Keywords

Summary



Keywords

1. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

2. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

3. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

4. Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Conținut — Decizie de aplicare a normelor de concurență — Decizie care privește mai mulți destinatari

[art. 81 CE, 82 CE și 253 CE]

5. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Luarea în considerare a impactului real asupra pieței — Întindere

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

6. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

7. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

8. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Puterea de apreciere a Comisiei — Control jurisdicțional — Competență de fond a instanței Uniunii

[art. 81 alin. (1) CE și art. 229 CE; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 48; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 31]

9. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

10. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Cifra de afaceri a întreprinderii care a săvârșit încălcarea

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului)

11. Concurență — Procedură administrativă — Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări adoptată ulterior altor decizii de condamnare care au luat în calcul încălcarea repetată — Încălcarea principiului ne bis in idem — Inexistență

(Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 50; art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului)

12. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Circumstanțe atenuante — Comportament diferit de cel convenit în cadrul înțelegerii

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3 a doua liniuță]

13. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Cifra de afaceri luată în considerare — Limită stabilită la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 — Norme de aplicare

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

Summary

1. Comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere, mai ales, legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc aceste două entități juridice. Într‑adevăr, aceasta este situația deoarece, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, ceea ce permite Comisiei să adreseze o decizie prin care să aplice amenzi societății‑mamă, fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.

În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul social al filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital social al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere că societatea‑mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață.

Aplicarea acestei prezumții nu este condiționată de existența unor indicii suplimentare.

În cazul unei societăți‑mamă care deține cvasitotalitatea capitalului filialei sale, această societate‑mamă se află, în principiu, într‑o situație analogă celei a unui proprietar exclusiv, în ceea ce privește puterea sa de a exercita o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale, având în vedere legăturile economice, organizatorice și juridice pe care le are cu filiala menționată. În consecință, Comisia are dreptul de a aplica acestei situații același regim probatoriu, și anume recurgerea la prezumția că societatea‑mamă menționată utilizează în mod efectiv puterea sa de a exercita o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale.

(a se vedea punctele 43-46, 50 și 53)

2. Atunci când aplică prezumția de exercitare a unei influențe determinante pentru a imputa unei societăți‑mamă un comportament al unei filiale a acesteia care este contrar dreptului concurenței, Comisia este în măsură să considere că societatea mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale.

Pentru a răsturna prezumția menționată, societății în cauză îi revine obligația de a aduce „elemente de probă suficiente” de natură să demonstreze că filiala se comportă în mod autonom pe piață. În ceea ce privește Comisia, acesteia îi revine obligația de a examina aceste elemente de probă, iar nu de a aduce probe pentru a dovedi exercitarea unei astfel de influențe. Pe de altă parte, dacă ar fi suficient ca partea interesată să conteste prezumția respectivă prin simple afirmații nesusținute, prezumția ar fi lipsită de orice utilitate.

(a se vedea punctele 101 și 110)

3. Împrejurarea că o societate este un holding nu poate fi suficientă pentru a exclude că o societate‑mamă a exercitat o influență determinantă asupra filialelor sale, în special prin coordonarea investițiilor financiare în cadrul grupului. Astfel, în contextul unui grup de societăți, ca în speța de față, un holding este o societate destinată să regrupeze participații în diverse societăți și al cărei rol este să asigure o conducere unitară.

Împărțirea unui grup de societăți în ramuri, care, în plus, face abstracție de legăturile la nivelul capitalului dintre societățile grupului, reprezintă un puternic indiciu că societatea‑mamă conducătoare a grupului are rolul să asigure coordonarea activităților acestor ramuri. O astfel de funcție a societății‑mamă este de natură să excludă autonomia comportamentului pe piață al filialei.

Împrejurarea că o societate‑mamă trebuie să autorizeze investițiile mari ale filialei sale constituie un indiciu că aceasta din urmă se comportă pe piață ținând seama de interesele societății‑mamă.

(a se vedea punctele 107, 113 și 114)

4. Motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul destinatarilor sau al altor persoane vizate în mod direct și individual de acest act de a primi explicații. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă.

