CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

prezentate la 16 octombrie 2008 ( 1 )

Cauza C-339/07

Christopher Seagon, acționând în calitate de administrator judiciar al societății Frick Teppichboden Supermärkte GmbH

împotriva

Deko Marty Belgium NV

„Cooperare judiciară în materie civilă — Proceduri de insolvență — Instanță competentă”

I — Introducere

1. Nu toţi datornicii au norocul să se înrudească cu Moş Goriot. Generozitatea şi sufletele nobile nu reprezintă moneda curentă sub domnia legilor pieţei, întrucât comercianţii nu posedă calităţile care le permiteau lui Delphine şi lui Anastasie, fiice nefericite şi vanitoase, să trăiască şi să se îndatoreze excesiv pe cheltuiala devotatului lor părinte, care a murit în cea mai completă ruină, binecuvântându-şi progeniturile ( 2 ).

2. Insolvenţa unei întreprinderi nu este o comedie umană, dar comportamentele disperate ale celor care nu pot face faţă datoriilor proprii îşi au obârşia la originile omenirii. Dreptul încearcă să combată din faşă vicleniile debitorilor, chiar dacă uneori aplicarea normelor sale se loveşte de dificultăţi precum cele identificate de Bundesgerichtshof (Curtea Supremă Federală) (Germania) în examinarea prezentei cauze.

3. În acest context, în conformitate cu articolul 234 CE, Bundesgerichtshof a sesizat Curtea cu două întrebări preliminare privind interpretarea articolului 3 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 ( 3 ) şi a articolului 2 alineatele (1) şi (2) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 ( 4 ).

4. Instanţa de trimitere doreşte să stabilească dacă acţiunea revocatorie formulată în cadrul procedurii de insolvenţă este supusă dispoziţiilor Regulamentului nr. 1346/2000 sau celor ale Regulamentului nr. 44/2001, în vederea stabilirii instanţei competente pentru a judeca un litigiu transfrontalier.

5. Acţiunile revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă îşi au rădăcinile în acţiunea pauliană, un mecanism de protecţie de drept civil care protejează creditorii împotriva actelor de dispoziţie asupra patrimoniului făcute de debitorii lor cu intenţie de fraudă. Trebuie, aşadar, să se studieze în detaliu evoluţia şi situaţia actuală a celor două domenii, realizând o interpretare a regulamentelor menţionate anterior care să conducă la instanţa competentă.

II — Faptele

6. La 14 martie 2002, Frick Teppichboden Supermärkte GmbH (denumită în continuare „debitoarea”) a plătit 50000 de euro societăţii Deko Marty Belgium NV (denumită în continuare „pârâta”). Deşi pârâta este o societate belgiană cu sediul în Belgia, plata a fost efectuată într-un cont bancar deschis pe numele său la KBC Bank din Düsseldorf (Germania).

7. A doua zi, debitoarea a solicitat la Amtsgericht Marburg deschiderea unei proceduri de insolvenţă, cerere care a fost admisă la 1 iunie 2002. Domnul Christopher Seagon (denumit în continuare „reclamantul”) a fost desemnat lichidator prin ordonanţa de deschidere a procedurii.

8. În cadrul unei acţiuni revocatorii, reclamantul a solicitat în faţa Landgericht Marburg restituirea celor 50000 de euro primiţi de pârâtă.

9. Landgericht a examinat în prealabil cererea reclamantului şi a respins-o ca inadmisibilă, pentru motivul că organele jurisdicţionale germane nu puteau să se pronunţe asupra acţiunii, întrucât pârâta are sediul în alt stat membru (Belgia) şi Regulamentul nr. 1346/2000 nu este aplicabil acţiunilor revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă. Această decizie a fost contestată în ultimă instanţă în faţa Bundesgerichtshof.

III — Cadrul juridic

A — Cadrul juridic comunitar

1. Regulamentul nr. 1346/2000

10. Litigiul priveşte interpretarea normelor privind competenţa judiciară internaţională în domeniul dreptului comunitar al insolvenţei. Cu toate acestea, trebuie să se examineze contextul juridic global privind conflictele de legi în această materie, studiind de asemenea normele referitoare la legea aplicabilă şi la recunoaşterea hotărârilor judecătoreşti.

11. Articolul 3 alineatele (1) şi (2) din Regulamentul nr. 1346/2000, intitulat „Competenţă internaţională”, stabileşte normele de competenţă judiciară pentru procedurile de insolvenţă care au o dimensiune comunitară. „(1) Competenţa de a deschide procedura de insolvenţă revine instanţelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale unui debitor. În cazul unei societăţi sau persoane juridice, centrul intereselor principale este prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social. (2) Atunci când centrul intereselor principale ale unui debitor este situat pe teritoriul unui stat membru, instanţele unui alt stat membru sunt competente să deschidă o procedură de insolvenţă împotriva acestui debitor numai dacă acesta are un sediu pe teritoriul acestui din urmă stat membru. Efectele acestei proceduri se limitează la bunurile debitorului situate pe teritoriul celui de-al doilea stat membru. […]”

12. Dispoziţiile Regulamentului nr. 1346/2000 privind legea aplicabilă sunt strâns legate de articolul 3 din regulamentul menţionat. Astfel, articolul 4, intitulat „Lege aplicabilă”, prevede la alineatul (1) şi la alineatul (2) litera (m): „(1) În absenţa unei dispoziţii contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii de insolvenţă şi efectelor acesteia este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura, denumit în continuare «stat de deschidere». (2) Legea statului de deschidere determină condiţiile pentru deschiderea, desfăşurarea şi închiderea procedurii de insolvenţă. Aceasta determină în special: […] (m) normele referitoare la nulitatea, anularea sau inopozabilitatea actelor prejudiciabile adunării creditorilor.”

13. În ceea ce priveşte actele de dispoziţie împotriva intereselor creditorilor, articolul 13, intitulat „Acte prejudiciabile”, nuanţează dispoziţiile citate la punctul precedent: „Articolul 4 alineatul (2) litera (m) nu se aplică dacă persoana care a dobândit foloase în urma unui act prejudiciabil pentru adunarea creditorilor face dovada că: — respectivul act este supus legii altui stat membru decât cea a statului de deschidere a procedurii şi — această lege nu permite în cazul respectiv, sub nicio formă, atacarea actului respectiv.”

14. În capitolul II din Regulamentul nr. 1346/2000 se abordează problema recunoaşterii şi executării hotărârilor. În această privinţă, articolul 16 alineatul (1) şi articolul 25 alineatele (1) şi (2) au o importanţă deosebită. „Articolul 16 Principiu (1) Orice hotărâre de deschidere a unei proceduri de insolvenţă pronunţată de o instanţă a unui stat membru competentă în temeiul articolului 3 este recunoscută în toate celelalte state membre de îndată ce îşi produce efectele în statul de deschidere. […] Articolul 25 Recunoaşterea şi caracterul executoriu al altor hotărâri (1) Hotărârile cu privire la desfăşurarea şi închiderea unei proceduri de insolvenţă pronunţate de o instanţă a cărei hotărâre de deschidere este recunoscută în temeiul articolului 16, precum şi un concordat aprobat de o atare instanţă sunt, de asemenea, recunoscute fără îndeplinirea niciunei alte formalităţi. Aceste hotărâri sunt executate în conformitate cu articolele 31-51 [cu excepţia articolului 34 alineatul (2)] din Convenţia de la Bruxelles privind competenţa şi executarea hotărârilor în materie civilă şi comercială, astfel cum a fost modificată prin convenţiile de aderare la această convenţie. Primul paragraf se aplică şi hotărârilor care decurg în mod direct din procedura de insolvenţă şi care au o strânsă legătură cu aceasta, chiar dacă au fost pronunţate de o altă instanţă. Primul paragraf se aplică şi hotărârilor referitoare la măsurile de conservare adoptate ulterior cererii de deschidere a procedurii de insolvenţă. (2) Recunoaşterea şi executarea altor hotărâri decât cele menţionate la alineatul (1) sunt reglementate de convenţia menţionată la alineatul (1), cu condiţia ca această convenţie să fie aplicabilă.”

