Cauza T‑39/06

Transcatab SpA

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața italiană a achiziției și a primei procesări a tutunului brut – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Amenzi – Proporționalitate – Gravitatea și durata încălcării – Circumstanțe atenuante – Cooperare”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Norme comunitare – Încălcări – Imputare – Societate‑mamă și filiale – Unitate economică – Criterii de apreciere – Prezumție a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute în proporție de 100 % de aceasta

(art. 81 CE)

2. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Comunicarea privind obiecțiunile – Conținut necesar

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (1)]

3. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Cuantum maxim – Calcul – Cifră de afaceri care trebuie luată în considerare

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

4. Acte ale instituțiilor – Linii directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în cazul încălcării normelor de concurență – Act prin care se urmărește producerea de efecte externe – Domeniu de aplicare

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

5. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Încălcări calificate drept foarte grave numai în temeiul naturii lor proprii

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A)

6. Concurență – Amenzi – Decizie de aplicare a unor amenzi – Obligația de motivare – Conținut

[art. 81 CE și 253 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2) și (3)]

7. Concurență – Procedură administrativă – Respectarea dreptului la apărare – Comunicarea privind obiecțiunile – Conținut necesar

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27)

8. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Marjă de apreciere rezervată Comisiei – Limite – Respectarea principiului proporționalității – Întindere

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei)

9. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Caracter descurajator al amenzii

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 5 lit. (b)]

10. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Neaplicarea în practică a unui acord

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 1 A primul paragraf și pct. 3 a doua liniuță]

11. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Încetarea încălcării de îndată ce intervine Comisia – Întindere

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 3 a treia liniuță]

12. Dreptul Uniunii – Principii – Protecția încrederii legitime – Condiții

13. Agricultură – Norme de concurență – Regulamentul nr. 26 – Aplicarea derogării prevăzute pentru acordurile, deciziile și practicile necesare realizării obiectivelor prevăzute la articolul 33 CE – Condiții

[art. 33 CE și art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 26 al Consiliului, art. 2]

14. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Cooperarea întreprinderii incriminate în afara domeniului de aplicare al Comunicării privind cooperarea – Condiții

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 3 a șasea liniuță, și Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei)

15. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Primul caz de aplicare a normelor de concurență unui anumit sector al economiei – Marjă de apreciere a Comisiei

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 3)

16. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Circumstanțe atenuante – Starea financiară defavorabilă a sectorului în cauză – Marjă de apreciere a Comisiei

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei)

17. Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă

[Statutul Curții de Justiție, art. 21; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c) și art. 48 alin. (2)]

18. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate – Condiții

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei, pct. 23 ultimul paragraf)

19. Concurență – Înțelegeri – Acorduri și practici concertate care constituie o încălcare unică

[art. 81 alin. (1) CE]

1. În domeniul concurenței, comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, ținând seama în special de legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc aceste două entități juridice. Astfel, într‑un asemenea caz, întrucât societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, în sensul articolului 81 CE, Comisia poate să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.

În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită în mod efectiv o asemenea influență. Prin urmare, Comisia poate prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale, fără să fie obligată să aducă probe suplimentare care să dovedească faptul că societatea‑mamă a exercitat efectiv o asemenea influență decisivă sau avea cea mai mică cunoștință de încălcare sau de implicare a filialei respective în această încălcare. Este vorba despre o prezumție relativă, care poate fi răsturnată prin proba contrară. Prin urmare, revine societății‑mamă să răstoarne această prezumție prin elemente de probă care pot dovedi că filiala sa își determină în mod autonom linia de acțiune pe piață și că, prin urmare, aceste două societăți nu constituie o entitate economică unică. În caz contrar, exercitarea unui control este demonstrată de faptul că prezumția întemeiată pe deținerea întregului capital nu a fost răsturnată.

Faptul că o filială dispune de propria conducere locală și de propriile resurse nu dovedește, în sine, că aceasta își stabilește comportamentul pe piață în mod autonom în raport cu societatea sa mamă. Încredințarea gestiunii activităților curente conducerii locale a unei filiale deținute în proporție de 100 % este, astfel, o practică curentă și, având în vedere aceasta, nu poate dovedi autonomia reală a filialelor.

(a se vedea punctele 92-94, 103 și 106)

2. În domeniul concurenței, respectarea dreptului la apărare impune ca, în cursul procedurii administrative, întreprinderii interesate să i se fi oferit posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și a pertinenței faptelor și a circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a tratatului.

Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 reflectă acest principiu în măsura în care prevede să li se transmită părților obiecțiunile printr‑o comunicare care trebuie să conțină în mod clar toate elementele esențiale pe care se bazează Comisia în acest stadiu al procedurii pentru a permite persoanelor interesate să ia cunoștință în mod efectiv de comportamentele care le sunt reproșate de Comisie și să se poată apăra în mod eficient, înainte de adoptarea unei decizii definitive de către Comisie. Această cerință este respectată atunci când decizia nu reține în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în expunerea obiecțiunilor și cuprinde doar fapte cu privire la care părțile interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere.

Totuși, această indicație poate fi făcută în mod succint și decizia finală nu trebuie să fie în mod necesar o copie a comunicării privind obiecțiunile, întrucât această comunicare constituie un document pregătitor ale cărui aprecieri de fapt și de drept au un caracter pur provizoriu. Astfel, sunt admisibile acele adăugări la comunicarea privind obiecțiunile care sunt efectuate în urma memoriului în răspuns al părților, ale căror argumente demonstrează că acestea au putut să își exercite în mod efectiv dreptul la apărare. Comisia poate de asemenea, în lumina procedurii administrative, să modifice sau să adauge argumente de fapt sau de drept în sprijinul obiecțiunilor pe care le‑a formulat.

Pe de altă parte, în ceea ce privește imputabilitatea în sarcina unei societăți‑mamă a încălcării săvârșite de filialele sale deținute în proporție de 100 %, Comisia nu este ținută să prezinte, în etapa comunicării privind obiecțiunile, alte elemente decât proba referitoare la deținerea de către societatea‑mamă a capitalului filialelor sale.

(a se vedea punctele 115-117 și 123)

3. Plafonul de 10 % din cifra de afaceri prevăzut de articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie să fie calculat pe baza cifrei de afaceri cumulate a tuturor societăților care constituie entitatea economică ce acționează ca întreprindere în sensul articolului 81 CE, deoarece doar cifra de afaceri cumulată a societăților componente poate constitui o indicație privind dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză.

(a se vedea punctele 129 și 130)

4. Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO sunt un instrument menit să precizeze, cu respectarea dreptului de nivel superior, criteriile pe care Comisia intenționează să le aplice în cadrul exercitării puterii de apreciere la stabilirea amenzilor, conferită de articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Aceste linii directoare nu constituie temeiul juridic al unei decizii prin care se aplică o amendă, întrucât această decizie este întemeiată pe Regulamentul nr. 1/2003, ci determină, în mod general și abstract, metodologia pe care Comisia și‑a impus‑o în scopul stabilirii cuantumurilor amenzilor aplicate prin această decizie și asigură, prin urmare, securitatea juridică a întreprinderilor.

Astfel, deși liniile directoare nu pot fi calificate ca normă de drept pe care administrația ar fi, în orice caz, obligată să o respecte, acestea prevăd totuși o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care administrația nu se poate îndepărta, într‑un caz particular, fără a avea justificări.

Autolimitarea puterii de apreciere a Comisiei care rezultă din adoptarea liniilor directoare nu este totuși incompatibilă cu menținerea pentru Comisie a unei marje de apreciere semnificative. Astfel, faptul că, prin liniile directoare, Comisia și‑a precizat poziția cu privire la evaluarea gravității unei încălcări nu se opune ca aceasta să aprecieze acest criteriu în ansamblu, în funcție de toate împrejurările pertinente, inclusiv elemente care nu sunt menționate în mod expres în liniile directoare.

(a se vedea punctele 141-143)

5. Reiese din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO că înțelegerile orizontale care au în vedere în special stabilirea prețurilor pot fi calificate drept „foarte grave” numai în temeiul naturii lor, Comisia nefiind obligată să demonstreze un impact real al încălcării asupra pieței, și fără ca întinderea limitată a pieței geografice vizate să facă imposibilă o astfel de calificare. Această concluzie este susținută de faptul că, deși descrierea încălcărilor grave menționează în mod expres impactul asupra pieței și efectele asupra unor zone întinse din piața comună, în schimb, cea a încălcărilor foarte grave nu menționează nicio cerință cu privire la un impact real asupra pieței și nici cu privire la producerea unor efecte într‑o zonă geografică determinată.

Pentru a aprecia gravitatea încălcării normelor de concurență, este decisiv să se știe că membrii înțelegerii au făcut tot ce puteau pentru a da un efect real intențiilor lor. Întrucât ceea ce s‑a întâmplat ulterior, cu privire la prețurile de piață efectiv obținute, putea fi influențat și de alți factori, care nu se aflau sub controlul membrilor înțelegerii, aceștia din urmă nu pot invoca în propriul beneficiu factori externi care s‑au opus eforturilor lor, făcând din aceștia elemente care să justifice reducerea amenzii.

Nu se poate impune Comisiei, dacă s‑a stabilit punerea în aplicare a unei înțelegeri, să demonstreze în mod sistematic că acordurile au permis efectiv întreprinderilor implicate să atingă un nivel al prețului tranzacției mai mare sau, în cazul înțelegerilor de achiziție, mai mic decât cel care ar fi prevalat în lipsa înțelegerii. Ar fi disproporționat să se impună o astfel de demonstrație care ar consuma resurse considerabile, dat fiind că aceasta necesită folosirea unor calcule ipotetice, bazate pe modele economice, a căror exactitate nu poate fi verificată decât cu dificultate de instanța Uniunii și al căror caracter sigur nu este dovedit în niciun fel.

În plus, întinderea pieței geografice nu este un criteriu autonom, în sensul că numai încălcările care vizează majoritatea statelor membre ar fi susceptibile să fie calificate drept „foarte grave”. Nici tratatul, nici Regulamentul nr. 1/2003, nici liniile directoare, nici jurisprudența nu permit să se considere că numai restricțiile concurenței foarte întinse din punct de vedere geografic pot fi calificate astfel. De altfel, acorduri care urmăresc în special, precum în speță, stabilirea prețurilor de achiziție și împărțirea cantităților achiziționate pot duce, pentru simplul motiv al naturii proprii, la calificarea lor ca fiind foarte grave, fără să fie necesar ca aceste comportamente să fie caracterizate printr‑o întindere geografică deosebită. Rezultă că mărimea pieței geografice vizate, presupunând chiar că ar fi limitată, nu exclude calificarea drept „foarte gravă” a încălcării constatate în cauză.

(a se vedea punctele 148, 149, 168, 169 și 172)

6. În cadrul stabilirii amenzilor în temeiul încălcării dreptului concurenței, obligația de motivare este îndeplinită atunci când Comisia arată, în cuprinsul deciziei sale, elementele de apreciere care i‑au permis să evalueze gravitatea și durata încălcării.