Atunci când o decizie de aplicare a articolului 81 CE privește o pluralitate de destinatari și ridică problema imputabilității încălcării, aceasta trebuie să cuprindă o motivare suficientă în raport cu fiecare dintre destinatarii săi, în special cu aceia dintre destinatari care, potrivit deciziei respective, trebuie să poarte răspunderea pentru această încălcare. Astfel, pentru a fi suficient motivată în privința societăților‑mamă ale întreprinderilor urmărite pentru încălcarea dreptului concurenței, decizia Comisiei trebuie să conțină printre altele o expunere detaliată a motivelor de natură să justifice imputabilitatea, în sarcina acestor societăți, a încălcării. Pe de altă parte, în măsura în care această imputare influențează situația întreprinderilor menționate, acestea au contestat imputarea respectivă în cursul procedurii administrative și au, așadar, un interes să conteste sub acest aspect decizia atacată, ele trebuie să fie în măsură, ca și societățile‑mamă ale acestora, să cunoască justificarea poziției Comisiei. Rezultă că, atunci când Comisia întemeiază imputarea încălcării pe prezumția de exercitare a unei influențe determinante și societățile au invocat, în cadrul procedurii administrative, elemente menite să răstoarne această prezumție, decizia menționată trebuie să conțină o expunere suficientă a motivelor de natură să justifice poziția potrivit căreia aceste elemente nu permiteau răsturnarea prezumției respective.

Cu toate acestea, deși, în temeiul articolului 253 CE, Comisia este obligată să își motiveze deciziile prin menționarea elementelor de fapt și de drept de care depinde justificarea legală a măsurii și considerațiile care au determinat‑o să adopte decizia respectivă, nu este obligatoriu ca aceasta să ia în discuție toate aspectele de fapt și de drept care au fost ridicate în cursul procedurii administrative de către partea interesată. Astfel, deși Comisia trebuie să arate în decizia sa motivele pentru care consideră că elementele invocate sunt insuficiente pentru a răsturna prezumția de exercitare a unei influențe determinante, nu rezultă că aceasta este obligată, în fiecare caz în parte, să ia în discuție în mod specific fiecare dintre elementele invocate de întreprinderile în cauză. Un răspuns global poate, în funcție de împrejurările speței, să fie suficient pentru ca întreprinderea să își poată apăra în mod util drepturile și pentru ca Tribunalul să își poată exercita controlul.

(a se vedea punctele 133-135 și 141)

5. Gravitatea încălcărilor trebuie stabilită în funcție de un număr mare de elemente, precum împrejurările specifice ale cauzei, contextul acesteia și efectul de descurajare al amenzilor, iar aceasta fără să se fi stabilit o listă obligatorie sau exhaustivă a criteriilor care trebuie luate în considerare în mod obligatoriu. Printre elementele de natură să intre în aprecierea gravității încălcărilor figurează comportamentul fiecăreia dintre întreprinderi, rolul avut de fiecare dintre acestea în instituirea practicilor concertate, beneficiul pe care l‑au putut obține din aceste practici, dimensiunea acestora și valoarea mărfurilor în discuție, precum și riscul pe care încălcările de acest tip îl reprezintă pentru obiectivele Uniunii.

Rezultă că efectul unei practici anticoncurențiale nu este, în sine, un criteriu hotărâtor în aprecierea cuantumului adecvat al amenzii. Mai precis, unele elemente în legătură cu aspectul intenționat pot avea mai multă importanță decât cele privitoare la respectivele efecte, mai ales atunci când este vorba despre încălcări grave prin esența lor. Înțelegerile merită, din cauza propriei naturi, cele mai severe amenzi. Eventualul lor impact real asupra pieței, în special problema măsurii în care limitarea concurenței a determinat majorarea prețului de piață comparativ cu cel care ar fi fost prevăzut în ipoteza inexistenței cartelului, nu este un criteriu determinant pentru stabilirea nivelului amenzilor. În această situație, impactul real al încălcării nu constituie decât un element printre altele, care, dacă este măsurabil, poate permite Comisiei să sporească cuantumul de pornire al amenzii dincolo de cuantumul minim previzibil.