2. Regulamentul nr. 44/2001

15. Normele generale privind competenţa judiciară, recunoaşterea şi executarea hotărârilor figurează în Regulamentul nr. 44/2001, ale cărui dispoziţii constituie transpunerea comunitară a Convenţiei de la Bruxelles din 1968, care nu mai este în vigoare. Articolul 1 din regulament, care determină domeniul de aplicare al regulamentului, prevede: „Articolul 1 (1) Prezentul regulament se aplică în materie civilă şi comercială indiferent de natura instanţei. El nu se aplică, în special, în materie fiscală, vamală sau administrativă. (2) Prezentul regulament nu se aplică pentru: […] (b) falimente, concordate sau [alte] proceduri similare; […]”

B — Cadrul juridic naţional

16. În dreptul german al falimentului, măsurile de protecţie a masei bunurilor figurează la articolele 129 şi următoarele din Insolvenzverordnung (Legea privind insolvenţa) din 5 octombrie 1994.

17. Cu toate acestea, ordinea juridică germană nu are norme speciale privind competenţa judiciară internaţională pentru acţiunile revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă. Ca şi Regulamentul nr. 1346/2000, articolele 3 şi 102 din Insolvenzverordnung nu conţin nicio normă în materia competenţei judiciare internaţionale care să se aplice în mod expres în cazul acţiunilor pauliene.

18. În pofida acestui vid legislativ, Bundesgerichtshof, într-o hotărâre din 11 ianuarie 1990, a confirmat faptul că aceste acţiuni decurg din procedura de insolvenţă şi au o legătură strânsă cu desfăşurarea acesteia ( 5 ). Această hotărâre a fost pronunţată într-un litigiu cu privire la competenţa judiciară a tribunalelor din Republica Federală Germania în cadrul unei proceduri de insolvenţă cu legături în alte state membre. Bundesgerichtshof a calificat acţiunile revocatorii după ce a analizat articolul 1 din Convenţia de la Bruxelles (citată anterior, înlocuită de actualul Regulament nr. 44/2001), a cărui redactare excludea falimentele din domeniul său de aplicare. Bundesgerichtshof s-a pronunţat în sensul că, în speţă, Convenţia nu se aplică pentru motivul că acţiunea revocatorie este acoperită de noţiunea de „faliment” şi nu i sunt aplicabile, aşadar, normele în materie de competenţă ale Convenţiei.

IV — Întrebările preliminare

19. În cadrul acţiunii formulate de lichidator, domnul Christopher Seagon, împotriva Deko Marty Belgium NV, Bundesgerichtshof, prin Decizia din 21 iunie 2007, a adresat Curţii următoarele întrebări preliminare: „1) Instanţele statului membru pe teritoriul căruia a fost deschisă procedura de insolvenţă cu privire la patrimoniul debitorului sunt învestite, în temeiul regulamentului privind procedurile de insolvenţă, cu o competenţă internaţională de judecare a unei acţiuni revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă împotriva unui pârât care are sediul social în alt stat membru? În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: 2) Acţiunea revocatorie formulată în cadrul procedurii de insolvenţă intră în domeniul de aplicare al articolului 1 alineatul (2) litera (b) din regulamentul privind competenţa judiciară?”

20. Au fost depuse observaţii, în termenul prevăzut la articolul 23 din Statutul Curţii de Justiţie, de către reclamantul şi pârâta din acţiunea principală, de către guvernele Republicii Elene şi Republicii Cehe, precum şi de către Comisia Comunităţilor Europene.

21. Reprezentanta domnului Seagon, precum şi agenţii guvernului elen şi cei ai Comisiei s-au prezentat în cadrul şedinţei care a avut loc la 11 septembrie 2008 pentru a-şi expune oral argumentele.

V — Prima întrebare preliminară

22. Instanţa de trimitere a sesizat Curtea cu o întrebare care necesită în prealabil o analiză conceptuală. Este vorba, în esenţă, să se stabilească dacă o acţiune de drept civil, în speţă acţiunea revocatorie formulată în cadrul procedurii de insolvenţă, intră în domeniul de aplicare al procedurii de insolvenţă pentru motivul legăturii sale cu falimentul. Trebuie mai întâi să se acorde o atenţie specială acţiunii revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă, studiind apariţia şi dezvoltarea sa ulterioară.

A — Acţiunea revocatorie formulată în cadrul procedurii de insolvenţă şi normele comunitare privind conflictul de jurisdicţie

1. Originea şi evoluţia acţiunii revocatorii în dreptul insolvenţei

23. Protejarea creditorului de manevrele abuzive ale debitorilor s-a îmbunătăţit considerabil de-a lungul timpului. Dreptul roman este cel care a dat naştere primelor consideraţii juridice asupra acestei probleme, deşi la începuturile lor acestea nu s-au remarcat ca un model de moderaţie şi de echitate ( 6 ).

24. Actio per manus iniectio, formă primitivă de acţiune revocatorie, era un instrument executoriu care îi dădea creditorului dreptul să îl vândă ca sclav pe debitor, chiar împreună cu familia sa, sau să îl omoare dacă existenţa creditului era recunoscută prin judecată sau prin mărturisire ( 7 ). Tabla III din Legea celor XII Table confirmă în mod foarte expresiv duritatea regimului procedural roman, încheind capitolul consacrat creditelor cu celebra maximă „adversus hostem aeterna auctoritas esto” (împotriva duşmanului, revendicarea este eternă) ( 8 ).

25. Spre anii 150-125 î.Hr., un pretor pe nume Paulus, despre care se ştiu puţine lucruri ( 9 ), a contribuit la depăşirea formalismului acţiunilor civile primitive, enunţând un concept cu caracter personal şi discreţionar care să îi permită creditorului să anuleze actele realizate în mod fraudulos şi în dezavantajul său de către debitor ( 10 ). Câteva secole mai târziu, Digeste a consolidat versiunea cea mai elaborată a actio pauliana, făcând-o să fuzioneze, în configuraţia sa clasică, cu interdictum fraudatorium ( 11 ). Începând din acest moment, actio pauliana s-a dezvoltat pe baza alienatio (înstrăinarea), a eventus fraudis (prejudiciul), a fraus (frauda) şi a participatio fraudis (cunoaşterea fraudei).

26. Două mii de ani reprezintă o perioadă de timp suficientă pentru ca dreptul şi practicienii săi să progreseze. Cu toate acestea, geniul juriştilor romani a permis acţiunii pauliene să îşi menţină intacte principiile caracteristice până astăzi. În pofida diferenţelor existente între ordinile juridice ale statelor membre, există un cod genetic comun al soluţiilor pe care acestea le oferă ca răspuns la actele de dispoziţie asupra patrimoniului realizate prin fraudarea drepturilor creditorilor. Astfel, acţiunea pauliană este concepută astăzi ca o excepţie de la principiul efectului relativ al contractelor şi este contrară normei potrivit căreia o persoană care nu este parte la un contract nu poate nici beneficia şi nici suferi de pe urma consecinţelor juridice ale acestuia ( 12 ). Ordinea juridică din majoritatea statelor membre recunoaşte faptul că, în esenţă, acţiunea pauliană nu implică compensarea, ci prezervarea drepturilor creditorului asupra patrimoniului debitorului. Din punct de vedere procedural, acţiunea pauliană este exercitată împotriva unui terţ care a achiziţionat bunul litigios, deşi debitorul este citat în mod frecvent pentru ca hotărârea pronunţată să îi fie opozabilă.

27. De-a lungul timpului, acţiunea pauliană a cunoscut evoluţii importante în domeniul insolvenţei ( 13 ). Prima ruptură apare la nivelul nomen, dispoziţiile de drept al insolvenţei intitulând această acţiune „acţiune revocatorie” ( 14 ). Diferenţa esenţială dintre acţiunea pauliană de drept civil şi acţiunea revocatorie formulată în cadrul procedurii de insolvenţă constă în efectele pe care le produce fiecare acţiune, întrucât reglementările generale limitează aceste efecte la creditorii individuali care au introdus o acţiune, în timp ce normele de drept al insolvenţei extind efectele asupra masei bunurilor astfel încât toţi creditorii beneficiază de efectele respective. Această ultimă caracteristică a devenit un principiu general de drept al insolvenţei, conform maximei latine par conditio creditorum ( 15 ).