În cadrul analizelor privind încălcări ale articolului 81 CE, articolul 253 CE nu poate fi interpretat în sensul că impune Comisiei obligația de a explica în deciziile sale motivele pentru care nu a reținut, în ceea ce privește calculul cuantumului amenzii, abordări alternative la cea efectiv reținută în decizia finală.

(a se vedea punctele 175 și 177)

7. Din momentul în care Comisia indică în mod expres, în comunicarea privind obiecțiunile, că va examina dacă este necesar să aplice amenzi întreprinderilor în cauză și enunță principalele elemente de fapt și de drept susceptibile să conducă la aplicarea unei amenzi, precum gravitatea și durata presupusei încălcări și împrejurarea că aceasta a fost săvârșită în mod intenționat sau din neglijență, aceasta își îndeplinește obligația de a respecta dreptul întreprinderilor de a fi audiate. Astfel, Comisia le acordă elementele necesare pentru a se apăra nu numai împotriva unei constatări a încălcării, ci și împotriva aplicării unei amenzi.

În schimb, întrucât indicase elementele de fapt și de drept pe care și‑ar fonda calculul cuantumului amenzilor, Comisia nu era obligată să precizeze modalitatea prin care ar utiliza fiecare dintre aceste elemente pentru a determina nivelul amenzii. În plus, în cadrul deciziei sale, Comisia poate de asemenea, în lumina procedurii administrative, să modifice sau să adauge argumente de fapt sau de drept în sprijinul obiecțiunilor pe care le‑a formulat.

În ceea ce privește stabilirea cuantumului amenzilor, rezultă că dreptul la apărare al întreprinderilor în cauză este garantat în fața Comisiei de posibilitatea pe care o au de a prezenta observațiile lor cu privire la durata, la gravitatea și la caracterul anticoncurențial al faptelor care le sunt reproșate.

(a se vedea punctele 180-182)

8. În cadrul procedurilor inițiate de Comisie pentru a sancționa încălcările normelor de concurență, aplicarea principiului proporționalității înseamnă că amenzile nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile urmărite, respectiv în raport cu respectarea normelor de concurență, iar cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi în temeiul unei încălcări în materie de concurență trebuie să fie proporțional cu încălcarea, apreciată în ansamblul său, ținând seama în special de gravitatea acesteia. În special, principiul proporționalității presupune că amenda trebuie stabilită de Comisie proporțional cu elementele luate în considerare pentru a se aprecia gravitatea încălcării și că, în această privință, Comisia trebuie să aplice aceste elemente în mod coerent și justificat din punct de vedere obiectiv.

În această privință, nici Regulamentul nr. 1/2003, nici Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu prevăd că cuantumul amenzilor trebuie stabilit direct în funcție de mărimea pieței afectate, întrucât acest factor nu este un element obligatoriu, ci doar un element pertinent printre altele pentru a aprecia gravitatea încălcării. Prin urmare, aceste dispoziții nu impun, ele însele, Comisiei să ia în considerare mărimea limitată a pieței produselor.

În dreptul aplicabil nu există un principiu de aplicare generală potrivit căruia sancțiunea trebuie să fie proporțională cu cifra de afaceri realizată de întreprindere pe piața vizată. În acest context, este permis, în vederea stabilirii amenzii, să se țină seama atât de cifra de afaceri globală a întreprinderii, care reprezintă o informație, chiar aproximativă și imperfectă, a dimensiunii și a puterii sale economice, cât și de partea din această cifră de afaceri ce provine din vânzarea mărfurilor care fac obiectul încălcării și care este, așadar, de natură să dea o informație asupra amplorii acesteia. Nu trebuie atribuită nici uneia, nici celeilalte dintre aceste cifre o importanță disproporționată față de celelalte elemente de apreciere și, în consecință, stabilirea unei amenzi adecvate nu poate fi rezultatul unui simplu calcul bazat pe cifra de afaceri globală. Această situație se regăsește în special atunci când mărfurile în cauză nu reprezintă decât un mic procent din această cifră. În plus, din jurisprudență reiese că, în măsura în care cuantumul amenzii finale nu depășește 10 % din cifra de afaceri globală a întreprinderii vizate în cursul ultimului an al încălcării, amenda nu poate fi considerată disproporționată numai pentru că depășește cifra de afaceri realizată pe piața vizată.

(a se vedea punctele 189, 190, 196, 197 și 199)

9. În cadrul calculării amenzii pentru încălcarea normelor de concurență, întrucât obiectivul de descurajare a vizat conduita întreprinderilor în cadrul Uniunii, factorul descurajator este evaluat prin luarea în considerare a unei multitudini de elemente, iar nu numai a unei situații specifice a întreprinderii în cauză.

Comisia nu este obligată ca, la stabilirea cuantumului amenzii, să țină seama de situația financiară deficitară a unei întreprinderi, având în vedere că recunoașterea unei asemenea obligații ar echivala cu conferirea unui avantaj concurențial nejustificat întreprinderilor care sunt cel mai puțin adaptate la condițiile pieței. Astfel, o societate nu poate contesta aplicarea coeficientului multiplicator în scopuri de descurajare, întemeindu‑se pe circumstanța că a suferit pierderi pe perioada punerii în aplicare a înțelegerii care au condus la situația de a nu mai fi activă pe piața vizată de înțelegere după deschiderea procedurii administrative.

Pe de altă parte, faptul că o măsură luată de o instituție conduce la falimentul sau la lichidarea unei anumite întreprinderi nu este interzis, ca atare, de dreptul Uniunii. Astfel, lichidarea unei întreprinderi sub forma sa juridică în cauză, deși aceasta poate aduce atingere intereselor financiare ale proprietarilor, ale acționarilor sau ale deținătorilor de părți sociale, nu înseamnă totuși că elementele personale, materiale și imateriale reprezentate de întreprindere și‑ar pierde de asemenea valoarea.

(a se vedea punctele 221-224)

10. Circumstanța atenuantă prevăzută la punctul 3 a doua liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, întemeiată pe neaplicarea în practică a acordurilor sau a practicilor ilicite, se bazează pe comportamentul propriu fiecărei întreprinderi. Rezultă că, pentru evaluarea acestei circumstanțe atenuante, nu trebuie luate în considerare efectele care rezultă din ansamblul încălcării, de care trebuie să se țină seama pentru a aprecia impactul real al unei încălcări asupra pieței în vederea evaluării gravității acesteia (punctul 1 A primul paragraf din liniile directoare), ci comportamentul individual al fiecărei întreprinderi în scopul examinării gravității relative a participării fiecărei întreprinderi la încălcare.

În orice caz, pentru a beneficia de punctul 3 a doua liniuță din liniile directoare menționate, contravenienții trebuie să demonstreze că au adoptat un comportament concurențial sau, cel puțin, că au încălcat în mod clar și în mare măsură obligațiile privind punerea în aplicare a înțelegerii, astfel încât au perturbat funcționarea acesteia, și că nu au aderat la acord în aparență, incitând astfel alte întreprinderi să pună în aplicare înțelegerea în cauză.

(a se vedea punctele 273 și 275)

11. În conformitate cu punctul 3 a treia liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, cuantumul de bază al amenzii stabilit de Comisie poate fi redus în cazul în care întreprinderea incriminată încetează încălcarea de îndată ce intervine Comisia.

Totuși, o asemenea reducere a amenzii nu poate fi automată, ci depinde de o evaluare a împrejurărilor cauzei de către Comisie, în cadrul exercitării puterii sale de apreciere. Prin urmare, împrejurările cauzei pot determina Comisia să nu recunoască unei întreprinderi parte la un acord ilicit beneficiul unei asemenea reduceri a cuantumului de bază al amenzii.

A recunoaște beneficiul unei circumstanțe atenuante în situații în care o întreprindere este parte la un acord vădit nelegal, cu privire la care aceasta cunoștea sau nu putea ignora că reprezintă o încălcare, ar putea încuraja întreprinderile să continue un acord secret cât mai mult timp posibil în speranța că nu s‑ar descoperi niciodată comportamentul lor, cunoscând în același timp că, dacă acest lucru s‑ar întâmpla, ar putea beneficia de reducerea amenzii prin întreruperea încălcării în acel moment. O asemenea recunoaștere ar înlătura orice efect descurajator al amenzii aplicate și ar aduce atingere efectului util al articolului 81 alineatul (1) CE.

În plus, încetarea unei încălcări săvârșite în mod intenționat nu poate fi considerată circumstanță atenuantă atunci când a fost determinată de intervenția Comisiei.

(a se vedea punctele 282-284)

12. Dreptul de a invoca principiul protecției încrederii legitime presupune îndeplinirea a trei condiții. În primul rând, administrația trebuie să fi furnizat persoanei interesate asigurări precise, necondiționate și concordante, emise de surse autorizate și de încredere. În al doilea rând, aceste asigurări trebuie să fie de natură să dea naștere unei așteptări legitime în percepția persoanei căreia îi sunt adresate. În al treilea rând, asigurările date trebuie să fie conforme cu normele aplicabile.

În domeniul concurenței, simplul fapt că, în practica sa decizională anterioară, Comisia a apreciat că anumite elemente constituie circumstanțe atenuante pentru a determina cuantumul amenzii nu înseamnă că aceasta este obligată să transpună aceeași apreciere într‑o decizie ulterioară. Prin urmare, pentru a se prevala de o încredere legitimă în această privință, o întreprindere nu poate invoca argumentul că o circumstanță atenuantă a fost aplicată în alte cazuri de încălcări.

(a se vedea punctele 289 și 291)

13. Regulamentul nr. 26 de aplicare a anumitor reguli de concurență în domeniul producției și al comercializării de produse agricole și în special articolul 2 din acesta stabilește o derogare de la aplicarea articolului 81 alineatul (1) CE acordurilor, deciziilor și practicilor care se referă la producția sau la comercializarea produselor enumerate în anexa I la Tratatul CE, care sunt parte integrantă a unei organizări naționale a pieței sau care sunt necesare pentru realizarea obiectivelor prevăzute la articolul 33 CE.

În ceea ce privește o derogare de la regula de aplicare generală a articolului 81 alineatul (1) CE, articolul 2 din Regulamentul nr. 26 trebuie interpretat în mod restrictiv. Pe de altă parte, articolul 2 alineatul (1) prima teză din Regulamentul nr. 26, care prevede excepția invocată, se aplică numai dacă acordul în cauză favorizează realizarea tuturor obiectivelor prevăzute la articolul 33 CE. În plus, astfel cum rezultă din chiar textul articolului 2 alineatul (1) prima teză din Regulamentul nr. 26, acordul în cauză trebuie să fie „necesar” pentru realizarea obiectivelor amintite.

