ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Articolul 30 din această directivă prevedea: „(1) Fără să aducă atingere articolului 21 alineatul (6), statele membre înființează câte un organism de control. Acest organism, care poate fi ministerul responsabil cu problemele de transport sau orice alt organism, este independent în ceea ce privește organizarea internă, deciziile financiare, structura juridică și decizională față de orice administrator al infrastructurii, organism de tarifare sau alocare ori solicitant. […] (2) Solicitantul are dreptul să sesizeze organismul de control în cazul în care consideră că nu a fost tratat echitabil, a fost discriminat sau a fost nedreptățit în orice fel și, în special, împotriva deciziilor adoptate de către administratorul infrastructurii sau de către întreprinderea feroviară în ceea ce privește: (a) documentul de referință al rețelei; (b) criteriile conținute în aceasta; (c) procedura de alocare și rezultatul său; (d) sistemul de tarifare; (e) nivelul sau structura tarifelor de infrastructură care i se cer sau i se pot cere a fi plătite; (f) măsuri privind accesul în conformitate cu articolul 10 din [Directiva 91/440]. (3) Organismul de control se asigură că tarifele stabilite de către administratorul infrastructurii sunt în conformitate cu capitolul II și sunt nediscriminatorii. Negocierile dintre solicitant și administratorul infrastructurii cu privire la nivelul tarifelor de utilizare a infrastructurii sunt permise numai dacă sunt purtate sub supravegherea organismului de control. Organismul de control intervine dacă negocierile sunt susceptibile să contravină cerințelor prezentei directive. (4) Organismul de control are capacitatea să ceară informații relevante administratorului infrastructurii, solicitanților și oricărei alte părți implicate din statul membru respectiv. Aceste informații trebuie furnizate fără întârziere. (5) Organismul de control este obligat să ia hotărâri în privința plângerilor și să acționeze pentru a remedia situația în termen de maximum două luni de la primirea tuturor informațiilor. Fără a aduce atingere alineatului (6), o hotărâre a organismului de control este obligatorie pentru toate părțile interesate de aceasta. În cazul în care se promovează o cale de atac împotriva refuzului de acordare de capacități de infrastructură sau contra termenilor unei oferte de capacitate, organismul de control fie confirmă faptul că hotărârea administratorului infrastructurii rămâne neschimbată, fie cere modificarea acelei hotărâri conform indicațiilor date de organismul de control. (6) Statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că hotărârile luate de organismul de control sunt supuse unei reexaminări judiciare.”
5

Articolul 5 din Directiva 94/22 are următorul cuprins: „Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura că: 1. autorizațiile sunt acordate pe baza unor criterii care privesc, în toate cazurile: (a) capacitatea tehnică și financiară a entităților și (b) modul în care acestea înțeleg să prospecteze, să exploreze și să exploateze zona geografică în cauză; precum și, după caz: (c) în cazul în care autorizația este pusă în vânzare, prețul pe care entitatea este dispusă să îl plătească pentru obținerea autorizației; (d) în cazul în care, urmărind criteriile de evaluare de la literele (a), (b) și, după caz, (c), două sau mai multe cereri prezintă merite egale, se aplică alte criterii relevante, obiective și nediscriminatorii, pentru a face alegerea finală între aceste cereri. […] Criteriile sunt elaborate și publicate în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene înainte de începerea perioadei de depunere a cererilor. Statele membre care au publicat deja criteriile în jurnalele lor oficiale pot limita publicarea în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene la o mențiune privind publicarea în jurnalele lor oficiale. Cu toate acestea, orice schimbare privind criteriile trebuie să fie publicată integral în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene; 2. condițiile și cerințele privind exercitarea sau încetarea activității, care se aplică fiecărui tip de autorizație în temeiul actelor cu putere de lege și actelor administrative în vigoare la momentul depunerii cererilor, indiferent dacă sunt cuprinse în autorizație sau reprezintă una dintre condițiile ce trebuie să fie acceptate înainte de acordarea unei astfel de autorizații, sunt stabilite și puse la dispoziție entităților interesate în orice moment. În cazul menționat la articolul 3 alineatul (2) litera (a), acestea trebuie să fie puse la dispoziție doar începând cu data de la care pot fi depuse cererile de autorizație; […]”
72