28. În unele sisteme naţionale de drept, precum dreptul francez, distincţia dintre instituţia dreptului civil şi cea a dreptului insolvenţei se extinde de asemenea la regimul nulităţilor; lichidatorul poate să obţină nulitatea de drept a unor acte, în timp ce regimul comun al acţiunii pauliene se limitează la anulabilitate ( 16 ). Această particularitate există de asemenea în sistemul de drept al Regatului Unit, în care actele de dispoziţie sunt declarate nule de drept, însă sub rezerva motivului care le justifică ( 17 ). De asemenea, trebuie să se sublinieze că domeniul dreptului insolvenţei s-a îndepărtat de elementul subiectiv al acţiunii pauliene, care cerea ca reclamantul să dovedească intenţia frauduloasă a debitorului. Contrar reglementărilor similare de drept civil, normele acţiunii revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă prevăd în mod normal o prezumţie de fraudă, inversând astfel sarcina probei ( 18 ).

29. O dovadă suplimentară privind autonomia acţiunii revocatorii faţă de acţiunea pauliană comună constă în caracterul subsidiar al acesteia din urmă, întrucât lichidatorul nu poate să exercite acţiunea civilă decât atunci când condiţiile prevăzute de dreptul insolvenţei pentru a recurge la acţiunea revocatorie (în general, termenele de prescripţie prevăzute de legislaţia privind insolvenţa) nu sunt îndeplinite ( 19 ).

2. Acţiunea revocatorie formulată în cadrul procedurii de insolvenţă şi normele comunitare privind competenţa judiciară internaţională

30. Dreptul comunitar derivat şi jurisprudenţa Curţii s-au preocupat de acţiunea pauliană în dreptul civil şi de corespondentul acesteia în dreptul insolvenţei. S-a constatat că, în cadrul Uniunii, distincţia dintre acţiunea prevăzută în dreptul general al obligaţiilor şi cea specifică domeniului insolvenţei s-a menţinut. Această distincţie este deosebit de importantă pentru normele conflictuale, întrucât calificarea într-un sens sau în altul conduce la rezultate diferite.

31. În cauza Reichert şi Kockler ( 20 ), Curtea s-a preocupat de o problemă de interpretare pentru a stabili dacă acţiunea pauliană este supusă jurisdicţiei desemnate de fosta Convenţie de la Bruxelles (în prezent Regulamentul nr. 44/2001) pentru o acţiune personală sau pentru o acţiune reală. Litigiul dintre domnul şi doamna Reichert, pe de o parte, şi Dresdner Bank, pe de altă parte, avea ca obiect donaţia frauduloasă a unui imobil din Franţa, în favoarea fiului acestora. Dresdner Bank a formulat acţiunea pauliană împotriva domnului şi doamnei Reichert în faţa instanţelor Republicii Franceze, unde se afla imobilul, în temeiul locus rei sitae. Competenţa sa fiind contestată, Tribunalul de Primă Instanţă din Grasse a sesizat Curtea cu o întrebare preliminară privind aplicarea Convenţiei de la Bruxelles în cazul acţiunii pauliene de drept civil.

32. Curtea a studiat problema calificării acţiunii şi s-a pronunţat în sensul că era vorba despre o acţiune personală, şi nu despre una reală, competenţa nefiind, aşadar, cea a locus rei sitae. Hotărârea analizează natura acţiunii pauliene în dreptul francez şi concluzionează că aceasta „se întemeiază pe dreptul creanţelor, dreptul personal al creditorului faţă de debitorul său, şi are ca obiect protejarea dreptul de gaj de care poate să dispună primul asupra patrimoniului celui de al doilea. Dacă are succes, consecinţa sa este aceea de a face actul de dispoziţie fraudulos al debitorului împotriva drepturilor creditorului inopozabil numai acestuia din urmă” ( 21 ). Deşi nu în mod expres, din hotărâre rezultă că sunt competente ( 22 ) instanţele statului membru de domiciliu al pârâtului.

33. Ca urmare a acestei analize a acţiunii sub aspect civil, situaţia s-a schimbat în mod semnificativ în ceea ce priveşte acţiunea revocatorie formulată în cadrul procedurii de insolvenţă. Odată în plus, normele Convenţiei de la Bruxelles din 1968 au determinat Curtea, în Hotărârea Gourdain ( 23 ), să definească acest tip de acţiuni, Curtea respingând aplicarea Convenţiei de la Bruxelles atunci când acţiunea este în legătură cu o procedură de lichidare de bunuri sau de reorganizare judiciară.

34. Se ştie deja că articolul 1 al doilea paragraf punctul 2 din Convenţia de la Bruxelles, asemenea articolului 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001, care se aplică în prezent, excludea din domeniul său de aplicare unele materii precum „falimente[le], concordate[le] sau [alte] proceduri similare”. Potrivit Hotărârii Gourdain, acţiunile formulate în cadrul procedurii de insolvenţă fac parte din „procedurile similare” numai dacă „decurg în mod direct din faliment şi se află în strânsă legătură cu o procedură de lichidare de bunuri sau de reorganizare judiciară caracterizată ca atare” ( 24 ).

35. Ca urmare, în timp ce Curtea a plasat acţiunea pauliană de drept civil în domeniul de aplicare al Convenţiei de la Bruxelles, aceasta a lăsat în afara influenţei Convenţiei acţiunile revocatorii formulate în cadrul unei proceduri de insolvenţă, pentru motivul că redactarea articolului 1 al doilea paragraf punctul 2 le excludea din cadrul normelor Convenţiei privind conflictele de drept.

36. Trebuie să subliniem faptul că Hotărârea Gourdain îşi întemeia această excludere pe legătura directă dintre acţiune şi procedura de insolvenţă ( 25 ). Cu toate acestea, această hotărâre a Curţii nu propune o definiţie comunitară autonomă pentru acţiunile revocatorii. Dimpotrivă, Curtea preferă să stabilească câteva criterii generale, comunitare de această dată, aplicabile eventual acţiunilor prevăzute de sistemele naţionale de drept ( 26 ). Această metodologie a determinat Curtea să recunoască existenţa unei legături între faliment şi acţiunea din dreptul francez (în discuţie în acţiunea principală) în temeiul mai multor argumente: în primul rând, acţiunea este exercitată exclusiv în faţa tribunalului care a declarat falimentul, în temeiul dreptului francez aplicabil în acţiunea principală; în al doilea rând, numai lichidatorul sau tribunalul (care poate acţiona din oficiu) pot introduce această acţiune; în al treilea rând, această acţiune este exercitată în numele şi în interesul masei creditorilor şi, în al patrulea rând, normele de drept al insolvenţei prevăd un termen de prescripţie diferit ( 27 ).

37. În planul dreptului derivat, acţiunile revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă nu se bucură de aceeaşi atenţie. Regulamentul nr. 1346/2000 privind procedurile de insolvenţă pare, într-adevăr, ambiguu cu privire la acest aspect, pe care îl vom examina în continuare.

38. Cu toate acestea, trebuie să se menţioneze Convenţia de la Bruxelles din 1995 privind procedurile de insolvenţă, care a fost elaborată sub auspiciile Comunităţii Europene şi care nu a intrat niciodată în vigoare, întrucât nu toate statele membre au acceptat să o semneze ( 28 ). Deşi conţinutul acestui instrument este asemănător cu cel al Regulamentului nr. 1346/2000, dispoziţiile sale erau însoţite de un raport explicativ, întocmit şi negociat de statele membre ( 29 ). Acest document a fost elaborat de un profesor de la Universitatea Autonomă din Madrid, domnul Virgós Soriano, şi de un magistrat luxemburghez, domnul Schmit, care au participat şi la redactarea Convenţiei ( 30 ). La punctul 77 din raport, autorii acestuia semnalau în mod clar faptul că, deşi textul nu consacră principiul procedural vis atractiva concursus, îl abordează parţial. Citând textual Hotărârea Gourdain, aceştia insistă asupra faptului că există un element de atracţie atunci când „acţiunile [decurg] în mod direct […] din insolvenţă şi [se află] în strânsă legătură cu procedura de insolvenţă”. În mod logic, aceştia adaugă că „aceste acţiuni, pentru a evita lacune nejustificate între cele două convenţii, sunt reglementate în continuare de dispoziţiile Convenţiei privind procedurile de insolvenţă şi de normele sale privind competenţa” ( 31 ).

