant fiscal pe teritoriul unui stat membru, și, în special, este acesta locul unde este stabilit destinatarul mesajului, locul unde are sediul societatea reprezentant fiscal pentru Italia a societății din afara Comunității, locul unde are sediul societatea din afara Comunității care solicită serviciul de publicitate sau locul unde are sediul clientul societății din afara Comunității?”
8

Sub titlul „Patrimoniu intern”, articolul 121 din BewG are următorul cuprins: „Patrimoniul intern cuprinde: 1. patrimoniul agricol și forestier intern; 2. patrimoniul imobiliar intern; 3. patrimoniul de exploatare intern. Este considerat astfel patrimoniul care servește la desfășurarea unei activități industriale sau comerciale pe teritoriul național, atunci când este menținut în acest scop un sediu permanent pe teritoriul național sau atunci când a fost desemnat un reprezentant permanent; 4. acțiuni ale societăților de capitaluri, atunci când societatea are sediul sau direcția comercială pe teritoriul național și când asociatul deține, singur sau cu alte părți care au o legătură cu acesta în sensul articolului 1 alineatul (2) din Legea fiscală privind relațiile cu străinătatea [Gesetz über die Besteuerung bei Auslandsbeziehungen (Außensteuergesetz)] […], în mod direct sau indirect, cel puțin a zecea parte din capitalul inițial sau din capitalul social al societății; 5. invențiile, modelele de utilitate și topografiile care nu se încadrează la punctul 3, care sunt înregistrate într-o carte sau într-un registru național; 6. bunurile economice care nu se încadrează la punctele 1, 2 și 5 și care sunt puse la dispoziția unei exploatații industriale sau comerciale naționale, în special sub formă de închiriere sau de arendare; 7. ipotecile, datoriile funciare, chiriile funciare și alte creanțe sau taxe în cazul în care sunt garantate, direct sau indirect, cu bunuri imobile situate pe teritoriul național, prin drepturi asimilate unor bunuri imobile situate pe teritoriul național ori cu vapoare sau cu nave înscrise într-un registru național. Sunt excluse din această categorie bonurile și titlurile de emisiune ale obligațiilor solidare; 8. creanțele care rezultă din participarea la o exploatație comercială în calitate de asociat tacit și din împrumuturi participative, în cazul în care debitorul are domiciliul, reședința obișnuită, sediul sau direcția comercială pe teritoriul național; 9. drepturile de folosință privind unul dintre elementele de activ citate la punctele 1-8.”
7

Articolul 11 alineatul (1) din regulamentul respectiv are următorul cuprins: „(1) Atunci când autoritățile vamale au reținut mărfurile suspectate că ar aduce atingere unui drept de proprietate intelectuală, [..] statele membre pot prevedea, în conformitate cu legislația lor națională, o procedură simplificată, care să fie utilizată cu acordul titularului și care să permită autorităților vamale să facă în așa fel încât mărfurile să fie abandonate pentru a fi distruse sub control vamal, fără a fi necesar să se stabilească dacă a fost încălcat un drept de proprietate intelectuală în conformitate cu legislația națională. În acest sens, statele membre aplică, cu respectarea legislației lor naționale, următoarele condiții: — titularul dreptului informează autoritățile vamale în scris, în termen de zece zile lucrătoare […] de la data primirii notificării prevăzute la articolul 9, că mărfurile care fac obiectul procedurii aduc atingere unui drept de proprietate intelectuală prevăzut la articolul 2 alineatul (1) și transmite autorităților vamale acordul scris al declarantului, deținătorului sau proprietarului mărfurilor potrivit căruia mărfurile sunt abandonate în vederea distrugerii. […]. Atunci când acest lucru este justificat de circumstanțe, termenul poate fi prorogat cu zece zile lucrătoare, — cu excepția cazului în care legislația națională prevede altfel, distrugerea se face pe cheltuiala și sub responsabilitatea titularului și este precedată sistematic de prelevarea de probe care sunt păstrate de către autoritățile vamale, astfel încât să poată fi utilizate, în cazul în care este necesar, ca elemente doveditoare admisibile în procedurile judiciare în statul membru care le-ar putea solicita.”
9