Or, trebuie să se constate că guvernul belgian nu invocă o justificare decât în ceea ce privește articolul 56 TFUE. În consecință, în măsura în care nu este invocată de către guvernul menționat nicio justificare specială în ceea ce privește articolul 36 din Acordul privind SEE, este necesar să se considere că articolul 36 din Acordul privind SEE se opune de asemenea reglementării naționale în litigiu.
24

Potrivit acestei instanțe, rezultă din articolul 10 din Regulamentul nr. 1408/71 că o persoană care are reședința pe teritoriul unui stat membru nu poate fi privată de drepturile sale la prestații, dobândite în temeiul legislației altui stat membru. Deși situația unei persoane care are concomitent două reședințe obișnuite nu este menționată expres în cuprinsul acestui articol, ar trebui admis că acestei persoane i se aplică de asemenea articolul 10 menționat. După enumerarea tuturor elementelor de fapt care pledează în favoarea constatării că doamna Wencel avea efectiv concomitent două reședințe obișnuite și că, din 1975 până în 2008, și-a petrecut jumătate din timp în Polonia și cealaltă jumătate din timp în Germania, instanța de trimitere a concluzionat că situația doamnei Wencel este atipică și că lipsa unei declarații din partea sa privind un transfer al centrului de interese se explică prin împrejurarea că aceasta aprecia într-adevăr că are două locuri de rezidență echivalente în sensul articolului 1 litera (h) din Regulamentul nr. 1408/71.
26

Oferirea acestei posibilități ar fi fost considerată oportună în special pentru sectorul financiar și de asigurări pentru motivul că activitatea întreprinderilor din acest sector este deseori divizată între mai multe persoane juridice distincte. Întrucât operațiunile efectuate între societățile din același grup sunt curente, iar întreprinderile financiare desfășoară, în general, activități scutite, impactul operațiunilor interne în cadrul grupului în ceea ce privește TVA-ul ar fi important îndeosebi în acest sector. Întreprinderile în cauză ar fi în mod special expuse concurenței întreprinderilor stabilite în alte state membre. În plus, în vederea combaterii fraudei și a evaziunii fiscale, conform articolului 11 al doilea paragraf din Directiva TVA, posibilitatea formării unui grup TVA ar fi fost limitată astfel încât să acopere întreprinderile care sunt plasate, direct sau indirect, sub supravegherea inspecției financiare și care, în acest fel, intră sub incidența unui regim de control public.
15

În aceste condiții, Haparanda tingsrätt a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Potrivit legii suedeze, pentru ca o instanță națională să poată înlătura aplicarea unor dispoziții naționale în legătură cu care se poate presupune că încalcă principiul ne bis in idem prevăzut la articolul 4 din Protocolul nr. 7 la [CEDO] și, prin urmare, se poate presupune că încalcă și articolul 50 din [cartă], este necesar să se regăsească în acest sens un temei clar în CEDO sau în jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului. O astfel de condiție impusă de dreptul național cu privire la înlăturarea aplicării dispozițiilor naționale este compatibilă cu dreptul Uniunii și în special cu principiile sale generale, incluzând supremația și efectul direct al dreptului Uniunii? 2) Admisibilitatea unei învinuiri pentru săvârșirea unor infracțiuni fiscale intră sub incidența principiului ne bis in idem consacrat prin articolul 4 din Protocolul nr. 7 la CEDO și prin articolul 50 din cartă dacă anterior învinuitului i s‑a impus într‑o procedură administrativă o anumită sancțiune financiară (taxă suplimentară) pentru săvârșirea aceleiași fapte de fals în declarații? 3) Răspunsul la întrebarea 2 este influențat de faptul că trebuie să existe o coordonare a acestor sancțiuni astfel încât instanțele ordinare să aibă posibilitatea să reducă pedeapsa aplicată în procesul penal deoarece învinuitului i‑a mai fost impusă plata unei taxe suplimentare pentru săvârșirea aceleiași fapte de fals în declarații? 4) În cadrul domeniului de aplicare al principiului ne bis in idem […], este permis ca în anumite împrejurări să se aplice sancțiuni suplimentare în proceduri noi cu privire la același comportament care a fost examinat și care a condus la o decizie de impunere a unor sancțiuni împotriva unei persoane. În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea 2, condițiile privind aplicarea mai multor sancțiuni în proceduri distincte în temeiul principiului ne bis in idem sunt îndeplinite dacă în cadrul ultimei proceduri are loc o reexaminare a împrejurărilor cauzei, independentă de procedura anterioară? 5) Sistemul suedez care presupune impunerea unor taxe suplimentare și examinarea răspunderii pentru infracțiuni fiscale în cadrul unor proceduri distincte este întemeiat pe mai multe motive de interes general […]. În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea 2, un sistem precum cel suedez este compatibil cu principiul ne bis in idem în cazul în care ar fi posibil să se instituie un sistem care nu ar intra sub incidența principiului ne bis in idem, fără a fi necesar să se abțină nici de la impunerea unor taxe suplimentare, nici de la pronunțarea unei decizii privind răspunderea pentru infracțiuni fiscale prin transferul competenței de impunere a unor taxe suplimentare de la skatteverket și, după caz, de la instanțele administrative la instanțele ordinare, pentru ca taxele suplimentare să fie examinate împreună cu învinuirea de săvârșire a unor infracțiuni fiscale?”
38