3. Recapitulare

39. Regimul procedurilor de insolvenţă s-a îndepărtat în mod semnificativ de dispoziţiile generale ale dreptului civil, astfel încât tradiţionala actio pauliana a devenit un mecanism foarte diferit în dreptul insolvenţei din statele membre. Curtea s-a pronunţat cu privire la cele două tipuri de acţiuni în cazuri privind conflictele de jurisdicţie în cadrul Comunităţii, supunând acţiunile civile normelor generale privind competenţa prevăzute de Convenţia de la Bruxelles (în prezent Regulamentul nr. 44/2001) şi excluzând de la aplicarea acestor norme acţiunile revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă. Întrucât normele privind competenţa judiciară internaţională nu se aplică nici în cazul falimentelor, nici în cazul „procedurilor similare”, Curtea a statuat că acţiunile revocatorii, chiar dacă nu au o definiţie comunitară autonomă, fac parte din aceste proceduri similare în cazul în care sunt strâns legate de aceste proceduri. Această legătură este stabilită ţinând cont de natura fiecărei acţiuni, astfel cum este concepută în ordinea juridică naţională.

40. Acest cadru normativ şi jurisprudenţial constituia dreptul aplicabil anterior Regulamentului nr. 1346/2000 privind procedurile de insolvenţă. Apreciem că este esenţial să se stabilească, în continuare, dacă adoptarea acestui regulament confirmă sau nu confirmă afirmaţiile expuse mai sus.

B — Acţiunile revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă şi Regulamentul nr. 1346/2000

41. Întrebarea adresată de Bundesgerichtshof se poate reduce la simpla întrebare: articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, care reglementează competenţa judiciară în materie de insolvenţă, include acţiunile revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă, chiar dacă nu este precizat în mod expres?

42. Contrar celor susţinute de reclamant şi de pârâtă, nu considerăm că, în speţă, există lacune în ordinea juridică comunitară. Analogia intră în joc atunci când dreptul nu oferă o soluţie dilemei. În lipsa normei aplicabile, analogia îi permite practicianului din domeniul dreptului să invoce o altă normă cu care există o identitate de raţiune şi de materie ( 32 ), ceea ce nu este cazul în speţă, întrucât există norme aplicabile [articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000] şi alte dispoziţii în cadrul aceluiaşi text, care contribuie la rezolvarea litigiului.

43. Dimpotrivă, interpretarea se loveşte de o dificultate care impune o analiză a articolului 3 alineatul (1). Acesta este nivelul la care se situează îndoielile instanţei supreme de trimitere. Nu există lacună, ci este necesar să se facă un exerciţiu de interpretare.

1. Regulamentul nr. 1346/2000 şi normele sale privind conflictul de legi

44. În aparenţă, Regulamentul nr. 1346/2000 păstrează tăcerea asupra competenţei judiciare în exercitarea unei acţiuni revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă, dar articolul 3 alineatul (1) din acesta prevede un criteriu de competenţă generală, întemeiat pe jurisdicţia statului membru pe teritoriul căruia este situat centrul intereselor principale ale debitorului ( 33 ).

45. Acest criteriu ar putea să furnizeze o soluţie simplă, întărită de un alt argument invocat de pârâtă. Articolul 18 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000, privind atribuţiile lichidatorului, îi conferă acestuia atribuţia „să exercite orice acţiune revocatorie care este în interesul creditorilor”. Se poate deduce că dreptul comunitar, permiţând lichidatorului să exercite astfel de acţiuni fără să prevadă reguli de competenţă în această privinţă, exclude acţiunile revocatorii din domeniul de aplicare al regulamentului. Un astfel de argument implică faptul că, în realitate, competenţa judiciară internaţională rezultă din Regulamentul nr. 44/2001 sau din sistemul autonom naţional.

46. În pofida logicii acestui argument al pârâtei, considerăm că replica reclamantului este mai convingătoare, întrucât articolul 18 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000 menţionează în mod expres acţiunea revocatorie, spre deosebire de articolul 3 alineatul (1), dar această interpretare a contrario trebuie manipulată cu precauţie ( 34 ). Aceeaşi concluzie rezultă din redactarea considerentului (6) al Regulamentului nr. 1346/2000, care reflectă îndoielile instituţiilor în ceea ce priveşte competenţa judiciară şi acţiunile revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă. După precizarea că dispoziţiile sale au în vedere respectarea principiului proporţionalităţii, în cuprinsul considerentului figurează ideea potrivit căreia conţinutul regulamentului „ar trebui să se limiteze la dispoziţiile care reglementează competenţa de a deschide proceduri de insolvenţă şi de a pronunţa hotărâri care derivă direct din procedurile de insolvenţă şi sunt strâns legate de acestea”. Mai mult, în acest considerent se arată din nou că regulamentul merge mai departe, întrucât se referă la „recunoaşterea acestor hotărâri şi a dreptului aplicabil, care respectă, la rândul lor, acest principiu”.

47. Intenţia Consiliului de a rezolva dificultăţile care fac obiectul prezentului litigiu se manifestă cu claritate, ceea ce ne face să minimalizăm importanţa articolului 18 alineatul (2) pentru interpretarea articolului 3 alineatul (1).

48. Analiza sistematică a Regulamentului nr. 1346/2000 conduce mai degrabă la o concluzie diferită de cea propusă de pârâtă ( 35 ), întrucât atât articolul 4 alineatul (2) litera (m), cât şi articolul 25 alineatul (1) al doilea paragraf prevăd o normă de drept aplicabilă, ca şi principiul recunoaşterii hotărârilor judecătoreşti, atunci când obiectul lor îl constituie o acţiune revocatorie formulată în cadrul procedurii de insolvenţă. Faptul că acest aspect a fost abordat la articolul 25 alineatul (1) al doilea paragraf are o importanţă specială, întrucât, făcând trimitere la normele privind recunoaşterea şi executarea din Regulamentul nr. 44/2001, aceste dispoziţii prevăd că trimiterea în cauză „se aplică şi hotărârilor care decurg în mod direct din procedura de insolvenţă şi care au o strânsă legătură cu aceasta, chiar dacă au fost pronunţate de o altă instanţă.” Este o aluzie evidentă la Hotărârea Gourdain, care susţine punctul de vedere al reclamantului ( 36 ).

49. Regulamentul nr. 1346/2000 nu face nicio diferenţă între normele privind competenţa judiciară şi cele privind recunoaşterea. În realitate, acestea se alimentează reciproc: hotărârile care fac obiectul recunoaşterii în sensul articolului 25 reflectă şi materiile care sunt de competenţa instanţei care a fost sesizată cu acţiunea ( 37 ).

50. Având în vedere cele expuse anterior, se poate constata voinţa Consiliului de a reglementa regimul procedural al acţiunilor revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă la nivel comunitar. Analiza Regulamentului nr. 1346/2000 evidenţiază nu o tăcere totală, ci una parţială. Această stare de fapt este în favoarea soluţiei pe care o sugerăm Curţii, dar, înainte de toate, trebuie să se analizeze rolul pe care este chemat să îl joace Regulamentul nr. 44/2001.

2. Interpretarea coroborată a Regulamentelor nr. 1346/2000 şi nr. 44/2001

51. Pentru a se confirma că articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000 acordă o competenţă atractivă în favoarea instanţei sesizate cu procedura de insolvenţă, trebuie să se verifice dacă Regulamentul nr. 44/2001, în conformitate cu jurisprudenţa Gourdain, exclude acţiunile revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă.