Articolul 20 din Regulamentul nr. 343/2003 prevede: „(1) Un solicitant de azil este reprimit în conformitate cu articolul 4 alineatul (5) și articolul 16 alineatul (1) literele (c), (d) și (e) după cum urmează: (a) cererea de reprimire a solicitantului de azil trebuie să conțină informații care să permită statului membru solicitat să verifice dacă este responsabil; (b) statul membru solicitat să reprimească solicitantul este obligat să facă verificările necesare și să răspundă cererii, cât de curând posibil, și să nu depășească sub nicio formă termenul de o lună de la sesizare. Atunci când cererea se bazează pe date obținute din sistemul EURODAC, acest termen se reduce la două săptămâni; (c) atunci când statul membru solicitat nu comunică decizia sa în termenul de o lună sau de două săptămâni menționat la litera (b), se consideră că a acceptat să reprimească solicitantul de azil; (d) un stat membru care acceptă să reprimească un solicitant de azil este obligat să readmită persoana respectivă pe teritoriul său. Transferul se efectuează în conformitate cu dreptul intern al statului membru solicitant, după consultări între statele membre în cauză, de îndată ce este posibil, și cel târziu în șase luni de la acceptarea cererii de preluare de către un alt stat membru sau de la decizia privind calea de atac sau revizuirea atunci când au efect suspensiv; (e) statul membru solicitant notifică solicitantului de azil decizia cu privire la reprimirea sa de către statul membru responsabil. Decizia stabilește motivele pe care se întemeiază. Aceasta conține detalii privind termenul în care se efectuează transferul și, dacă este necesar, conține informații referitoare la data și locul la care solicitantul trebuie să se prezinte, în cazul în care acesta se deplasează spre statul membru responsabil prin mijloace proprii. Această decizie poate face obiectul unei căi de atac sau al unei revizuiri. Calea de atac sau revizuirea acestei decizii nu au efect suspensiv asupra executării transferului, cu excepția cazului în care instanțele judecătorești sau organele competente hotărăsc aceasta, de la caz la caz, dacă legislația internă o permite. Dacă este necesar, solicitantului de azil i se va furniza de către statul membru solicitant un permis de liberă trecere conform cu modelul adoptat în temeiul procedurii menționate la articolul 27 alineatul (2). Statul membru responsabil informează statul membru solicitant, după caz, asupra sosirii în siguranță a solicitantului de azil sau asupra faptului că acesta nu s-a prezentat în termenul stabilit. (2) Atunci când transferul nu se efectuează în termenul de șase luni, responsabilitatea aparține statului membru în care s-a prezentat prima dată cererea. Acest termen poate fi prelungit până la maximum un an în cazul în care transferul sau examinarea cererii nu au putut fi efectuate datorită reținerii în închisoare a solicitantului de azil sau până la optsprezece luni în cazul în care solicitantul de azil se sustrage procedurii. […]”
25

Conform unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului comunitar adresate de instanța națională în contextul normativ și de fapt pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență (Hotărârea din 15 mai 2003, Salzmann, C-300/01, Rec., p. I-4899, punctele 29 și 31, precum și Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții, C-222/05-C-225/05, Rep., p. I-4233, punctul 22). Curtea nu poate respinge o cerere formulată de o instanță națională decât dacă este evident că interpretarea dreptului comunitar solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care îi sunt adresate (Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C-94/04 și C-202/04, Rec., p. I-11421, punctul 25, precum și Hotărârea van der Weerd și alții, citată anterior, punctul 22).
14

Conform articolului 188 punctul 32 din Legea nr. C. din 2003 privind comunicația electronică (2003. évi C. törvény az elektronikus hírközlésről): „În sensul prezentei legi: […] 32. «producător» înseamnă: orice entitate economică ce are în atribuție crearea, producerea, ambalarea, aplicarea marcajului, comercializarea echipamentului, indiferent dacă această entitate îndeplinește aceste sarcini în interes propriu sau în interesul altei persoane. Trebuie considerat producător și persoana care, în scopul comercializării, efectuează modificări sau adaosuri asupra echipamentelor existente, care au efect asupra caracteristicilor esențiale ale acestora, sau persoana care fabrică echipamente noi pe baza unor echipamente existente. Dacă sediul social al producătorului nu este situat în Ungaria, importatorul aparatelor va fi considerat producătorul acestora.”
9

BIOS Naturprodukte a formulat o acțiune în justiție împotriva deciziei respective prin care a susținut că produsul în cauză în litigiul principal este un supliment alimentar, și nu un medicament. În fața Verwaltungsgericht, reclamanta a susținut că produsul în cauză nu este nici un medicament prin prezentare, având în vedere că se indică în mod expres pe ambalaj că este vorba despre un supliment alimentar și că lipsește orice indicație referitoare la proprietăți terapeutice sau de prevenire a bolilor, nici un medicament după criteriul funcției, din moment ce doza zilnică recomandată de 400 mg nu are o acțiune farmacologică astfel cum ar demonstra două rapoarte de expertiză furnizate de aceasta. În plus, arată că, potrivit utilizării tradiționale a extrasului de tămâie ca parfum și drept condiment, produsul în cauză are un obiectiv nutritiv.
9