Potrivit Ungariei, rezultă că administratorul traficului nu are nicio influență asupra repartizării traselor feroviare, întrucât aceasta intervine anterior punerii în circulație. Administratorul infrastructurii are obligația de a încheia un contract, conform cu trasa alocată, cu beneficiarul dreptului de acces și de a dispune circulația trenului acestuia în conformitate cu trasa alocată, sub sancțiunea aplicată administratorului infrastructurii de a se expune unor consecințe juridice prevăzute de contract. Prin urmare, faptul de a lua cunoștință de deciziile de repartizare a capacităților, după ce acestea au fost adoptate, nu ar echivala cu adoptarea unei decizii referitoare la alocarea traselor și nici nu ar permite administratorului infrastructurii să obțină un avantaj concurențial din aceasta.
Cauza C-225/11

The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

împotriva

Able UK Ltd

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Regatul Unit)]

„TVA — Directiva 2006/112/CE — Scutiri — Articolul 151 alineatul (1) litera (c) — Operațiune de dezmembrare a navelor învechite ale marinei americane efectuată pe teritoriul unui stat membru”

Sumarul hotărârii

Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Scutiri – Prestări de servicii efectuate în statele membre părți la Tratatul Atlanticului de Nord – Domeniu de aplicare

[Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 151 alin. (1) lit. (c)]

Articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că o prestare de servicii efectuată într-un stat membru care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord și care constă în dezmembrarea navelor învechite ale marinei unui alt stat parte la acest tratat este scutită de TVA, în temeiul acestei dispoziții, numai atunci când:

— această prestare este destinată unei părți a forțelor armate ale celuilalt stat, atunci când forțele respective participă la o acțiune comună de apărare, sau personalului civil care le însoțește și când

— aceeași prestare este destinată unei părți a forțelor armate respective care staționează sau vizitează teritoriul statului membru în discuție sau personalului civil care le însoțește.

(a se vedea punctul 30 și dispozitivul)

Cauza C-225/11

The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs

împotriva

Able UK Ltd

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Regatul Unit)]

„TVA — Directiva 2006/112/CE — Scutiri — Articolul 151 alineatul (1) litera (c) — Operațiune de dezmembrare a navelor învechite ale marinei americane efectuată pe teritoriul unui stat membru”

Sumarul hotărârii

Dispoziții fiscale — Armonizarea legislațiilor — Impozite pe cifra de afaceri — Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată — Scutiri — Prestări de servicii efectuate în statele membre părți la Tratatul Atlanticului de Nord — Domeniu de aplicare

[Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 151 alin. (1) lit. (c)]

Articolul 151 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că o prestare de servicii efectuată într-un stat membru care este parte la Tratatul Atlanticului de Nord și care constă în dezmembrarea navelor învechite ale marinei unui alt stat parte la acest tratat este scutită de TVA, în temeiul acestei dispoziții, numai atunci când:

— această prestare este destinată unei părți a forțelor armate ale celuilalt stat, atunci când forțele respective participă la o acțiune comună de apărare, sau personalului civil care le însoțește și când

— aceeași prestare este destinată unei părți a forțelor armate respective care staționează sau vizitează teritoriul statului membru în discuție sau personalului civil care le însoțește.