52. Pârâta consideră că intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 1346/2000 a provocat o schimbare substanţială a contextului normativ, modificând termenii Hotărârii Gourdain, citată anterior, întrucât articolul 1 al doilea paragraf punctul 2 din Convenţia de la Bruxelles din 1968 era interpretat într-un sens larg, în lipsa unei pluralităţi de texte comunitare şi a riscului de suprapunere care rezultă din aceasta. Hotărârea Gourdain constituia, aşadar, ultima verigă dintr-un lanţ cu un singur pandantiv, un text izolat în materie. Potrivit pârâtei, ca urmare a adoptării Regulamentului nr. 1346/2000, necesitatea de a evita lacune la nivelul normelor privind competenţa ar fi impus o altă înţelegere a acestei dispoziţii, în prezent articolul 1 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 44/2001. Existând deja o dispoziţie de reglementare a competenţei judiciare în domeniul insolvenţei, acest articol ar trebui să facă obiectul unei interpretări restrictive. Această teorie ar lăsa în seama normelor autonome naţionale, în speţă dreptul german, stabilirea competenţei judiciare internaţionale.

53. Cu toate acestea, această argumentaţie a pârâtei nu convinge pe nimeni, întrucât aceasta nu ar putea fi admisă decât cu condiţia ca articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000 să renunţe cu adevărat să furnizeze o normă privind competenţa judiciară în cazul acţiunilor revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă. În conformitate cu ceea ce arată guvernul ceh în observaţiile sale scrise, nimic nu indică faptul că regimul comunitar al insolvenţei păstrează tăcerea în această privinţă; mai mult, coexistenţa acestor două regulamente susţine principiul absenţei lacunelor, dar nu în sensul celor susţinute de pârâtă ( 38 ).

54. Coerenţa ordinii juridice comunitare are două consecinţe: în primul rând, atunci când norma generală nu prevede nimic sau se referă, în mod implicit sau explicit, la o altă normă, criteriul de competenţă trebuie căutat în prevederile speciale. În al doilea rând, ţinând seama de multitudinea de norme europene, orice trimitere la dreptul naţional este de prisos, nu numai datorită logicii relaţiei dintre prevederi, dar şi pentru motive de eficienţă a normelor privind competenţa şi recunoaşterea, prevăzute de normele europene ce reglementează conflictele de legi ( 39 ).

55. În consecinţă, Hotărârea Gourdain rămâne de actualitate şi oferă linii directoare preţioase pentru rezolvarea prezentului litigiu ( 40 ). Adoptarea Regulamentului nr. 1346/2000 nu diminuează utilitatea acestei hotărâri, ci, dimpotrivă, o accentuează. Întrucât în dreptul comunitar nu a fost adoptată nicio acţiune revocatorie uniformă, natura acţiunii şi legătura sa ulterioară cu falimentul au o importanţă specială ( 41 ). Astfel, analiza acţiunii revocatorii germane oferă elemente suficiente pentru a recurge la Hotărârea Gourdain şi pentru a stabili dacă norma de competenţă se află în unul sau în celălalt dintre regulamente ( 42 ).

56. Articolul 129 şi următoarele din Insolvenzverordnung din 1994 concep acţiunea revocatorie formulată în cadrul procedurii de insolvenţă din dreptul german ca având anumite caracteristici: este reglementată exclusiv de dreptul falimentului şi exercitarea sa nu este posibilă decât în caz de insolvenţă ( 43 ); numai lichidatorul este cel care poate să o exercite, şi aceasta numai în vederea apărării intereselor tuturor creditorilor şi a masei bunurilor ( 44 ). Întrucât vizează protejarea bunurilor debitorului, acţiunea este exercitată împotriva actelor de dispoziţie anterioare declanşării procedurii insolvenţei, în această privinţă fiind prevăzut un termen de prescripţie ( 45 ).

57. Faptul că este vorba despre o procedură contradictorie, şi nu de una colectivă, astfel cum este cazul în domeniul dreptului insolvenţei, nu este suficient pentru a se concluziona că există o ruptură între acţiunea revocatorie şi insolvenţă ( 46 ). Totul arată că este vorba despre o acţiune strâns legată de declararea judiciară a insolvenţei, a cărei exercitare este rezervată numai lichidatorului, ceea ce demonstrează legătura sa indisolubilă cu falimentul.

58. Interpretarea coroborată a Regulamentelor nr. 44/2001 şi nr. 1346/2000, în lumina jurisprudenţei Gourdain, ne determină astfel să considerăm că acţiunea revocatorie din cadrul procedurii de insolvenţă nu se regăseşte în regimul comunitar general privind competenţa judiciară. Ca urmare, soluţia se află în dispoziţiile Regulamentului nr. 1346/2000, şi anume în articolul 3 alineatul (1). Această teză este susţinută şi de o serie de consideraţii legate de politica legislativă care se află la baza dreptului european al insolvenţei. Secţiunea următoare va fi dedicată acestui ultim punct, care ne va conduce la o nuanţare importantă a celor prezentate mai sus.

3. Obiectivele acţiunii revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă şi politica legislativă a Regulamentului nr. 1346/2000

59. Intervenţia comunitară în materia insolvenţei se bazează pe nevoia de eficienţă şi de securitate juridică. Pentru a evita un cadru normativ confuz, care ar descuraja operaţiunile economice în cadrul Uniunii, Regulamentul nr. 1346/2000 introduce norme clare, care aduc stabilitate şi coerenţă unor aspecte atât de importante cum sunt competenţa judiciară, legea aplicabilă, recunoaşterea şi executarea hotărârilor judecătoreşti. În dreptul derivat există alte dezvoltări în acest domeniu, care vizează, toate, acelaşi obiectiv şi care, considerate împreună, formează sistemul european de drept al insolvenţei ( 47 ) . Pe scurt, acest corpus împărtăşeşte în mod unitar preocuparea pentru coerenţă în adoptarea hotărârilor judecătoreşti ( 48 ).

60. Considerentul (4) al Regulamentului nr. 1346/2000 manifestă această preocupare în contextul litigiilor, afirmând că, „pentru buna funcţionare a pieţei interne, este necesar să se evite ca părţile să fie tentate să transfere bunurile lor sau procedurile judiciare dintr-un stat membru în altul, în încercarea de a obţine o situaţie juridică mai favorabilă (forum shopping)”. Plecând de la această idee, regulamentul a optat pentru un model internaţional şi universal de insolvenţă, întemeindu-se pe o concepţie unitară pentru toate procedurile colective, indiferent de teritoriul pe care sunt deschise ( 49 ). Avantajele acestui model pot fi evidenţiate cu uşurinţă, întrucât constituie un regim previzibil, care descurajează forum shopping şi reduce costurile procedurii ( 50 ). Dar caracterul universal prezintă inconveniente, în special în ceea ce priveşte situaţia în care i-ar pune pe unii creditori locali, mai ales atunci când sunt izolaţi şi dispun de mai puţine mijloace decât alţi creditori pentru a introduce acţiuni în justiţie într-un stat membru în care nu au reşedinţa. Cu toate acestea, avantajele globale ale modelului universal vorbesc de la sine, în special dacă se ţine seama de adevăratul obiectiv al oricărei proceduri de insolvenţă: reorganizarea unei întreprinderi şi garantarea creditelor. Reducerea evidentă a costurilor care rezultă din centralizarea tuturor procedurilor constituie o facilitate decisivă în alegerea făcută, în linii mari, prin Regulamentul nr. 1346/2000 ( 51 ), în favoarea procedurii internaţionale universale de insolvenţă.

61. Interesul economic al separării acţiunilor revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă de procedura insolvenţei suscită unele îndoieli. Potrivit guvernelor elen şi ceh ( 52 ), această separare ar aduce o atingere semnificativă principiului universal susţinut de Regulamentul nr. 1346/2000, întrucât lichidatorul ar fi obligat să introducă acţiuni în justiţie în diferite state membre în funcţie de criteriile de competenţă judiciară internaţională care figurează în alte instrumente, diferite de regulamentul menţionat. La fel, separarea ar favoriza divergenţele normative şi unii operatori ar căuta cea mai favorabilă jurisdicţie, ceea ce ar perturba derularea normală a procedurii de insolvenţă ( 53 ). Deşi separarea oferă unele avantaje creditorilor care au reşedinţa în statul membru în care lichidatorul introduce acţiunea în justiţie, trebuie să se ţină seama de interesul global protejat prin procedura de insolvenţă, care nu este numai acela al creditorilor individuali, ci şi al totalităţii bunurilor şi datoriilor ( 54 ).