În această privință, în lipsa unei notificări și a unei proceduri oficiale, o întreprindere care a participat la o încălcare vădită și foarte gravă a articolului 81 CE în sectorul tutunului brut nu poate susține că avea o îndoială în ceea ce privește posibilitatea ca acordul vizat să intre în domeniul de aplicare al derogării prevăzute de Regulamentul nr. 26. Pe de altă parte, într‑un sistem precum cel prevăzut de Regulamentul nr. 26, este exclus ca operatorii privați să poată pretinde substituirea aprecierii lor în locul aprecierii Comisiei în ceea ce privește mijloacele cele mai potrivite pentru atingerea obiectivelor stabilite de articolul 33 CE și să întreprindă, astfel, inițiative nelegale care ar fi justificate de circumstanța că urmăreau aceste obiective. În plus, menținerea unei concurențe reale pe piețele produselor agricole face parte dintre obiectivele politicii agricole comune și ale organizării comune a piețelor relevante. Astfel, o asemenea întreprindere nu poate susține că acordurile vădit anticoncurențiale la care a participat urmăreau obiectivele prevăzute la articolul 33 alineatul (1) CE.

(a se vedea punctele 298-300, 303 și 305)

14. Potrivit punctului 3 a șasea liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, cuantumul de bază al unei amenzi poate fi redus ca urmare a cooperării efective a întreprinderii în cadrul procedurilor, în afara sferei de aplicare a Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cazurile de înțelegere. Această circumstanță atenuantă specifică nu se aplică decât încălcărilor care nu intră în domeniul de aplicare al Comunicării privind cooperarea.

În această privință, aplicarea punctului 3 a șasea liniuță din liniile directoare nu poate avea consecința de a priva Comunicarea privind cooperarea de efectul său util. Astfel, aceasta stabilește cadrul pentru recompensarea cooperării în ancheta Comisiei a întreprinderilor care fac sau au făcut parte din înțelegeri secrete care afectează Uniunea. Din textul și din structura comunicării menționate rezultă, așadar, că întreprinderile pot, în principiu, să obțină o reducere a amenzii în temeiul cooperării acestora numai dacă îndeplinesc condițiile stricte prevăzute de comunicarea respectivă.

Prin urmare, în vederea menținerii efectului util al Comunicării privind cooperarea, Comisia poate acorda o reducere a amenzii unei întreprinderi în temeiul punctului 3 a șasea liniuță din liniile directoare numai în situații excepționale. O astfel de situație se regăsește în special în cazul în care, deși o întreprindere depășește obligația sa legală de a coopera fără a avea, cu toate acestea, dreptul la o reducere a amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea, pentru Comisie cooperarea acesteia prezintă o utilitate obiectivă.

(a se vedea punctele 327-330)

15. Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu prevăd în mod expres nicio circumstanță atenuantă referitoare la inexistența precedentelor cu privire la piața vizată de încălcare. Ultima liniuță a punctului 3 din liniile directoare prevede totuși posibilitatea Comisiei de a ține seama de alte circumstanțe decât cele prevăzute la liniuțele anterioare pentru a acorda o reducere a cuantumului de bază al amenzii. În această privință, Comisia dispune de o marjă de apreciere în ceea ce privește aplicarea circumstanțelor atenuante. În special, Comisia nu este obligată să reducă amenzile atunci când aceasta acționează pentru prima dată într‑un sector specific.

(a se vedea punctele 342 și 343)

16. Atunci când aplică o amendă pentru încălcarea normelor de concurență, Comisia nu este obligată să considere circumstanță atenuantă starea financiară defavorabilă a sectorului în cauză. Astfel, în general, cartelurile iau naștere în momentul în care un sector cunoaște dificultăți. Prin urmare, dacă Comisia ar fi obligată să ia în considerare aceste dificultăți, amenda ar trebui redusă în cvasitotalitatea cartelurilor.

Deși este adevărat că, în practica decizională a Comisiei, crizele structurale au fost considerate uneori circumstanțe atenuante, cu toate acestea, luarea în considerare de către Comisie, în cauzele precedente, a situației economice a sectorului drept circumstanță atenuantă nu înseamnă că aceasta trebuie în mod necesar să continue să respecte această practică.

(a se vedea punctele 352 și 353)

17. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, este necesar, pentru ca o acțiune să fie admisibilă, ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte, cel puțin sumar, în mod coerent și comprehensibil din chiar textul cererii introductive. În această privință, în cazul în care conținutul cererii introductive poate fi susținut și completat cu privire la aspecte specifice prin trimiteri la anumite pasaje din înscrisurile anexate, o trimitere globală la alte înscrisuri, chiar anexate la cererea introductivă, nu poate suplini absența elementelor esențiale ale argumentării în drept, care, în temeiul dispozițiilor menționate anterior, trebuie să figureze în cererea introductivă. În plus, nu este de competența Tribunalului să cerceteze și să identifice în anexe motivele și argumentele care ar putea fi considerate temei al acțiunii, anexele având o funcție pur probatorie și de instrument.

Prin urmare, ar însemna să se permită eludarea cerințelor imperative ale articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, în loc să se dispună admisibilitatea motivelor care nu au fost dezvoltate suficient în cerere, dar care fac trimitere la motive invocate în mod ipotetic de un terț într‑o altă cauză la care s‑ar face trimitere în mod implicit în cererea introductivă.

În orice caz, Tribunalul este obligat să respingă drept inadmisibil un capăt de cerere care îi este prezentat în condițiile în care elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază acest capăt de cerere nu reies în mod coerent și comprehensibil din chiar textul cererii introductive, lipsa unor astfel de elemente în cererea introductivă neputând fi compensată prin prezentarea lor în cadrul ședinței.

(a se vedea punctele 366, 371 și 372)

18. Această logică presupune că efectul urmărit de Comunicarea Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cazurile de înțelegere este de a crea un climat de incertitudine în cadrul înțelegerilor prin încurajarea de a dezvălui Comisiei existența acestora. Această incertitudine rezultă tocmai din faptul că participanții la înțelegere știu că numai unul dintre ei va putea beneficia de imunitatea la amenzi prin denunțarea celorlalți participanți la încălcare, expunându‑i astfel riscului de a li se aplica amenzi. În cadrul acestui sistem și potrivit aceleiași logici, se presupune că întreprinderile care se oferă cel mai rapid să coopereze beneficiază de reduceri mai importante ale amenzilor care le‑ar fi aplicate în caz contrar decât cele acordate întreprinderilor mai puțin rapide în cooperare. Ordinea cronologică și rapiditatea cooperării oferite de membrii cartelului constituie, prin urmare, elemente fundamentale ale sistemului instituit de Comunicarea privind cooperarea.

Interpretarea privind finalitatea unei dispoziții din Comunicarea privind cooperarea trebuie să fie conformă logicii proprii a acestei comunicări. În această perspectivă, punctul 23 ultimul paragraf din comunicarea menționată trebuie să fie interpretat în sensul că urmărește să recompenseze o întreprindere, chiar dacă aceasta nu a fost prima care a prezentat cererea de imunitate privind înțelegerea respectivă, dar este prima care furnizează Comisiei probe de fapt care nu au fost luate în considerare de Comisie și care au o incidență directă asupra gravității sau a duratei înțelegerii. Cu alte cuvinte, dacă elementele de probă furnizate de o întreprindere se referă la fapte care permit Comisiei să își modifice aprecierea pe care o are, la momentul respectiv, cu privire la gravitatea sau la durata înțelegerii, întreprinderea care furnizează aceste elemente de probă este recompensată prin imunitate privind aprecierea faptelor pe care aceste elemente de probă pot să le demonstreze.

Astfel, punctul 23 ultimul paragraf din Comunicarea privind cooperarea nu se referă la cazurile în care o întreprindere a furnizat pur și simplu elemente de probă noi sau mai complete cu privire la fapte în privința cărora Comisia este deja informată. Paragraful respectiv nu se aplică nici în cazurile în care o întreprindere aduce la cunoștință fapte noi care, cu toate acestea, nu sunt în măsură să modifice aprecierea Comisiei cu privire la gravitatea sau la durata înțelegerii. Această dispoziție se aplică, în schimb, exclusiv în cazurile în care sunt întrunite două condiții: în primul rând, întreprinderea în cauză este prima care dovedește fapte necunoscute de Comisie anterior, în al doilea rând, aceste fapte, având o incidență directă asupra gravității sau a duratei presupusei înțelegeri, permit Comisiei să ajungă la noi concluzii referitoare la încălcare.

(a se vedea punctele 379-382)

19. O întreprindere care a participat la o încălcare a normelor de concurență prin comportamente care îi sunt proprii, care intră în sfera noțiunilor de acord sau de practică concertată având un obiect anticoncurențial în sensul articolului 81 alineatul (1) CE și care urmăreau să contribuie la realizarea încălcării în ansamblul acesteia este de asemenea răspunzătoare, pe toată perioada participării sale la acea încălcare, de comportamentele adoptate de alte întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări.

De asemenea, o întreprindere poate fi ținută responsabilă pentru o înțelegere globală chiar dacă s‑a stabilit că nu a participat direct decât la unul sau la mai multe dintre elementele constitutive ale acestei înțelegeri, din moment ce știa sau trebuia în mod necesar să știe, pe de o parte, că respectiva coluziune la care participa se înscria într‑un plan global și, pe de altă parte, că acest plan global cuprindea ansamblul elementelor constitutive ale înțelegerii.

(a se vedea punctele 394 și 395)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)

5 octombrie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața italiană a achiziției și a primei procesări a tutunului brut – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Amenzi – Proporționalitate – Gravitatea și durata încălcării – Circumstanțe atenuante – Cooperare”

În cauza T‑39/06,

Transcatab SpA, cu sediul în Caserte (Italia), reprezentată de C. Osti și de A. Prastaro, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnul F. Amato, ulterior de domnul V. Di Bucci și în sfârșit de domnii É. Gippini Fournier și L. Malferrari, în calitate de agenți, asistați de F. Ruggeri Laderchi, avocat,

pârâtă,

având ca obiect, în primul rând, o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2005) 4012 final a Comisiei din 20 octombrie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.281/B.2 – Tutun brut – Italia), în al doilea rând, o cerere de reducere a cuantumului amenzii aplicate Transcatab prin această decizie și, în al treilea rând, o cerere reconvențională a Comisiei prin care se urmărește majorarea cuantumului respectiv,

TRIBUNALUL (Camera a treia),

compus din domnul J. Azizi, președinte, doamna E. Cremona (raportor) și domnul S. Frimodt Nielsen, judecători,

grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 noiembrie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Reclamanta, Transcatab SpA, este o societate italiană, în prezent aflată în lichidare, ce are drept activitate principală prima procesare a tutunului brut. În momentul producerii faptelor care fac obiectul prezentei cauze, Transcatab era filiala italiană, controlată în proporție de 100 %, a Standard Commercial Corp. (denumită în continuare „SCC”), unul dintre cei mai mari comercianți independenți de foi de tutun din lume. La 13 mai 2005, mai precis în cursul procedurii administrative, SCC a fuzionat cu Dimon, Inc., creând astfel o nouă entitate denumită Alliance One International, Inc. (denumită în continuare „Alliance One”), care controlează Transcatab în proporție de 100 %.