În urma modificărilor aduse Directivei 85/337, în versiunea sa inițială, prin Directiva 97/11/CE a Consiliului din 3 martie 1997 (JO L 73, p. 5, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 254), acest regulament a fost înlocuit cu Regulamentul privind urbanismul și amenajarea funciară (Anglia și Țara Galilor) din 1999 [The Town and Country Planning (Environmental Impact Assessment) (England and Wales) Regulations 1999 (S. I. 1999/293)], astfel cum a fost modificat prin Regulamentul privind urbanismul și amenajarea funciară (Anglia și Țara Galilor) din 2006 [The Town and Country Planning (Environmental Impact Assessment) (England and Wales) Regulations 2006 (S. I. 2006/3295), denumit în continuare „Regulamentul EEM”].
3

Articolul 5 alineatele (1)-(3) din directivă prevede: „(1) Marca înregistrată conferă titularului său următoarele drepturi exclusive. Titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să utilizeze, fără consimțământul său, în cadrul comerțului: (a) un semn identic mărcii pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta este înregistrată; (b) un semn pentru care, din cauza identității sau a similitudinii sale cu marca și din cauza identității sau a similitudinii produselor sau serviciilor aflate sub incidența mărcii și a semnului, există în mintea publicului un risc de confuzie care conține riscul de asociere între semn și marcă. (2) Orice stat membru poate, de asemenea, să prevadă că titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să utilizeze, fără consimțământul său, în comerț, orice semn identic sau similar mărcii pentru produse sau servicii care nu sunt similare celor pentru care marca este înregistrată, atunci când marca aceasta se bucură de renume în statul membru în cauză și când prin utilizarea semnului [fără motive întemeiate] obține foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau renumele mărcii ori aduce atingere acestora. (3) În temeiul alineatelor (1) și (2), poate fi interzis, inter alia: (a) să se aplice semnul pe produse sau pe ambalajul acestora; (b) să se ofere produsele, să fie comercializate sau să fie deținute în acest scop sau să se ofere sau să se furnizeze servicii sub acest semn; (c) să se importe sau să se exporte produsele sub acest semn; (d) să se utilizeze semnul în documentele de afaceri sau în publicitate.”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între anumiți creditori ai Central Bank of Iraq (denumită în continuare „CBI”), și anume Draka NK Cables Ltd, cu sediul în Finlanda, AB Sandvik International, cu sediul în Suedia, VO Sembodja BV, cu sediul în Țările de Jos, și Parc Healthcare International Ltd., cu sediul în Irlanda (denumite în continuare, împreună, „reclamantele”), pe de o parte, și un alt creditor al CBI, și anume Omnipol Ltd., cu sediul în Republica Cehă (denumită în continuare „Omnipol”), pe de altă parte, cu privire la o hotărâre de exequatur pronunțată de rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles), prin care s-a încuviințat executarea unei hotărâri a Gerechtshof te Amsterdam din 11 decembrie 2003 privind creanțele Omnipol față de CBI.
4

Potrivit articolului 17 alineatele (2), (6) și (7) din A șasea directivă, astfel cum a fost modificată prin Directiva 95/7/CE a Consiliului din 10 aprilie 1995 (JO L 102, p. 18): „(2) În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul de a deduce din valoarea taxei pe care are obligația de a o plăti: (a) [TVA-ul] datorat sau achitat în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a-i fi livrate sau pentru serviciile care îi sunt sau urmează a-i fi prestate de o altă persoană impozabilă; […] (6) În termen de cel mult patru ani de la data intrării în vigoare a prezentei directive, Consiliul, hotărând în unanimitate la propunerea Comisiei, stabilește cheltuielile care nu dau drept de deducere a [TVA-ului]. În niciun caz nu se acordă dreptul de deducere a taxei pentru cheltuielile care nu sunt legate strict de activitatea economică desfășurată, precum cheltuielile de lux, divertisment sau spectacole. Până la intrarea în vigoare a normelor menționate anterior, statele membre pot continua să aplice toate excluderile prevăzute de legislațiile lor naționale la intrarea în vigoare a prezentei directive. (7) Sub rezerva consultării prevăzute la articolul 29, fiecare stat membru poate, din cauza caracterului ciclic al economiei, să excludă, în totalitate sau în parte, toate sau câteva dintre bunurile de capital sau alte bunuri de la sistemul deducerilor. Pentru menținerea unor condiții identice de concurență, statele membre pot, în loc să refuze deducerea, să impoziteze bunurile fabricate chiar de persoanele impozabile sau pe care acestea le-au achiziționat în țară sau le-au importat, astfel încât impozitul să nu depășească [TVA-ul] care ar fi fost perceput la achiziționarea unor bunuri similare.” [traducere neoficială]