62. Există însă cazuri în care modelul universal pare nesatisfăcător. Se pot lua ca exemple situaţiile care au o legătură extracomunitară, în care există puţine garanţii ca hotărârea pronunţată în statul membru de deschidere a procedurii să fie recunoscută într-un stat terţ în care se află bunurile debitorului. În plus, centralizarea competenţei pentru procedura de insolvenţă nu reduce întotdeauna costurile, întrucât în unele cazuri ar fi preferabil ca acţiunile să fie introduse în statul membru în care se află bunurile pentru a nu risipi timp şi bani într-o procedură de recunoaştere şi de executare.

63. Având în vedere cele expuse anterior, trebuie să se nuanţeze universalitatea Regulamentului nr. 1346/2000 pentru acţiunile revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă.

4. Competenţa prevăzută de Regulamentul nr. 1346/2000: alternativă sau exclusivă?

64. Legislaţia comunitară privind insolvenţa conţine mai multe norme de competenţă judiciară de tipuri diferite. Cuprinsul acestora arată că, pentru deschiderea, desfăşurarea şi închiderea procedurii, precum şi pentru acţiunile care decurg în mod direct din această procedură, a fost prevăzută o competenţă exclusivă. Dimpotrivă, măsurile provizorii beneficiază de un regim de competenţă de natură alternativă.

65. Particularităţile acţiunilor revocatorii formulate în cadrul procedurilor de insolvenţă impun să nu fie întotdeauna exclusivă competenţa judiciară de a se pronunţa asupra acestora. Astfel cum au subliniat unii autori, este vorba despre o competenţă relativ exclusivă, care trebuie înţeleasă ca un privilegiu al lichidatorului ( 55 ). Suntem de acord cu cei care susţin că exercitarea unei acţiuni revocatorii formulate de lichidator în cadrul procedurii de insolvenţă constituie o prerogativă de a acţiona ce aparţine lichidatorului. În consecinţă, numai lichidatorul poate să întreprindă în cursul procedurii acţiunile adecvate pentru a proteja masa bunurilor.

66. Această afirmaţie se întemeiază pe articolul 18 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1346/2000, potrivit căruia lichidatorul poate „arăta în orice […] stat membru, pe cale judiciară sau extrajudiciară, că un bun mobil a fost transferat de pe teritoriul statului în care s-a deschis procedura pe teritoriul celuilalt stat membru ulterior deschiderii procedurii de insolvenţă” ( 56 ). În continuare, această dispoziţie îl autorizează să „exercite orice acţiune revocatorie care este în interesul creditorilor”, prezumând în mod logic că un astfel de demers se poate efectua „în orice […] stat membru”, astfel cum se prevede în prima parte a acestei dispoziţii ( 57 ).

67. Aceeaşi apreciere rezultă din articolul 25 alineatul (1) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 1346/2000. Acest articol, care reuneşte dispoziţiile referitoare la recunoaşterea şi executarea hotărârilor judecătoreşti, instituie o obligaţie de recunoaştere a „hotărârilor care decurg în mod direct din procedura de insolvenţă şi care au o strânsă legătură cu aceasta, chiar dacă au fost pronunţate de o altă instanţă”. Regulamentul admite, aşadar, ca hotărârile pronunţate ca urmare a unei acţiuni revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă să fie adoptate de instanţa sesizată cu procedura de insolvenţă sau de o altă instanţă, indiferent dacă aceasta se află în aceeaşi ţară sau într-un alt stat membru.

68. Această prerogativă a lichidatorului este conformă cu sarcinile pe care acesta le îndeplineşte în cadrul procedurii de insolvenţă. Articolul 2 litera (b) din Regulamentul nr. 1346/2000 defineşte lichidatorul ca persoana sau organul „care are funcţia de a administra sau lichida bunurile de care debitorul a fost desistat sau de a supraveghea administrarea afacerilor sale”. Competenţele şi obligaţiile lichidatorului diferă între statele membre, dar sunt caracterizate în general printr-un monopol asupra principalelor formalităţi în orice procedură de insolvenţă. Lichidatorul este garantul masei bunurilor, al par conditio creditorum, precum şi promotorul concordatelor sau al planurilor de reorganizare care pot permite întreprinderii să iasă din criză. În contextul deciziilor strategice pe care trebuie să le adopte, acesta trebuie să aleagă între mai multe instanţe cu ocazia exercitării acţiunilor de protejare a masei bunurilor.

C — Corolar

69. În aceste condiţii apreciem că, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000, instanţa statului membru care este sesizată cu o procedură de insolvenţă are competenţa să deschidă o acţiune revocatorie formulată în cadrul procedurii de insolvenţă împotriva unui pârât domiciliat în alt stat membru. Fiind vorba despre o competenţă relativ exclusivă, revine lichidatorului sarcina de a alege instanţa care, în funcţie de legăturile cu actul de dispoziţie în litigiu, pare a fi cea mai potrivită pentru protejarea masei bunurilor.

VI — A doua întrebare preliminară

70. A doua întrebare a instanţei de trimitere este formulată cu condiţia ca, în speţă, Curtea să răspundă negativ la prima întrebare preliminară şi, în consecinţă, având în vedere soluţia pe care o propunem pentru prima întrebare, nu este necesar să se analizeze această a doua întrebare.

71. Cu toate acestea, în măsura în care Curtea nu ar fi de acord cu soluţia pe care am sugerat-o, ar trebui să se recurgă la principiul absenţei lacunelor între Regulamentul nr. 44/2001 şi Regulamentul nr. 1346/2000. În conformitate cu acest principiu şi cu acela al coerenţei ordinii juridice comunitare, normele de competenţă aplicabile acţiunilor revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă, având o dimensiune comunitară, ar trebui să figureze în aceste instrumente. Dacă, în speţă, Curtea apreciază că articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000 nu se aplică acestui tip de acţiuni, atunci se va aplica Regulamentul nr. 44/2001 şi normele privind competenţa judiciară internaţională prevăzute de acesta.

72. O astfel de soluţie nu este cea mai de dorit, întrucât ar echivala cu a considera că jurisprudenţa Gourdain a devenit obsoletă după adoptarea Regulamentului nr. 1346/2000. În acest caz, Curtea ar trebui să elaboreze o jurisprudenţă coerentă şi completă, care să ofere o alternativă convingătoare la jurisprudenţa rezultată din hotărârea pronunţată în cauza Gourdain ( 58 ).

73. Cealaltă opţiune, care constă în a lăsa normele naţionale privind conflictul de legi să stabilească criteriile privind competenţa judiciară internaţională, ar fi contrară efectului util pe care îl urmăresc ambele regulamente, astfel cum am arătat la punctul 53 din prezentele concluzii.

74. Ţinând cont de consecinţele grave pe care le-ar determina un răspuns negativ la prima întrebare preliminară, propunerea noastră dobândeşte greutate, ca şi cum ar fi vorba de o reductio ad absurdum. În consecinţă, insistăm în mod categoric asupra argumentelor pe care le-am susţinut în ceea ce priveşte prima întrebare a instanţei de trimitere.

VII — Concluzie

75. În lumina tuturor consideraţiilor prezentate, sugerăm Curţii să răspundă la întrebările preliminare adresate de Bundesgerichtshof după cum urmează: „Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul CE nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvenţă trebuie interpretat în sensul că instanţa unui stat membru care este sesizată cu procedura de insolvenţă este competentă să se pronunţe asupra unei acţiuni revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvenţă şi îndreptate împotriva unui pârât domiciliat într-un alt stat membru.”

( 1 ) Limba originală: spaniola.

( 2 ) De Balzac, H., Le père Goriot, Gallimard, 1999.

( 3 ) Regulamentul Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143).

( 4 ) Regulamentul Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74).

( 5 ) Hotărârea Bundesgerichtshof din 11 ianuarie 1990 (IX ZR 27/89).

( 6 ) La începutul uneia dintre lucrările sale, specialistul spaniol în drept roman Xavier D’Ors califică revocarea actelor frauduloase ca fiind unul dintre aspectele cele mai complexe și mai controversate din întreg dreptul roman (El interdicto fraudatorio en el derecho romano clásico, Roma-Madrid, 1974, p. 1).