1. Procedura administrativă

2 La 15 ianuarie 2002, Comisia Comunităților Europene a adresat, în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), solicitări de informații cu privire la piața italiană a tutunului brut către asociațiile profesionale ale procesatorilor și ale producătorilor italieni de tutun, mai precis Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, Asociația profesională a procesatorilor italieni de tutun brut) și, respectiv, Unione italiana tabacco (Unitab, Uniunea italiană din domeniul tutunului).

3 La 19 februarie 2002, Comisia a primit o cerere de imunitate în materie de amenzi din partea Deltafina SpA, procesator membru al APTI, în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cazurile de înțelegere (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

4 La 4 aprilie 2002 a avut loc o reuniune a biroului APTI. În cadrul acestei reuniuni, Deltafina a informat participanții, printre care Transcatab și Dimon Italia Srl (filiala Dimon, devenită Mindo Srl), cu privire la cererea sa de imunitate și decizia Comisiei de a dispune în privința sa imunitate condiționată.

5 În aceeași zi, Comisia a primit din partea Dimon Italia o cerere de imunitate în materie de amenzi, în temeiul punctului 8 din Comunicarea privind cooperarea, și, în subsidiar, o cerere de reducere a oricărei amenzi, în temeiul punctelor 20-27 din comunicarea menționată, precum și, câteva ore mai târziu, o cerere de reducere a oricărei amenzi, în același temei, din partea Transcatab.

6 La 9 aprilie 2002, Comisia a confirmat primirea cererii depuse de Transcatab în temeiul punctului 25 din Comunicarea privind cooperarea. Transcatab a transmis o nouă cerere la 10 aprilie 2002, care constă într‑o notă explicativă și în 44 de anexe. De asemenea, la 30 aprilie 2002, Comisia a confirmat primirea acestei cereri în conformitate cu punctul 25 din Comunicarea privind cooperarea.

7 La 18 și la 19 aprilie 2002, Comisia a efectuat verificări în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17 în localurile Dimon Italia și Transcatab, precum și în localurile Trestina Azienda Tabacchi SpA și Romana Tabacchi SpA.

8 La 8 octombrie 2002, Comisia a informat Dimon Italia și Transcatab că au fost prima și, respectiv, cea de a doua întreprindere care au furnizat elemente de probă ale încălcării în sensul Comunicării privind cooperarea și că, astfel, intenționează să le acorde la finalul procedurii administrative o reducere cuprinsă între 30 % și 50 % și, respectiv, între 20 % și 30 % a cuantumului amenzii pe care le‑ar fi aplicat‑o în temeiul încălcărilor pe care eventual le‑ar constata în lipsa cooperării.

9 La 25 februarie 2004, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile pe care a adresat‑o celor zece întreprinderi sau asociații de întreprinderi, printre care Transcatab, Deltafina, Dimon Italia și Romana Tabacchi (denumite în continuare „procesatorii”) și societățile‑mamă ale unora dintre acestea, în special SCC, Dimon și Universal Corp., societatea‑mamă a Deltafina. Destinatarii comunicării privind obiecțiunile au avut posibilitatea de a răspunde în scris și cu ocazia audierii care a avut loc la 22 iunie 2004.

10 În urma adoptării, la 21 decembrie 2004, a unui addendum la respectiva comunicare privind obiecțiunile referitor la încălcarea de către Deltafina a obligației de cooperare prevăzute de Comunicarea privind cooperarea, în legătură cu divulgarea cererii sale de imunitate (a se vedea punctul 4 de mai sus), la 1 martie 2005, a avut loc cea de a doua audiere.

11 După consultarea comitetului consultativ privind înțelegerile și pozițiile dominante și având în vedere raportul final al consilierului‑auditor, Comisia a adoptat Decizia C(2005) 4012 final din 20 octombrie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.281/B.2 – Tutun brut – Italia) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 13 februarie 2006 (JO L 353, p. 45).

2. Decizia atacată

12 Decizia atacată privește, în primul rând, o înțelegere orizontală pusă în aplicare de procesatori pe piața italiană a tutunului brut.

13 În cadrul acestei înțelegeri, în cursul perioadei cuprinse între 1995 și începutul anului 2002, procesatorii au stabilit condițiile de tranzacționare pentru achiziționarea tutunului brut în Italia atât în ceea ce privește achizițiile directe la producători, cât și achizițiile de la „terți presatori”, în special prin stabilirea prețurilor și prin împărțirea pieței.

14 Decizia atacată privește de asemenea alte două încălcări, diferite de încălcarea pusă în aplicare de procesatori, care au avut loc între începutul anului 1999 și sfârșitul anului 2001 și care au constat, în ceea ce privește APTI, în stabilirea prețurilor contractelor pe care le va negocia, în numele membrilor săi, în vederea încheierii acordurilor interprofesionale cu Unitab, iar în ceea ce o privește pe aceasta din urmă, în stabilirea prețurilor pe care le va negocia cu APTI, în numele membrilor săi, în vederea încheierii acelorași acorduri.

15 În decizia atacată, Comisia a considerat că practicile procesatorilor constituie o încălcare unică și continuă a articolului 81 alineatul (1) CE [a se vedea în special considerentele (264)-(269) ale deciziei atacate].

16 La articolul 1 alineatul (1) din decizia atacată, Comisia a stabilit răspunderea pentru înțelegere în sarcina procesatorilor, precum și a Universal și a Alliance One, ca societate rezultată din fuziunea dintre Dimon și SCC.

17 La articolul 2 din decizia atacată, Comisia a aplicat amenzi întreprinderilor menționate la punctul anterior, precum și APTI și Unitab (a se vedea punctul 71 de mai jos).

Destinatarii deciziei atacate

18 Considerentele (325)-(351) ale deciziei atacate au ca obiect stabilirea destinatarilor deciziei atacate.

19 Cu titlu introductiv, Comisia a făcut referire la jurisprudența constantă potrivit căreia noțiunea „întreprindere”, plasată în contextul dreptului concurenței, trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică din punctul de vedere al obiectului acordului în cauză, chiar dacă, din punct de vedere juridic, această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice [considerentul (325) al deciziei atacate].

20 În continuare, Comisia a arătat că se stabilise că Deltafina, Dimon Italia, Transcatab și Romana Tabacchi, precum și APTI și Unitab, participaseră direct pe durata încălcărilor respective la încălcările constatate și că, în consecință, fiecare dintre aceste întreprinderi și asociații este destinatara deciziei atacate [considerentul (327) al deciziei atacate].

21 Comisia și‑a continuat analiza cu examinarea imputabilității comportamentului ilicit al anumitor filiale (Deltafina, Dimon Italia și Transcatab) societăților‑mamă respective ale acestora. În această privință, Comisia a amintit că pe perioada încălcărilor, Deltafina era o filială deținută în proporție de 100 % de Universal, Dimon Italia, o filială deținută în proporție de 100 % de Dimon, iar Transcatab, o filială deținută în proporție de 100 % de SCC [considerentul (328) al deciziei atacate].

22 Comisia a arătat în mod special că, potrivit jurisprudenței, o societate‑mamă poate fi considerată răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al filialei sale atunci când aceasta nu își poate stabili în mod autonom comportamentul pe piață. În această privință, Comisia a amintit că, în cazul deținerii de către societatea‑mamă a întregului capital al filialei sale, se poate presupune în mod justificat că societatea‑mamă exercită o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale atunci când aceasta încalcă articolul 81 alineatul (1) CE [considerentele (329) și (330) ale deciziei atacate].

23 În considerentul (331) al deciziei atacate, Comisia a concluzionat că, în ceea ce privește Deltafina, Dimon și Transcatab, s‑ar putea prezuma în mod justificat că „nu aveau autonomie” având în vedere că erau sau, în cazul Dimon Italia, fuseseră deținute în proporție de 100 % de societățile‑mamă respective ale acestora.

24 Respingând în același timp teza susținută de societățile respective în răspunsurile acestora la comunicarea privind obiecțiunile, potrivit căreia, pentru a indica exercitarea unei influențe decisive, ar fi necesare și alte elemente, pe lângă cel al controlului în proporție de 100 %, Comisia a precizat că prezumția privind influența decisivă în cazul unei filiale controlate în proporție de 100 % poate fi răsturnată. Proba contrară ar trebui realizată de partea care intenționează să răstoarne această prezumție cu „probe solide”, acestea neputând fi doar informații generale nesusținute de elemente de probă convingătoare [considerentul (334) al deciziei atacate].

25 În această privință, Comisia a analizat succesiv argumentele prezentate de societățile‑mamă destinatare ale deciziei atacate.

26 Comisia a respins, mai întâi, argumentul general invocat de societățile‑mamă vizate cu privire la deplina răspundere a conducerii locale pentru activitățile filialelor lor respective. În opinia acesteia, faptul că Dimon și SCC au menținut conducerea existentă la momentul dobândirii în proporție de 100 % a filialelor lor respective nu poate exclude exercitarea de către aceste societăți‑mamă a unei influențe decisive asupra filialelor lor italiene respective, întrucât adeseori se încredințează conducerii locale a unei filiale deținute în proporție de 100 % gestiunea chestiunilor curente [considerentul (338) al deciziei atacate].

27 În opinia Comisiei, niciuna dintre aceste întreprinderi nu a demonstrat, în general, un specific al grupului său care ar fi determinat, într‑o măsură considerabilă, independența activităților filialei sale de influența sa [considerentul (339) al deciziei atacate].

28 În această privință, Comisia a analizat soliditatea legăturilor economice dintre Deltafina, Dimon Italia, Transcatab și societățile‑mamă respective ale acestora, care ar demonstra că filialele italiene constituiau o unitate economică împreună cu restul grupului. Comisia a subliniat în această privință că grupurile vizate erau cei mai mari comercianți de foi de tutun din lume și că achiziționau și comercializau adeseori tutunul cumpărat de filialele lor italiene [considerentul (340) al deciziei atacate].

29 În ceea ce privește SCC, Comisia a subliniat că înainte de a dobândi întregul capital al Transcatab, această întreprindere o controla deja pe aceasta din urmă, împreună cu partenerul său italian. În consecință, faptul că SCC nu „schimba[se] nimic în conducerea” filialei sale în urma acestei achiziționări nu putea fi considerat o dovadă a faptului că nu exercitase nicio influență asupra directorilor după ce a devenit proprietar în întregime. În ceea ce privește, în special, delegarea atribuțiilor executive directorului general al Transcatab, Comisia a declarat că nu deține nicio informație care să îi permită să deducă faptul că nu a fost numit de SCC, asemenea celorlalți membri ai consiliului de administrație [considerentele (341) și (342) ale deciziei atacate].