(a se vedea punctul 30 și dispozitivul)
Keywords

Summary



Keywords

Securitatea socială a lucrătorilor migranți — Legislație aplicabilă — Lucrător angajat la bordul unei nave care arborează pavilionul unui stat membru — Dragă care își desfășoară activitatea în afara teritoriului Uniunii — Legislație a unui stat membru care exclude afilierea la regimul național de securitate socială a unui lucrător angajat pe o astfel de dragă, care are cetățenia acestui stat, dar care nu are reședința în acest stat — Inadmisibilitate

[Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 13 alin. (2) lit. (c), astfel cum a fost modificat prin Regulamentele nr. 118/97 și nr. 307/1999]

Summary

Articolul 13 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 1408/71, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul nr. 118/97, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 307/1999, trebuie interpretat în sensul că se opune ca o măsură legislativă a unui stat membru să excludă de la afilierea la sistemul de securitate socială al acestui stat membru o persoană care are cetățenia statului membru respectiv, dar nu are reședința în acesta și care este angajată la bordul unei drage aflate sub pavilionul aceluiași stat membru, care își desfășoară activitatea în afara teritoriului Uniunii Europene.

Articolul 13 alineatul (2) litera (c) din regulamentul menționat are ca efect să facă inopozabilă persoanelor vizate de această dispoziție o clauză a legislației naționale aplicabile în temeiul căreia admiterea la regimul de securitate socială prevăzută de această legislație este subordonată unei condiții de reședință în statul membru în cauză.

(a se vedea punctele 35 și 37 și dispozitivul)
Regulamentul nr. 1206/2001 privind cooperarea între instanțele statelor membre în domeniul obținerii de probe în materie civilă sau comercială este aplicabil, în principiu, numai în ipoteza în care instanța unui stat membru decide să procedeze la obținerea probelor potrivit unuia dintre cele două mijloace prevăzute de acest regulament, și anume, pe de o parte, îndeplinirea unui act de cercetare de către instanța solicitată conform articolelor 10-16 din regulamentul amintit ca urmare a unei cereri a instanței solicitante din alt stat membru și, pe de altă parte, îndeplinirea directă a unui astfel de act de către instanța solicitantă în alt stat membru, ale cărei modalități sunt stabilite la articolul 17 din același regulament. În aceste cazuri, această din urmă instanță este obligată să urmeze procedurile aferente acestor mijloace. În schimb, regulamentul menționat nu conține nicio dispoziție care să reglementeze sau să excludă posibilitatea ca instanța unui stat membru să citeze o parte care are reședința în alt stat membru pentru a se înfățișa și a depune mărturie direct la aceasta.

În consecință, dispozițiile acestui regulament, în special articolul 1 alineatul (1) din acesta, trebuie interpretate în sensul că instanța competentă a unui stat membru care dorește să audieze ca martor o parte care are reședința în alt stat membru are posibilitatea, pentru a efectua o astfel de audiere, să citeze această parte în fața sa și să o audieze în conformitate cu dreptul statului membru al instanței respective. În plus, această din urmă instanță rămâne liberă să deducă din neînfățișarea unei părți ca martor, fără demonstrarea unui motiv legitim, eventualele consecințe prevăzute de dreptul statului membru al acelei instanțe, cu condiția să fie aplicate cu respectarea dreptului Uniunii.

(a se vedea punctele 26-28, 38 și 39 și dispozitivul)
Înregistrarea ca marcă a formei sub care este utilizată o altă marcă înregistrată, formă care diferă de cea sub care este înregistrată această din urmă marcă, deși nu alterează caracterul distinctiv al acesteia, nu interzice aplicarea articolului 10 alineatul (2) litera (a) din Prima directivă 89/104 privind mărcile.

Astfel, pe de o parte, în sensul dispozițiilor Directivei 89/104, caracterul distinctiv al unei mărci înseamnă că această marcă permite să se identifice produsul a cărui înregistrare este solicitată ca provenind de la o întreprindere determinată și, așadar, să se distingă acel produs de cele ale altor întreprinderi.

Pe de altă parte, din modul de redactare a articolului 10 alineatul (2) litera (a) din Directiva 89/104 nu rezultă nicidecum că forma diferită în care marca este utilizată nu poate fi de asemenea înregistrată ca marcă. Astfel, singura condiție prevăzută în cuprinsul acestei dispoziții este cea potrivit căreia forma utilizată nu poate să se diferențieze de forma sub care a fost înregistrată această marcă decât prin elemente care nu alterează caracterul distinctiv al acesteia din urmă.