( 7 ) Procedura manus iniectio se desfășura în felul următor: în lipsa efectuării plății de către debitor la sfârșitul unui termen de 30 de zile după judecata declarativă, creditorul îl aducea pe debitor în fața judecătorului, dacă era nevoie, cu forța, și pronunța următoarea frază: „întrucât tu ai fost obligat să îmi plătești zece mii de sesterți și nu ai plătit, atunci eu pun stăpânire pe tine pentru suma de zece mii de sesterți”. (Gaius 4, 21)

( 8 ) Pentru unii autori, această expresie dovedește existența unei norme de imprescriptibilitate a datoriilor personale. Pentru alții, aluzia la „dușman” face trimitere la cei care nu aveau cetățenia romană și împotriva cărora creditorul putea să acționeze în orice moment. Indiferent care este interpretarea corectă, că este disproporționată sau discriminatorie, dreptul roman a dezvoltat căi mai subtile.

( 9 ) Misteriosul pretor Paulus a provocat o mare dezbatere între specialiștii în drept roman: pentru unii ar fi vorba despre jurisconsultul Paul, prefect pretorian în 222 î.Hr. Pentru alții, evoluția numelui rezultă dintr-un proces care s-a desfășurat în perioada bizantină. Aceste opinii le aparțin lui Planiol, M., Traité élémentaire de droit civil, ediția a opta, Paris, LGDJ, 1920-1921, nr. 1413, și, mai în detaliu, lui Collinet, P., „L’origine byzantine du nom de la Paulienne”, Nouvelle revue historique de droit français et étranger, 43, 1919.

( 10 ) Ankum, J. A., De geschiedenis der „actio pauliana”, Zwolle Tjeenk Willink, 1962, Coing, H., „Simulatio und Fraus in der Lehre des Bartolus und Baldus”, Festschrift P. Koschaker, volumul III, 1939, p. 402 și următoarele, D’Ors, X., op. cit., p. 203, Gutiérrez, F., Diccionario de Derecho Romano, Editorial Reus, Madrid, 1982, p. 25, și Torrent, A., Manual de Derecho Privado Romano, Librería General, Zaragoza, 1995, p. 381.

( 11 ) Digeste, cartea XXII, volumul I, 38.4: „Fructele acțiunii fabiene trebuie de asemenea să fie restituite și, în cazul acțiunii pauliene, care permite să se revoce înstrăinarea frauduloasă a proprietății creditorilor, pretorul intervine pentru ca totul să rămână ca și când nimic nu ar fi fost înstrăinat, ceea ce părea corect, întrucât expresia «vei restitui» pe care o folosește pretorul în acest edict are un sens suficient de larg pentru a acoperi restituirea fructelor”. (Paulo 6 ad Plaut) [traducere liberă]

( 12 ) O maximă latină definește acest principiu după cum urmează: res inter alios acta aliis neque nocere, neque prodesse potest.

( 13 ) Forner Delaygua, J. J. (ed.), La protección del crédito en Europa: la acción pauliana, Bosch, Barcelona, 2000, efectuează o analiză comparată a acțiunii pauliene, pe planul dreptului civil și la nivelul dreptului insolvenței.

( 14 ) Calificată de asemenea drept „acțiune în resciziune”, ce acoperă alte acțiuni specifice care vizează reconstituirea masei bunurilor.

( 15 ) Există diferite denumiri pentru acest principiu, precum și concepții divergente, astfel cum arată Beltrán, E., articolul 49, în Rojo, A. și Beltrán, E., Comentario a la Ley Concursal, Thomson-Civitas, Pampelune, 2004, p. 990: egalitatea de tratament a creditorilor, comunitatea pierderilor, sprijinirea creditorilor sau proporționalitatea. În dreptul german, Balz, M., și Landfermann, H.-G., Die neuen Insolvenzgesetze, ediția a doua, Düsseldorf, 1999.

( 16 ) În dreptul francez, Terré, F., Simler, P. și Lequette, Y., Droit Civil. Les obligations, Dalloz, ediția a șaptea, Paris, 1999, p. 969 și 970.

( 17 ) Goode, R., Principles of Corporate Insolvency Law, Sweet & Maxwell, Londra, 2005, p. 411-413.

( 18 ) De exemplu, în ordinea juridică italiană, Decretul regal 267/1942 a modificat articolul 708 și următoarele din Codul comercial din 1885 pentru a elimina cerințele subiective în domeniul falimentului. Dreptul spaniol a renunțat de asemenea la proba fraudei prin articolul 71 din Legea 22/2003 din 9 iulie 2003 privind falimentul.

( 19 ) În ceea ce privește dreptul francez, trebuie să se evidențieze Hotărârea Curții de Casație (Secția comercială) din 8 octombrie 1996. Dreptul spaniol propune o soluție identică: potrivit doctrinei, acțiunea pauliană este subsidiară în raport cu acțiunea revocatorie formulată în cadrul procedurii de insolvență. Este ceea ce arată León, F., „Artículo 71. Acciones de reintegración”, în Rojo, A. și Beltrán, E., op. cit., p. 1319 și 1320.

( 20 ) Hotărârea din 10 ianuarie 1990 (C-115/88, Rec., p. I-27).

( 21 ) Ibidem, punctul 12.

( 22 ) Poziție pe care Curtea o adoptă din nou în Hotărârea din 26 martie 1992, Reichert și Kockler (C-261/90, Rec., p. I-2149). Borrás, A., Revista Jurídica de Catalunya, 1990, p. 1133 și următoarele, și 1992, p. 2149, a comentat cele două hotărâri. Forner Delaygua, J. J., „La acción pauliana ante el TJCE”, Revista de Instituciones Europeas, Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, 1991, p. 635-637.

( 23 ) Hotărârea din 22 februarie 1979 (133/78, Rec., p. 733).

( 24 ) Ibidem, punctul 4.

( 25 ) Bermejo Gutiérrez, N., și Rodríguez Pineau, E., „Normas de protección de acreedores: entre el derecho de sociedades y el derecho concursal”, Indret, nr. 4, 2006, p. 22 și 23, și Enriques, L., și Gelter, M., „Regulatory Competition in European Company Law and Creditor Protection”, European Business Organization Law Review, nr. 7, 2006, p. 440.

( 26 ) Aceasta a condus la aplicarea „națională” a jurisprudenței Gourdain, adaptată oricărei acțiuni revocatorii formulate în cadrul unei proceduri de insolvență, după cum arată, printre multe altele, Hotărârea Tribunalului din Bari (Italia) din 27 ianuarie 2004, RDIPP, 2004, p. 1386-1390, Hotărârea Arrondissementsrechtbank Leeuwarden din 31 mai 1979, Hotărârea High Court, Chancery Division (Manchester) din 5 mai 2005, ILP, 2005-9, p. 552 și următoarele, și Hotărârea Curții de Casație (Secția comercială) din 24 mai 2005, RCDIP, vol. 94, 2005, p. 489 și următoarele. În această privință, a se vedea Bermejo Gutiérrez, N., și Rodríguez Pineau, E., op. cit., p. 22 și 23.

( 27 ) Hotărârea Gourdain, punctul 5.

( 28 ) Convenția, deschisă pentru semnare la Bruxelles la 22 noiembrie 1995, a fost parafată în aceeași zi de plenipotențiarii din Belgia, Danemarca, Germania, Grecia, Spania, Franța, Italia, Luxemburg, Austria, Portugalia, Finlanda și Suedia.

( 29 ) Documentul Consiliului nr. 6500/1/96 REV1 DRS (CFC).

( 30 ) Numele autorilor acestui document explică de ce este cunoscut sub denumirea de „Raportul Virgós/Schmit”.

( 31 ) Sublinierea noastră.

( 32 ) Cu privire la conceptul de lacună și la utilizarea analogiei în teoria argumentației juridice, a se vedea Perelman, Ch., Le problème des lacunes en droit, Bruylant, Bruxelles, 1968, și Díez- Picazo, L., Experiencias jurídicas y teoría del derecho, Ariel, Barcelona, 1973, p. 280-283.