30 În continuare, Comisia a respins argumentul SCC, potrivit căruia între aceasta și filială nu exista nicio cale de comunicare [considerentele (343) și (344) ale deciziei atacate].

31 Comisia a subliniat în această privință că s‑a considerat că activitățile Transcatab erau cele ale Standard Commercial Tobacco Co., Inc., societate de participație în cadrul grupului SCC, deținută în proporție de 100 % de SCC, și că au fost analizate în cadrul activităților grupului, incluzându‑se vânzările grupului SCC către producătorii de țigări. Comisia a dedus că rezultatele activităților Transcatab au fost raportate organelor superioare ale grupului și ulterior, consolidate [considerentul (344) al deciziei atacate].

32 Comisia a precizat că, având în vedere că grupurile din care Transcatab și Dimon Italia făceau parte pe perioada încălcării își încetaseră existența în urma fuziunii acestora în noua entitate Alliance One, aceasta, în calitate de succesor legal al acestor două grupuri, era destinatara deciziei atacate [considerentul (349) al deciziei atacate].

33 Având în vedere aceste diferite aspecte, Comisia a concluzionat în considerentul (351) al deciziei atacate că Deltafina, Universal, Mindo (fostă Dimon Italia), Transcatab, Alliance One, Romana Tabacchi, APTI și Unitab trebuie considerate răspunzătoare pentru încălcări și să fie destinatarii deciziei atacate.

Stabilirea cuantumului amenzii

34 În considerentele (356)-(404) ale deciziei atacate, Comisia a examinat problema amenzilor care vor fi aplicate destinatarilor acesteia.

35 Cuantumurile amenzilor au fost stabilite de Comisie în funcție de gravitatea și de durata încălcărilor în cauză, respectiv în funcție de cele două criterii menționate în mod expres la articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) și la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 [considerentele (356) și (357) ale deciziei atacate].

Stabilirea cuantumului de plecare al amenzilor

36 În ceea ce privește gravitatea încălcării în cauză, Comisia a amintit că la evaluarea acestui factor trebuia să țină seama de natura ei, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante [considerentul (365) al deciziei atacate].

37 Comisia a precizat în continuare că producția de tutun din Italia reprezenta 38 % din producția Uniunii Europene supusă unei cote, ceea ce însemna 67,338 milioane de euro în 2001, ultimul an complet al încălcării [considerentul (366) al deciziei atacate].

38 În ceea ce privește natura încălcării, Comisia a constatat că aceasta era foarte gravă, întrucât încălcarea a constat în stabilirea prețurilor de achiziție a soiurilor de tutun brut în Italia și în împărțirea cantităților achiziționate. Referindu‑se la partea din decizia atacată care privește analiza restricționării concurenței [considerentul (272) și următoarele], Comisia a adăugat că o înțelegere în domeniul achizițiilor poate să denatureze voința producătorilor de a da un anumit randament, precum și să limiteze concurența dintre procesatori pe piețele în aval. De asemenea, Comisia a afirmat că această situație se regăsește în mod special atunci când, precum în prezenta cauză, produsul vizat prin înțelegere, în speță tutunul brut, constituia o „materie primă” importantă a activităților exercitate de participanții din aval, în cauză, prima procesare a tutunului brut și vânzarea de tutun prelucrat [considerentele (367) și (368) ale deciziei atacate].

39 În considerentul (369) al deciziei atacate, Comisia a concluzionat pe baza considerațiilor anterioare că încălcarea săvârșită de procesatori trebuia să fie calificată drept foarte gravă.

40 În continuare, în considerentele (370)-(376) ale deciziei atacate, Comisia a examinat aspectul „ponderii specifice” și al „caracterului descurajator”. În această privință, Comisia a precizat că, la stabilirea cuantumului amenzii, trebuia să se țină seama de „ponderea specifică a fiecărei întreprinderi și de repercusiunile probabile ale comportamentului ilicit al acesteia” [considerentul (370) al deciziei atacate].

41 Astfel, Comisia a considerat că amenzile trebuiau stabilite în funcție de poziția pe piață a fiecărei părți în cauză [considerentul (371) al deciziei atacate].

42 În această privință, Comisia a considerat că cuantumul de plecare al amenzii aplicate Deltafina ar trebui să fie mai ridicat, întrucât era cel mai mare cumpărător, având în vedere că în 2001 cota sa de piață era de aproximativ 25 % [considerentul (372) al deciziei atacate].

43 Având în vedere că dețineau cote din piața relevantă mai reduse, de aproximativ 9 %-11 % în 2001, Comisia a considerat că Transcatab, Dimon Italia și Romana Tabacchi „trebuiau regrupate” și că, în ceea ce le privește, cuantumul de plecare al amenzii trebuia să fie mai redus [considerentul (373) al deciziei atacate].

44 Comisia a considerat totuși că un cuantum de plecare care reflectă numai poziția pe piață nu ar avea un efect suficient de descurajator asupra Deltafina, Dimon Italia (Mindo) și Transcatab, întrucât, în pofida cifrei lor de afaceri relativ limitate, fiecare făcea parte – sau, în cazul Mindo, făcuse parte – din grupuri multinaționale dotate cu o forță economică și financiară considerabilă, care se numărau printre principalii comercianți de tutun mondiali și care operau la diferite niveluri de activitate în cadrul industriei tutunului și pe diferite piețe geografice [considerentul (374) al deciziei atacate].

45 În consecință, pentru a conferi amenzii un caracter descurajator, Comisia a considerat că trebuia să se aplice un coeficient multiplicator de 1,5 – mai precis o majorare cu 50 % – la cuantumul de plecare stabilit în ceea ce privește Deltafina și un coeficient multiplicator de 1,25 – mai precis o majorare cu 25 % – la cuantumul de plecare stabilit în ceea ce privește Dimon Italia (Mindo) și Transcatab [considerentul (375) al deciziei atacate].

46 Astfel, în considerentul (376) al deciziei atacate, Comisia a stabilit cuantumul de plecare al amenzilor după cum urmează:

– Deltafina: 37,5 milioane de euro;

– Transcatab: 12,5 milioane de euro;

– Dimon Italia (Mindo): 12,5 milioane de euro;

– Romana Tabacchi: 10 milioane de euro.

Stabilirea cuantumului de bază al amenzilor

47 În considerentele (377) și (378) ale deciziei atacate, Comisia a examinat problema duratei încălcării.

48 Aceasta a considerat că înțelegerea pusă în aplicare de procesatori a început la 29 septembrie 1995 și și‑a încetat existența, potrivit declarațiilor acestora, la 19 februarie 2002. Astfel, Comisia a considerat că trebuia să aplice o majorare de 60 % la cuantumul de plecare al amenzilor aplicate procesatorilor, cu excepția Romana Tabacchi, a cărei participare a fost mai scurtă.

49 Cuantumurile de bază ale amenzilor aplicate destinatarilor deciziei atacate au fost stabilite, așadar, după cum urmează:

– Deltafina: 60 de milioane de euro;

– Transcatab: 20 de milioane de euro;

– Dimon Italia (Mindo): 20 de milioane de euro;

– Romana Tabacchi: 12,5 milioane de euro.

Circumstanțe atenuante

50 În considerentele (380)-(398) ale deciziei atacate, Comisia a examinat dacă este necesar să se țină seama de circumstanțele atenuante.

51 În ceea ce privește în special Transcatab, Comisia a respins toate argumentele acesteia prin care urmărea să beneficieze de circumstanțele atenuante.

52 Mai întâi, Comisia a arătat că punerea în aplicare a înțelegerii procesatorilor nu avea legătură cu acordurile interprofesionale încheiate în cadrul APTI. Comisia a dedus de aici că cadrul normativ italian nu a încurajat comportamentul procesatorilor, care nu puteau beneficia, în consecință, de nicio reducere a cuantumului amenzii lor pe baza acestui argument [considerentul (381) al deciziei atacate].

53 În continuare, Comisia a respins argumentul procesatorilor potrivit căruia aceștia trebuiau să beneficieze de o reducere, dat fiind că încetaseră încălcarea înainte de a interveni Comisia. În această privință, Comisia a amintit jurisprudența potrivit căreia, în cauzele care privesc încălcări grave ale normelor de concurență, pentru care părțile știau sau trebuiau în mod necesar să știe că comportamentul lor era fundamental nelegal, faptul că acestea le‑ar înceta înainte de a interveni Comisia nu trebuie, în principiu, să determine o reducere a cuantumului amenzii la calcularea acesteia [considerentul (382) al deciziei atacate].

54 Comisia a afirmat de asemenea că nu poate considera că înțelegerea nu a fost pusă în aplicare, dat fiind că din descrierea faptelor rezulta că părțile au asigurat punerea în aplicare a înțelegerii, în special grație participării lor la reuniuni periodice și schimburilor de informații regulate cu privire la prețuri și cantități în cursul perioadei de achiziții [considerentul (383) al deciziei atacate].

55 În sfârșit, Comisia a respins argumentul invocat de Transcatab potrivit căruia contextul economic și social specific pieței tutunului brut în Italia trebuia luat în considerare în vederea stabilirii cuantumului amenzii, în temeiul punctului 5 litera (b) din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”). Comisia a observat că aplicarea punctului 5 litera (b) din liniile directoare era excepțională și că, în speță, cazul nu prezenta caracteristici identice sau asemănătoare cu cele din cazul citat de Transcatab în susținerea propriului argument. Comisia a mai adăugat că nu se admitea că existența unor practici nelegale care afectează sectorul tutunului în anumite regiuni italiene a putut avea un efect determinant prin provocarea practicilor în cauză și că reforma organizării comune a piețelor producea efecte prea incerte și îndepărtate în timp pentru a justifica luarea în considerare a unei circumstanțe atenuante [considerentul (384) al deciziei atacate].

56 În continuare, Comisia a analizat situația specială a Deltafina și a concluzionat că amenda sa trebuia redusă cu 50 %, ca urmare a cooperării furnizate de aceasta [considerentele (385)-(398) ale deciziei atacate].

57 Comisia a stabilit cuantumul amenzilor ca urmare a aplicării circumstanțelor atenuante după cum urmează [considerentul (399) al deciziei atacate]:

– Deltafina: 30 de milioane de euro;

– Dimon Italia (Mindo): 20 de milioane de euro;

– Transcatab: 20 de milioane de euro;

– Romana Tabacchi: 8,75 milioane de euro;

58 În sfârșit, Comisia a amintit că, potrivit articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, pentru fiecare întreprindere sau asociere de întreprinderi care participă la încălcarea normelor, amenda nu trebuie să depășească 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent. Comisia a adăugat că atunci când întreprinderile în cauză aparțin unui grup, este stabilit că aceste întreprinderi se aflau sub influența decisivă a societăților lor mamă și că, în consecință, întrucât acestea din urmă răspund în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei lor, pentru a stabili plafonul sus‑menționat de 10 %, trebuie să se ia în considerare cifra de afaceri mondială a grupului [considerentele (400) și (401) ale deciziei atacate].