Referitor la finalitatea articolului 10 alineatul (2) litera (a) din Directiva 89/104, trebuie să se sublinieze că această dispoziție, evitând să impună o conformitate strictă între forma utilizată în comerț și cea sub care a fost înregistrată marca, vizează să permită titularului acesteia din urmă să opereze asupra semnului, cu ocazia exploatării comerciale a acestuia, variațiile care permit, fără să îi modifice caracterul distinctiv, să fie mai bine adaptat la exigențele privind comercializarea și promovarea produselor sau a serviciilor în cauză.

Or, această finalitate ar fi compromisă în cazul în care, pentru a dovedi utilizarea mărcii înregistrate, s-ar impune o condiție suplimentară potrivit căreia forma diferită sub care este utilizată această marcă nu ar trebui să fi făcut de asemenea obiectul unei înregistrări ca marcă. Astfel, înregistrarea unor noi forme ale unei mărci permite eventual să se anticipeze schimbările susceptibile să aibă loc în imaginea mărcii și, prin urmare, să o adapteze la realitățile unei piețe în evoluție.

În plus, din al doisprezecelea considerent al Directivei 89/104 rezultă că dispozițiile acestei directive trebuie „armoniza[te] complet [...] cu cele ale Convenției de la Paris”. În consecință, articolul 10 alineatul (2) litera (a) din această directivă trebuie interpretat conform articolului 5 C alineatul (2) din această convenție. Or, nimic din această din urmă dispoziție nu lasă să se înțeleagă că înregistrarea unui semn ca marcă are drept consecință faptul că utilizarea acestuia nu mai poate fi invocată pentru a dovedi utilizarea unei alte mărci înregistrate de care se diferențiază numai într-un astfel de mod încât caracterul distinctiv al acesteia din urmă nu este alterat.

( a se vedea punctele 19-24)
Astfel, după cum reiese cu claritate de la articolul 7 alineatul (2) litera (c) și alineatele (3), (5) și (6) din Regulamentul nr. 1896/2006, atunci când această dispoziție autorizează statele membre să reglementeze prin dreptul lor național anumite aspecte specifice ale cerințelor pe care trebuie să le îndeplinească o cerere de somație europeană de plată, ea prevede expres aceasta. În schimb, nicio altă trimitere expresă sau implicită care autorizează în general impunerea unor condiții suplimentare, prevăzute de dreptul național al statelor membre, nu figurează la acest articol. În plus, obiectivul Regulamentului nr. 1896/2006, care este în special simplificarea, accelerarea și reducerea costurilor litigiilor transfrontaliere referitoare la creanțele pecuniare necontestate, ar fi periclitat dacă statele membre ar putea prevedea în legislațiile lor naționale, în mod general, cerințe suplimentare care trebuie îndeplinite de cererea de somație europeană de plată. Aceste cerințe ar conduce nu numai la impunerea unor condiții neunitare ale unei asemenea cereri în state membre diferite, ci ar conduce și la creșterea complexității, a duratei și a costurilor procedurii de somație europeană de plată.

În temeiul articolului 25 din Regulamentul nr. 1896/2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată și sub rezerva condițiilor menționate la acest articol, instanța națională păstrează libertatea de a determina valoarea cheltuielilor de judecată potrivit modalităților prevăzute de dreptul său național, cu condiția ca aceste modalități să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare supuse dreptului intern și să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii.

Articolul 4 și articolul 7 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 1896/2006 de instituire a unei proceduri europene de somație de plată trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca reclamantul să solicite, în cadrul cererii de somație europeană de plată, dobânzile pentru perioada dintre data exigibilității lor și data plății creanței principale.

Astfel, pe de o parte, condițiile privind caracterul lichid și exigibil al „creanțelor pecuniare”, în sensul articolului 4 din Regulamentul nr. 1896/2006, nu vizează dobânzile. Pe de altă parte, articolul 7 alineatul (2) litera (c) din același regulament nu impune indicarea valorii exacte a dobânzilor în cererea de somație de plată și nu precizează nici data până la care se pot solicita aceste dobânzi. În plus, o interpretare a articolului 7 alineatul (2) litera (c) menționat care nu permite solicitarea dobânzilor scadente până la data plății creanței principale ar putea conduce la creșterea duratei și a complexității procedurii europene de somație de plată și la sporirea costurilor acesteia și, în consecință, nu ar corespunde obiectivului regulamentului, care constă, printre altele, în instituirea unui mecanism simplu, rapid și eficace de recuperare a creanțelor pecuniare necontestate, dar și în reducerea costurilor unei astfel de proceduri.

(a se vedea punctele 40, 41, 42-44, 46 și 53 și dispozitiv 2)