( 33 ) Această normă nu înseamnă că Regulamentul nr. 1346/2000 validează principiul vis attractiva concursus. Punctul 77 din Raportul Virgós/Schmit confirmă aceasta, menționând că „unele state contractante au în dreptul intern o normă numită «vis attractiva concursus», în temeiul căreia instanța care a deschis procedura de insolvență concentrează sub competența sa nu numai procedura de insolvență propriu-zisă, ci și toate acțiunile care rezultă ca urmare a insolvenței. Deși proiectarea acestui principiu în ordinea juridică internațională este controversată, proiectul Convenției comunitare din 1982 conținea la articolul 15 o normă care […] se inspira din «teoria vis attractiva» și care atribuia instanței statului membru care deschidea procedura de insolvență cunoașterea unei serii de acțiuni născute din insolvență. Nici acest principiu, nici această filozofie nu au fost adoptate de această Convenție.”

( 34 ) Interpretarea articolului 18 alineatul (2) propusă de pârâtă este sever criticată de Pannen, K., European Insolvency Regulation, Editura De Gruyter, Berlin, 2007, p. 125. În opinia acestuia, autorii regulamentului erau perfect conștienți de inconvenientele prezentate de acțiunile legate de procedura de insolvență.

( 35 ) Guvernele elen și ceh, precum și Comisia îl susțin pe reclamant.

( 36 ) Această opinie este împărtășită de Duursma-Kepplinger, H.-C., Duursma, D., și Chalupsky, E., Europäische Insolvenzverordnung, Springer, Viena – New York, 2002, p. 441.

( 37 ) În acest sens, trebuie să se sublinieze punctul de vedere al lui Virgós, M., și al lui Garcimartín, F., Comentario al Reglamento Europeo de Insolvencia, Thomson-Civitas, Pampelune, 2003, p. 66: „este suficient să se semnaleze că acest regulament privind insolvența nu face nicio diferență între normele privind competența și normele privind recunoașterea/executarea în ceea ce privește domeniul lor material de aplicare: acestea au fost concepute ca norme paralele. Lista deciziilor care figurează la articolul 25 servește astfel pentru a preciza aspectele sau litigiile care aparțin domeniului de competență al instanței sesizate cu acțiunea de insolvență.”

( 38 ) Cu privire la principiul absenței lacunelor, a se vedea Sánchez Lorenzo, S., și Fernández Rozas, J. C., Derecho Internacional Privado, ediția a treia, Thomson-Civitas, Pamplona, 2004, p. 64-67, și Virgós, M., și Garcimartín, F., op. cit., p. 62 și 63.

( 39 ) Virgós, M., și Garcimartín, F., op. cit., p. 63, citează, cu titlu de exemplu, consecințele absurde ale acestui punct de vedere.

( 40 ) Hotărârea Gourdain nu se limitează însă la acțiunile revocatorii formulate în cadrul procedurii de insolvență. Criteriul consacrat de Curte în Hotărârea Gourdain este îndeplinit în litigiile dintre lichidator și debitor privind apartenența unui bun la masa credală, în litigiile privind competența lichidatorului de a decide cu privire la respectarea relațiilor contractuale în vigoare sau în cadrul acțiunilor în răspundere împotriva lichidatorilor.

( 41 ) A se vedea în acest sens Pannen, K., op. cit., p. 122 și 123.

( 42 ) Ibidem, p. 124.

( 43 ) Articolul 129 și următoarele din Insolvenzverordnung.

( 44 ) Articolul 129 alineatul 1 din Insolvenzverordnung.

( 45 ) Articolele 130, 132 și 133 din Insolvenzverordnung.

( 46 ) Acest argument poate da naștere unor adevărate absurdități, întrucât procedura insolvenței trebuie să respecte, fără nicio excepție, principiul contradictorialității, ca o garanție care rezultă din dreptul fundamental la protecție jurisdicțională efectivă. S-ar putea invoca faptul că procedura insolvenței diferă de o procedură civilă ordinară, dar această obiecție ni se pare excesiv de formalistă. Procedura insolvenței trebuie să respecte toate garanțiile jurisdicționale, fără nicio excepție de la principiul universal al insolvenței prevăzut de Regulamentul nr. 1346/2000.

( 47 ) În plus față de Regulamentul nr. 1346/2000, acest sistem include Directiva 2001/17/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 martie 2001 privind reorganizarea și lichidarea întreprinderilor de asigurare (JO L 110, p. 28, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 22), Directiva 98/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 mai 1998 privind caracterul definitiv al decontării în sistemele de plăți și de decontare a titlurilor de valoare (JO L 166, p. 45, Ediție specială, 06/vol. 3, p. 33), Directiva 2001/24/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 aprilie 2001 privind reorganizarea și lichidarea instituțiilor de credit (JO L 125, p. 15, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 34) și Directiva 2002/47/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 6 iunie 2002 privind contractele de garanție financiară (JO L 168, p. 43, Ediție specială, 10/vol. 3, p. 6).

( 48 ) Considerentul (8) al Regulamentului nr. 1346/2000 insistă asupra necesității „de a ameliora eficiența și [de a] accelera procedurile de insolvență cu efecte transfrontaliere”. Această preocupare apare și în considerentul (16).

( 49 ) Cu toate acestea, astfel cum pare să indice regulamentul, „forum shopping” nu constituie o practică total nelegală. Reglementarea comunitară combate utilizarea oportunistă și frauduloasă a dreptului de alegere a forului, ceea ce este foarte diferit de demonizarea per se a unei practici care, în unele cazuri, trebuie încurajată. Ne-am pronunțat în acest sens în Concluziile prezentate la 6 septembrie 2005 în cauza Staubitz-Schreiber (Hotărârea din 17 ianuarie 2006, C-1/04, p. I-701, punctele 70-77 din Concluzii).

( 50 ) Westbrook, J. L., „A Global Solution to Multinational Default”, Michigan Law Review, vol. 98, 2000, p. 2313 și următoarele, și, în același număr, Guzmán, A., „International Bankruptcy: in Defence of Universalism”, p. 2186 și următoarele.

( 51 ) Hotărârea Staubitz-Schreiber, citată anterior, reia această teorie atunci când arată, în cadrul unui litigiu privind caracterul universal al normelor privind competența judiciară internațională prevăzute în Regulamentul nr. 1346/2000, că această normă are în vedere „să se evite ca părțile la procedură să fie tentate să transfere bunurile lor sau procedurile judiciare dintr-un stat membru în altul, în încercarea de a obține o situație juridică mai favorabilă. Acest obiectiv nu ar fi atins dacă debitorul ar putea să își mute centrul intereselor într-un alt stat membru, în intervalul de timp dintre prezentarea cererii de deschidere a procedurii de insolvență și pronunțarea hotărârii de deschidere a procedurii, și să stabilească în acest fel jurisdicția competentă, precum și dreptul aplicabil. Un astfel de transfer de competență ar fi de asemenea contrar obiectivului amintit de considerentele (2) și (8) ale regulamentului privind o funcționare eficientă ameliorată și accelerată a procedurilor de insolvență cu efecte transfrontaliere, obligându-i pe creditori să îl urmărească încontinuu pe debitor, indiferent unde alege acesta să se stabilească mai mult sau mai puțin definitiv, ceea ce în practică ar putea însemna adesea o prelungire a procedurii”.

( 52 ) Secțiunea IV punctele 2 și 3 din observațiile guvernului elen și secțiunea 4.2 punctul 16 din observațiile guvernului ceh.

( 53 ) Hotărârea Staubitz-Schreiber, citată anterior, punctul 28.

( 54 ) Deși există concepții opuse privind insolvența, unele care se referă la lichidarea activelor și altele la conservarea acestora, suntem de acord cu anumiți autori ai doctrinei pentru care aceste două viziuni au un numitor comun: „realizarea unui ideal de justiție”, astfel cum arată Bermejo Gutiérrez, N., Créditos y quiebra, Civitas, Madrid, 2002, p. 467-468.

( 55 ) Virgós, M., și Garcimartín, F., op. cit., p. 69-71.

( 56 ) Sublinierea noastră.

( 57 ) Pannen, K., op. cit., p. 329 și 330, și Raportul Virgós/Schmit, punctul 167 și următoarele.

( 58 ) Este inutil să se adauge că, în cazul unei schimbări de opinie cu privire la jurisprudența Gourdain, completul Curții care ar trebui să se pronunțe în prezenta cauză ar trebui să fie, în mod logic, Marea Cameră.