59 În acest temei, Comisia arată că amenda aplicată Romana Tabacchi nu trebuie să depășească 2,05 milioane de euro și că nu este necesară reducerea celorlalte amenzi în temeiul acestei dispoziții [considerentele (402) și (403) ale deciziei atacate].

Aplicarea Comunicării privind cooperarea

60 În considerentele (405)-(500) ale deciziei atacate, Comisia s‑a pronunțat cu privire la aplicarea în speță a Comunicării privind cooperarea.

61 Deltafina, Dimon Italia și Transcatab au solicitat, toate trei, să beneficieze de aplicarea comunicării menționate. În ceea ce privește Deltafina, Comisia a amintit că îi acordase imunitate condiționată. În plus, Comisia a precizat că a ajuns la concluzia preliminară că Dimon Italia și Transcatab au fost prima și, respectiv, a doua întreprindere care au furnizat elemente de probă cu privire la încălcarea suspectată, care reprezintă o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele de probă aflate deja în posesia sa, în sensul punctului 22 din Comunicarea privind cooperarea [considerentele (405)-(407) ale deciziei atacate].

62 După ce a examinat situația Deltafina și a concluzionat că nu i se putea acorda imunitatea din cauza încălcării obligației de cooperare prevăzute de Comunicarea privind cooperarea [a se vedea considerentele (408)-(484) ale deciziei atacate și punctele 4 și 10 de mai sus], Comisia a examinat cazurile Dimon Italia și Transcatab.

63 În primul rând, Comisia a concluzionat că lipsa acordării imunității definitive Deltafina nu avea nicio incidență directă asupra manierei în care Comunicarea privind cooperarea trebuia să fie aplicată Dimon Italia și Transcatab [considerentele (485)-(491) ale deciziei atacate].

64 În al doilea rând, aceasta a stabilit reducerea amenzilor care putea fi acordată în special Transcatab, în temeiul comunicării menționate.

65 În această privință, Comisia a constatat, mai întâi, că Transcatab s‑a conformat condițiilor care i‑au fost impuse, respectiv că a încetat să participe la încălcare la data prezentării elementelor de probă, cel târziu [considerentele (492) și (493) ale deciziei atacate].

66 În continuare, Comisia a afirmat că, pentru a determina nivelul de reducere, ținea seama de momentul în care au fost furnizate elementele de probă, de măsura în care acestea reprezintă o valoare adăugată, precum și de întinderea și de continuitatea cooperării furnizate de întreprinderi ulterior datei de comunicare a elementelor de probă [considerentul (494) al deciziei atacate].

67 Astfel, în primul rând, Comisia a observat că Transcatab își prezentase cererea de clemență înainte ca ea să fi luat măsuri active de verificare, că cererea acesteia a acoperit toată durata încălcării și că elementele de probă furnizate au fost coroborate în multe privințe cu cele pe care Comisia le avea deja în posesia sa [considerentul (495) al deciziei atacate].

68 În al doilea rând, în ceea ce privește în special documentele furnizate de Transcatab, Comisia a recunoscut că prezentarea faptelor care rezulta din aceste documente era deosebit de detaliată și că a fost deosebit de utilă pentru a înțelege încălcarea și, în special, anumite elemente ale acesteia (precum încheierea unui acord interprofesional în 1999 pentru producția excedentară de tutun în 1998). Aceasta a arătat totuși că nu ignora niciunul dintre faptele cu privire la care Transcatab furnizase elemente de probă [considerentul (497) al deciziei atacate].

69 În sfârșit, Comisia a recunoscut de asemenea că Transcatab s‑a dovedit a fi cooperantă în privința sa pe tot parcursul procedurii și că nu contestase faptele pe care se întemeiase Comisia în comunicarea privind obiecțiunile [considerentul (498) al deciziei atacate].

70 Astfel, Comisia a concluzionat că Transcatab trebuia să beneficieze de cel mai ridicat nivel de reducere a cuantumului amenzii prevăzut în intervalul corespunzător, mai precis de o reducere de 30 % [considerentul (499) al deciziei atacate].

71 Conform articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia a stabilit în cele din urmă (a se vedea articolul 2 din decizia atacată) cuantumul amenzilor care trebuie aplicate întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi destinatare ale deciziei atacate, după cum urmează:

– Deltafina și Universal, în solidar: 30 de milioane de euro;

– Dimon Italia (Mindo) și Alliance One: 10 milioane de euro, Alliance One fiind obligată la plata întregii sume, iar Mindo fiind obligată la plata în solidar a numai 3 990 000 de euro;

– Transcatab și Alliance One, în solidar: 14 milioane de euro;

– Romana Tabacchi: 2,05 milioane de euro;

– APTI: 1 000 de euro;

– Unitab: 1 000 de euro.

Procedura și concluziile părților

72 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 24 ianuarie 2006, Alliance One a introdus o acțiune care avea ca obiect, printre altele, anularea în parte a deciziei atacate (cauza T‑25/06). Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 3 februarie 2006, Transcatab a introdus prezenta acțiune.

73 În cererea introductivă, Alliance One a solicitat conexarea acestei cauze cu prezenta cauză. Această solicitare a fost formulată și de Transcatab în cererea introductivă.

74 Tribunalul nu a admis cererea de conexare a cauzelor.

75 La 24 noiembrie 2009, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, Tribunalul a adresat Transcatab o întrebare în scris la care aceasta a răspuns în termenul acordat. La 4 februarie 2010, Comisia și‑a prezentat observațiile cu privire la răspunsul dat de Transcatab.

76 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, a solicitat Transcatab să prezinte un document. Documentul a fost prezentat în termenul acordat.

77 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 30 noiembrie 2010.

78 În cadrul ședinței, Tribunalul a invitat Transcatab să prezinte un alt document, în temeiul articolului 64 din Regulamentul de procedură. La 22 decembrie 2010, Transcatab a prezentat acest document.

79 Transcatab solicită Tribunalului:

– anularea în parte a deciziei atacate;

– reducerea amenzii care i‑a fost aplicată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

80 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– fixarea cuantumului amenzii la 15 milioane de euro, în temeiul competențelor conferite acestuia de articolul 229 CE;

– obligarea Transcatab la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

81 În susținerea acțiunii sale, Transcatab invocă cinci motive, unele dintre acestea fiind împărțite în mai multe aspecte. Prin intermediul primului motiv, Transcatab susține, în esență, că Comisia a săvârșit erori de drept prin faptul că a declarat Alliance One răspunzătoare pentru comportamentul său, că Comisia nu și‑a motivat suficient poziția în această privință și că, de asemenea, a încălcat dreptul său la apărare. Al doilea motiv este întemeiat pe o eroare de drept, pe nemotivare și pe o motivare ilogică, pe încălcarea dreptului la apărare, precum și pe încălcarea principiilor proporționalității, egalității de tratament și protecției încrederii legitime la stabilirea amenzii. Al treilea motiv este întemeiat pe o eroare de drept și pe nemotivare la stabilirea cuantumului amenzii, în raport cu evaluarea duratei încălcării, pe încălcarea principiului ne bis in idem în legătură cu amenda aplicată APTI, precum și pe încălcarea principiului egalității de tratament. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, Transcatab susține că Comisia a considerat în mod eronat în decizia atacată că niciuna dintre circumstanțele atenuante invocate de aceasta nu era aplicabilă. Prin intermediul celui de al cincilea motiv, reclamanta susține, în sfârșit, că, la aplicarea Comunicării privind cooperarea, Comisia a săvârșit erori.

82 Comisia consideră că, prin intermediul celui de al treilea motiv, Transcatab a revenit asupra cooperării sale anterioare, care constă în necontestarea faptelor stabilite în comunicarea privind obiecțiunile. Astfel, printr‑o cerere reconvențională, Comisia solicită Tribunalului să reducă amenda aplicată Transcatab de la 30 % la 25 % și, astfel, să o stabilească, exercitându‑și competența de fond, la 15 milioane de euro.

1. Cu privire la primul motiv, referitor la imputarea încălcării în sarcina societății‑mamă a Transcatab

Cu privire la primul aspect al primului motiv, întemeiat pe o interpretare eronată a jurisprudenței, pe nerespectarea elementelor de probă furnizate și pe o încălcare a dreptului la apărare

Argumentele părților

83 În primul rând, Transcatab contestă concluziile deciziei atacate potrivit cărora simplul fapt că SCC deținea, pe perioada încălcării, 100 % din capitalul său ar fi suficient pentru a prezuma răspunderea acesteia pentru comportamentul ilicit al filialei sale. O asemenea prezumție ar fi contrară jurisprudenței. Potrivit Transcatab, Comisia trebuie să dovedească existența altor indicii care să permită a se considera că o societate‑mamă a exercitat în mod real o influență decisivă asupra filialei sale. În speță, Comisia s‑ar fi limitat să prezume răspunderea SCC și nu ar fi furnizat alte indicii de natură să susțină o asemenea răspundere. Aceasta ar fi răsturnat astfel sarcina probei, care nu ar mai reveni Transcatab sau societății sale mamă, ci chiar Comisiei.

84 În al doilea rând, Transcatab susține că SCC a furnizat Comisiei elemente suficiente pentru a dovedi că era străină de comportamentul Transcatab. Aceste elemente ar privi atât descrierea realității locale a pieței italiene, cât și caracteristicile structurii grupului SCC care ar demonstra independența filialelor sale. În plus, acestea ar privi autonomia consiliului său de administrație, precum și a directorului său general.

85 În replică, Transcatab susține, în plus, că afirmația Comisiei potrivit căreia ar fi posibil să se răstoarne prezumția privind influența decisivă numai atunci când participarea este de natură exclusiv financiară este contrară jurisprudenței. În opinia Transcatab, Comisia nu a examinat atent probele prezentate în cursul procedurii administrative și s‑ar fi limitat să respingă toate argumentele pe baza unor prejudecăți nesusținute. Primo, afirmația potrivit căreia ar fi improbabil ca o societate‑mamă să poată delega în întregime gestionarea unei filiale nu ar fi întemeiată. Astfel, după cum ar fi demonstrat Transcatab în cadrul procedurii administrative, structura ramificată a grupului împiedica o administrare unică. Secundo, Comisia ar fi aplicat prezumția privind influența decisivă chiar și pentru perioada în care SCC nu deținea decât 50 % din capitalul Transcatab, în timp ce aceasta din urmă și SCC dovediseră că consiliul de administrație și directorul general al Transcatab, căruia i se încredințaseră toate competențele de gestiune a societății, fuseseră numiți înainte ca SCC să obțină controlul exclusiv al acesteia din urmă. Tertio, faptul că anumite documente erau redactate în limba engleză nu ar fi suficient pentru a dovedi influența societății‑mamă asupra gestionării activității comerciale a Transcatab. În concluzie, Comisia ar fi respins în mod eronat probele prezentate, fără o motivare suficientă sau logică și fără a le confrunta cu alte documente cu o valoare probantă cel puțin echivalentă. Astfel, Comisia nu și‑ar fi respectat obligația de a instrumenta în mod imparțial dosarul.

86 În al treilea rând, Comisia ar fi încălcat dreptul la apărare al Alliance One, în măsura în care aceasta ar fi utilizat în decizia atacată documente din dosar care nu erau menționate în comunicarea privind obiecțiunile, împiedicând astfel SCC să se pronunțe în privința acestora și aducând atingere, pentru acest motiv, încrederii legitime a succesorului său legal, Alliance One. Transcatab admite că era vorba despre documente cunoscute de părți. Totuși, întrucât aceste documente nu au fost menționate în comunicarea privind obiecțiunile, părțile ar fi putut aprecia în mod întemeiat că acestea nu aveau importanță pentru soluționarea cauzei și că, prin urmare, nu era necesar să își exprime opinia în privința lor. În replică și în cadrul ședinței, Transcatab a afirmat că invoca o încălcare a propriului drept la apărare.

87 Comisia solicită respingerea argumentelor invocate de Transcatab. În ceea ce privește, în special, critica întemeiată pe încălcarea dreptului la apărare al Alliance One, Comisia exprimă îndoieli cu privire la admisibilitatea acesteia în măsura în care Transcatab nu invocă o încălcare a propriului drept, ci a dreptului unei alte părți. Extinderea criticii la dreptul la apărare corespunzător Transcatab ar fi tardivă și, așadar, inadmisibilă.

Aprecierea Tribunalului

– Cu privire la încălcarea normelor care guvernează imputabilitatea în sarcina societății‑mamă a practicilor filialei sale

88 În ceea ce privește prima critică invocată de Transcatab, trebuie amintit că dreptul concurenței vizează activitățile întreprinderilor (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 59) și că noțiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 112, și Hotărârea Curții din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237, punctul 54).

89 Din jurisprudență rezultă că noțiunea de întreprindere, plasată în acest context, trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică, chiar dacă, din punct de vedere juridic, această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (Hotărârea Curții din 14 decembrie 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, Rec., p. I‑11987, punctul 40, Hotărârea Curții Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctul 55, și Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 2005, DaimlerChrysler/Comisia, T‑325/01, Rec., p. II‑3319, punctul 85).

90 În cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele privind concurența, răspunderea pentru această încălcare revine entității respective, potrivit principiului răspunderii personale (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 145, Hotărârea Curții din 11 decembrie 2007, ETI și alții, C‑280/06, Rep., p. I‑10893, punctul 39, și Hotărârea Curții Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctul 56).

91 Încălcarea dreptului concurenței trebuie să fie imputată fără echivoc unei persoane juridice căreia i se vor putea aplica amenzi. În vederea aplicării și a executării deciziilor Comisiei în materie de drept al concurenței, este necesară identificarea în calitate de destinatar a unei entități care are personalitate juridică (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, denumită „PVC II”, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctul 978).

92 Dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că un comportament al unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere, mai ales, legăturile organizatorice, economice și juridice care unesc cele două entități juridice (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctul 58 și jurisprudența citată).

93 Astfel, într‑un asemenea caz, întrucât societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, în sensul articolului 81 CE, Comisia poate să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctul 59).

94 De asemenea, din jurisprudență rezultă că, în cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor comunitare ale concurenței, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență decisivă (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctul 60 și jurisprudența citată).

95 În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, nu prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925, punctul 29, și Hotărârea Curții Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctul 61).

96 Deși este adevărat că, la punctele 28 și 29 din Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 95 de mai sus, în afara deținerii a 100 % din capitalul filialei, Curtea a evocat alte împrejurări, precum necontestarea influenței exercitate de societatea‑mamă asupra politicii comerciale a filialei sale și reprezentarea comună a celor două societăți în cursul procedurii administrative, nu este mai puțin adevărat că astfel de împrejurări nu au fost evidențiate de Curte decât în scopul de a expune ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul, iar nu pentru a condiționa punerea în aplicare a prezumției menționate la punctul 94 de mai sus de prezentarea unor indicii suplimentare referitoare la exercitarea în mod efectiv a unei influențe a societății‑mamă (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctul 62 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, T‑69/04, Rep., p. II‑2567, punctul 57).

97 Din decizia atacată rezultă că, pentru a imputa unei societăți‑mamă răspunderea pentru o încălcare săvârșită de filiala sa, Comisia a pornit de la premisa potrivit căreia o astfel de imputare este posibilă atunci când societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, în consecință, constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE [considerentul (325) al deciziei atacate].

98 Elementul central pe care s‑a întemeiat Comisia pentru a stabili că societății‑mamă i se putea imputa comportamentul ilicit al filialei ei este lipsa autonomiei filialei în comportamentul său pe piață. Astfel, această lipsă a autonomiei este corolarul exercitării unei „influențe decisive” de societatea‑mamă asupra comportamentului filialei sale, exercitarea efectivă a unei astfel de influențe putându‑se prezuma, conform jurisprudenței, în cazul în care o societate‑mamă deține întregul capital al filialei sale [a se vedea considerentele (329) și (330) ale deciziei atacate].

99 În cuprinsul considerentului (331) al deciziei atacate, Comisia a considerat astfel că, în prezenta cauză, Transcatab „nu avea autonomie” având în vedere că era controlată în proporție de 100 % de societatea sa mamă, SCC.

100 Contrar susținerilor Transcatab în replică, și anume că, în prezenta cauză, Comisia ar fi transformat o prezumție „iuris tantum” într‑o prezumție „iuris et de iure”, acest raționament nu se îndepărtează de logica unei prezumții relative. Astfel, precum în cazul altor prezumții admise în dreptul concurenței, dacă un fapt poate fi prezumat în mod legal de Comisie, se consideră că este dovedit, în măsura în care întreprinderea vizată nu combate prezumția prin prezentarea de probe concludente în sens contrar (Hotărârea Curții Comisia/Anic Partecipazioni, punctul 90 de mai sus, punctele 121 și 126, și Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctele 162 și 167). Pe de altă parte, având în vedere caracterul său relativ, această prezumție, care poate fi răsturnată în fiecare caz, nu conduce la o atribuire automată a răspunderii în sarcina societății‑mamă care deține întregul capital social al filialei sale, care ar fi contrară principiului răspunderii personale pe care este întemeiat dreptul concurenței.

101 Prin urmare, Comisia nu a încălcat normele care guvernează imputabilitatea în sarcina unei societăți‑mamă a comportamentului filialei sale atunci când a considerat, în esență, că SCC, al cărei succesor legal este Alliance One, este răspunzătoare pentru încălcarea săvârșită de Transcatab.

102 Se impune să se constate că o astfel de concluzie nu poate fi repusă în discuție prin argumentele invocate de Transcatab drept răspuns la întrebarea în scris adresată de Tribunal cu privire la consecințele care trebuie deduse din Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus. În opinia acesteia, în primul rând, această hotărâre a interpretat în mod eronat jurisprudența anterioară, în special Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 95 de mai sus, și, în orice caz, jurisprudența nu este univocă în această privință. În al doilea rând, cadrul de fapt al cauzei în care s‑a pronunțat această hotărâre s‑ar deosebi de cadrul de fapt din prezenta cauză, având în vedere că în înțelegere au fost implicate mai multe filiale și, în consecință, ar fi fost mai dificil să se demonstreze că societatea‑mamă nu avea cunoștință de activitățile anticoncurențiale. Or, în ceea ce privește primul argument, este suficient să se constate că din Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus (a se vedea de asemenea, în acest sens, Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza care a determinat pronunțarea acestei hotărâri, Rec., p. I‑8241, punctele 60 și 61), rezultă că nu numai că Curtea a ținut seama de jurisprudența pe care Transcatab își întemeiază o mare parte din argumentarea sa principală și în special de Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 95 de mai sus, ci a dat și o interpretare univocă a jurisprudenței anterioare (Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctele 58-62). În ceea ce privește cel de al doilea argument, trebuie să se constate că pretinsa diferență între cele două cauze este total irelevantă, având în vedere că criteriul imputabilității răspunderii în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, nu a fost nicidecum cel al cunoașterii directe sau indirecte de către societatea‑mamă a activităților puse în aplicare de filiala sau de filialele acesteia. În orice caz, astfel cum subliniază Comisia în mod întemeiat, în această hotărâre, nu s‑a ținut seama de acest element.

– Cu privire la încălcarea elementelor de probă furnizate în vederea răsturnării prezumției

103 Astfel cum s‑a arătat la punctele 94 și 95 de mai sus, în cazul în care întregul capital al unei filiale este deținut de societatea‑mamă a acesteia, Comisia poate prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale, fără să fie obligată să aducă probe suplimentare care să dovedească că societatea‑mamă a exercitat efectiv o influență decisivă sau avea o cea mai mică cunoștință de încălcare sau de implicarea filialei respective în această încălcare. Este vorba despre o prezumție relativă, care poate fi răsturnată prin proba contrară. Prin urmare, contrar celor susținute de Transcatab, revine SCC – care, în perioada încălcării, deținea 100 % din capitalul Transcatab [a se vedea considerentul (336) al deciziei atacate] – să răstoarne această prezumție prin elemente de probă care pot dovedi că filiala sa își determină în mod autonom linia de acțiune pe piață și că, prin urmare, aceste două societăți nu constituie o entitate economică unică. În caz contrar, exercitarea unui control este demonstrată de faptul că prezumția întemeiată pe deținerea întregului capital nu a fost răsturnată (a se vedea în acest sens Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctele 60-62 și jurisprudența citată, și Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, T‑175/05, nepublicată în Repertoriu, punctul 93).

104 În speță, Comisia a consacrat considerentele (335)-(344) ale deciziei atacate examinării argumentelor și elementelor de probă invocate de SCC, în răspunsul acesteia la comunicarea privind obiecțiunile, pentru a dovedi că nu a exercitat o influență decisivă asupra politicii comerciale a Transcatab, și nu a considerat că acestea ar putea răsturna prezumția.

105 Se impune constatarea că, în replică, Transcatab se limitează să afirme, fără a‑și dovedi în vreun fel afirmațiile, că SCC a dovedit în cadrul procedurii administrative că avea o structură descentralizată, dispunând de organe de conducere locală proprii, total independente, cărora li se delegau toate funcțiile, ținând seama mai precis de particularitățile pieței italiene a tutunului brut, și că membrii consiliului său de administrație, precum și directorul său general erau autonomi și nu aveau nicio legătură directă sau indirectă cu SCC. Totuși, Transcatab nu a identificat în niciun fel eventualele erori pe care Comisia le‑ar fi săvârșit în decizia atacată, în ceea ce privește aprecierea acestor elemente de probă. Numai în replică, drept răspuns la anumite argumente ale Comisiei, aceasta invocă câteva argumente prin care urmărește să critice în mod indirect decizia atacată.

106 În orice caz, este necesar să sublinieze, mai întâi, că, astfel cum a constatat Comisia în mod întemeiat în considerentul (338) al deciziei atacate, faptul că o filială dispune de propria conducere locală și de propriile resurse nu dovedește, în sine, că aceasta își stabilește comportamentul pe piață în mod autonom în raport cu societatea sa mamă. Încredințarea gestiunii activităților curente conducerii locale a unei filiale deținute în proporție de 100 % este, astfel, o practică curentă și, având în vedere aceasta, nu poate dovedi autonomia reală a filialelor. Aceeași situație se regăsește în cazul argumentului întemeiat pe pretinsele caracteristici ale pieței italiene a tutunului brut, având în vedere că aceste caracteristici nu împiedică o societate‑mamă să exercite pe deplin un control efectiv asupra filialei sale.

107 În plus, trebuie să se constate că, în considerentele (341) și (342) ale deciziei atacate, Comisia a precizat, pe de o parte, că înainte de a dobândi întregul capital al Transcatab, SCC controla deja această societate împreună cu partenerul său italian și că faptul că nu a schimbat nimic în conducerea acesteia, în urma preluării controlului, nu poate fi considerat, așadar, o dovadă a faptului că nu a exercitat nicio influență asupra filialei sale după ce a devenit proprietar exclusiv al acesteia. Pe de altă parte, Comisia a arătat că delegarea atribuțiilor executive directorului general al Transcatab, care, în lipsa probei contrare, se putea presupune în mod rezonabil că a fost desemnat de SCC, nu i‑a împiedicat pe ceilalți membri ai consiliului de administrație să ocupe posturi executive și să exercite funcții executive.

108 Or, trebuie să se observe că în mod întemeiat Comisia, în lipsa unei explicații din partea SCC, atribuie o semnificație faptului că aceasta, deținând toate atribuțiile, atunci când a devenit acționar unic, pentru a realiza o reînnoire parțială sau totală a consiliului de administrație, nu a luat nicio măsură în acest sens. Rezultă că menținerea în funcție a membrilor consiliului de administrație și, în special, a directorului general poate fi atribuită numai unei decizii a SCC, în calitate de acționar unic al Transcatab.

109 În plus, împrejurarea că o singură persoană, respectiv directorul general, dispune de atribuții importante care i‑au fost delegate de consiliul de administrație ar putea să dovedească, dimpotrivă, voința societății‑mamă de a simplifica exercitarea controlului său asupra filialei tocmai prin limitarea rolului consiliului de administrație la activități marginale și prin concentrarea tuturor atribuțiilor în mâinile unei „persoane de încredere”. Astfel, nu este plauzibil ca o societate multinațională să delege toate atribuțiile unei filiale care își desfășoară activitatea pe o piață națională, cum este cazul Transcatab, – sau chiar să accepte o delegare de atribuții existentă deja la momentul dobândirii controlului în totalitate – unei persoane fizice care, acționând în mod complet autonom și, s‑ar părea, fără să fi fost desemnată de acționarul unic, ar alege, la rândul său, membrii consiliului de administrație, lipsind orice altă persoană de vreo influență asupra gestiunii societății, și care nu ar da socoteală nimănui, de facto, pentru acțiunile sale.

110 Astfel, ținând seama și de faptul că o delegare de atribuții directorului general al unei filiale nu este cu nimic neobișnuită, un astfel de argument nu poate răsturna prezumția de control exercitat de societatea‑mamă asupra Transcatab.

111 În continuare, în ceea ce privește argumentul prin care se urmărește criticarea pretinsei concluzii deduse de Comisie din împrejurarea că anumite documente erau întocmite în limba engleză, este suficient să se constate că, în mod contrar celor susținute de Transcatab, aceste documente, menționate în considerentele (343)-(346) ale deciziei atacate, nu aveau ca scop nici să demonstreze că societățile‑mamă erau în măsură să influențeze sau să fi influențat în mod concret comportament filialelor lor italiene, nici, cu atât mai puțin, să demonstreze că societățile‑mamă aveau cunoștință de înțelegerea în cauză. Dimpotrivă, Comisia s‑a limitat să utilizeze anumite documente care fac parte din dosarul administrativ pentru a stabili nivelul de credibilitate a elementelor de probă și a argumentelor invocate de SCC în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile pentru a răsturna prezumția unei influențe decisive asupra Transcatab.

112 În sfârșit, trebuie să se observe că, în mod contrar celor susținute de Transcatab în replică, nu rezultă în niciun mod din decizia atacată că prezumția unei influențe decisive nu poate fi răsturnată decât dacă participarea societății‑mamă este exclusiv financiară.

113 Rezultă că critica întemeiată pe nerespectarea elementelor de probă furnizate în scopul răsturnării prezumției trebuie respinsă.

– Cu privire la încălcarea dreptului la apărare

114 În ceea ce privește a treia critică invocată de Transcatab, trebuie amintit că respectarea dreptului la apărare în cadrul desfășurării procedurilor administrative în materie de politică privind concurența constituie un principiu general al dreptului Uniunii, a cărui respectare este asigurată de instanțele Uniunii (a se vedea Hotărârea Curții din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia, C‑534/07 P, Rep., p. I‑7415, punctul 26 și jurisprudența citată).

115 Potrivit unei jurisprudențe constante, respectarea dreptului la apărare impune ca, în cursul procedurii administrative, întreprinderii în cauză să i se fi oferit posibilitatea să își prezinte în mod eficient punctul de vedere asupra caracterului veridic și pertinent al faptelor și al circumstanțelor invocate, precum și asupra înscrisurilor reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a tratatului (Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 10, și Hotărârea Curții din 6 aprilie 1995, BPB Industries și British Gypsum/Comisia, C‑310/93 P, Rec., p. I‑865, punctul 21).

116 Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 reflectă acest principiu în măsura în care prevede să li se transmită părților obiecțiunile printr‑o comunicare care trebuie să conțină în mod clar toate elementele esențiale pe care se bazează Comisia în acest stadiu al procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea Aalborg Portland și alții/Comisia, punctul 88 de mai sus, punctul 67) pentru a permite persoanelor interesate să ia cunoștință în mod efectiv de comportamentele care le sunt reproșate de Comisie și să se poată apăra în mod eficient, înainte de adoptarea unei decizii definitive de către Comisie. Această cerință este respectată atunci când decizia nu reține în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile și cuprinde doar fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 19 martie 2003, CMA CGM și alții/Comisia, T‑213/00, Rec., p. II‑913, punctul 109 și jurisprudența citată).

117 Totuși, această indicație poate fi făcută în mod succint și decizia finală nu trebuie să fie în mod necesar o copie a comunicării privind obiecțiunile (a se vedea în acest sens Hotărârea Musique Diffusion française și alții/Comisia, punctul 115 de mai sus, punctul 14), întrucât această comunicare constituie un document pregătitor ale cărui aprecieri de fapt și de drept au un caracter pur provizoriu (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 17 noiembrie 1987, British American Tobacco și Reynolds Industries/Comisia, 142/84 și 156/84, Rec., p. 4487, punctul 70). Astfel, sunt admisibile acele adăugări la comunicarea privind obiecțiunile care sunt efectuate în urma memoriului în răspuns al părților, ale căror argumente demonstrează că acestea au putut să își exercite în mod efectiv dreptul la apărare. Comisia poate de asemenea, în lumina procedurii administrative, să modifice sau să adauge argumente de fapt sau de drept în sprijinul obiecțiunilor pe care le‑a formulat (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 28 februarie 2002, Compagnie générale maritime și alții/Comisia, T‑86/95, Rec., p. II‑1011, punctul 448, și Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 2002, Schneider Electric/Comisia, T‑310/01, Rec., p. II‑4071, punctul 438).

118 Pe de altă parte, Curtea a precizat că luarea în considerare a unui argument invocat de o întreprindere în cursul procedurii administrative, fără să i se fi dat posibilitatea să se exprime, în această privință, înainte de adoptarea deciziei finale, nu poate constitui în sine o încălcare a dreptului la apărare al întreprinderii (Ordonanța Curții din 10 iulie 2001, Irish Sugar/Comisia, C‑497/99 P, Rec., p. I‑5333, punctul 24).

119 În sfârșit, trebuie amintit de asemenea că, potrivit jurisprudenței, încălcarea dreptului la apărare are loc atunci când există o posibilitate ca, în considerarea unei nereguli săvârșite de Comisie, procedura administrativă inițiată de aceasta să fi putut avea un rezultat diferit. O întreprindere reclamantă dovedește că o astfel de încălcare a avut loc atunci când demonstrează suficient nu că decizia Comisiei ar fi avut un conținut diferit, ci că și‑ar fi putut asigura mai bine apărarea în cazul inexistenței neregulii, de exemplu, în considerarea faptului că ar fi putut utiliza în apărarea sa documente la care i s‑a refuzat accesul în cursul procedurii administrative (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 2 octombrie 2003, Thyssen Stahl/Comisia, C‑194/99 P, Rec., p. I‑10821, punctul 31 și jurisprudența citată, și Hotărârea Curții din 1 iulie 2010, Knauf Gips/Comisia, C‑407/08 P, Rep., p. I‑6375, punctul 28).

120 În speță, trebuie să se sublinieze că în comunicarea privind obiecțiunile, pentru a justifica atribuirea SCC a răspunderii pentru încălcarea normelor privind înțelegerile săvârșită de Transcatab, al cărei capital îl deținea în proporție de 100 %, Comisia putea, în principiu, în lumina principiilor de jurisprudență menționate la punctele 94-96 de mai sus, să se limiteze să stabilească structura participațiilor între filiale și societățile‑mamă (a se vedea punctele 336-338 din comunicarea privind obiecțiunile). În aplicarea acestor principii de jurisprudență, în decizia sa finală, Comisia era obligată, așadar, să își precizeze poziția cu privire la argumentele invocate de părți drept răspuns la comunicarea privind obiecțiunile [a se vedea considerentul (335) și următoarele ale deciziei atacate] prin care urmăreau combaterea prezumției în cauză.

121 În plus, în ceea ce privește afirmația Transcatab potrivit căreia Comisia ar fi utilizat în decizia atacată documente care nu sunt menționate în comunicarea privind obiecțiunile, este necesar să se arate că numai în cadrul aprecierii argumentelor și a elementelor de probă invocate de părți în procedura administrativă Comisia abordează efectiv, în considerentele (335)-(344) ale deciziei atacate, anumite aspecte și documente specifice privind raporturile dintre SCC și Transcatab și, astfel, se referă la documente din dosarul administrativ. Luarea în considerare a acestor aspecte și documente nu era astfel susceptibilă să afecteze eficacitatea exercitării dreptului la apărare al Transcatab, cu atât mai mult cu cât avea acces la documentele respective – de care, în orice caz, dispunea deja – în cadrul procedurii administrative.

122 De altfel, din dosar rezultă că atât SCC, cât și Transcatab au fost în măsură să răspundă la obiecțiunea expusă în mod expres în comunicarea privind obiecțiunile care le‑a fost ad