În plus, faptul că, prin Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, Comisia și‑a precizat poziția cu privire la evaluarea gravității unei încălcări nu se opune ca aceasta să aprecieze acest criteriu în ansamblu, în funcție de toate împrejurările pertinente, inclusiv elemente care nu sunt menționate în mod expres în liniile directoare menționate.

(a se vedea punctele 178-182)

6. Descurajarea constituie unul dintre elementele de care trebuie să se țină seama în calcularea cuantumului amenzii. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, amenzile aplicate pentru încălcarea articolului 81 CE și prevăzute la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 au ca obiect reprimarea actelor nelegale ale întreprinderilor în cauză, precum și descurajarea atât a întreprinderilor în discuție, cât și a altor operatori economici să încalce, în viitor, normele dreptului concurenței al Uniunii. Prin urmare, atunci când Comisia calculează cuantumul amenzii, aceasta poate lua în considerare, printre altele, dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză.

În plus, cifra de afaceri globală a întreprinderii reprezintă o informație, fie și numai aproximativă și imperfectă, cu privire la dimensiunea și la puterea sa economică. Astfel, în vederea stabilirii cuantumului amenzii la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator, Comisiei îi este permis să țină seama de cifra de afaceri totală a întreprinderii în cauză.

Astfel, necesitatea de a asigura amenzii un efect suficient de descurajator, în cazul în care nu se justifică majorarea nivelului general al amenzilor în cadrul punerii în aplicare a unei politici de concurență, impune adaptarea cuantumului amenzii pentru a ține seama de impactul urmărit asupra întreprinderii căreia îi este aplicată, și aceasta pentru ca amenda să nu fie considerată neglijabilă sau, dimpotrivă, excesivă, în special din punctul de vedere al capacității financiare a întreprinderii în cauză, în conformitate cu exigențele întemeiate, pe de o parte, pe necesitatea asigurării efectivității amenzii și, pe de altă parte, pe respectarea principiului proporționalității.

În consecință, în special posibilitatea întreprinderii în cauză de a mobiliza mai ușor fondurile necesare pentru plata amenzii sale este cea care poate justifica, în vederea unui efect suficient de descurajator al acesteia din urmă, aplicarea unui factor de multiplicare. Rezultă că nu se poate impune Comisiei să dovedească o legătură suplimentară între utilizarea resurselor întreprinderii și încălcarea săvârșită de aceasta pentru ca aceste resurse să poată fi luate în considerare în vederea stabilirii nivelului suficient de descurajator al amenzii, întrucât ceea ce este important în acest context este dimensiunea și puterea economică a întreprinderii care a săvârșit încălcarea ca atare.

(a se vedea punctele 210, 211, 213 și 214)

7. Necesitatea de a asigura efectul descurajator al amenzilor aplicate pentru încălcări ale dreptului concurenței al Uniunii constituie o cerință generală care trebuie să ghideze Comisia pe parcursul calculării amenzii. Aceasta nu impune în mod necesar ca acest calcul să se caracterizeze printr‑o etapă specifică destinată unei evaluări globale a tuturor circumstanțelor relevante în vederea realizării acestei finalități. Majorarea cuantumului de bază al amenzii pentru a‑i garanta un efect suficient de descurajator, ținând seama de dimensiunea și de puterea economică a fiecărei întreprinderi, constituie o etapă în calcularea amenzii care decurge din necesitatea de a adapta cuantumul de bază astfel încât amenda să aibă un caracter suficient de descurajator având în vedere resursele globale ale întreprinderii și capacitatea sa de a mobiliza fondurile necesare pentru plata amenzii.

În ceea ce privește problema dacă, într‑o decizie de sancționare a unei întreprinderi, Comisia trebuie, în temeiul efectului descurajator, să țină seama de amenzile aplicate anterior aceleiași întreprinderi pentru fapte din perioada încălcării care a făcut obiectul acestei decizii, în sensul că o majorare suplimentară, în temeiul efectului descurajator menționat, a amenzii aplicate pentru noua încălcare ar fi inutilă din cauza caracterului suficient de descurajator al amenzilor precedente, trebuie să se constate că o asemenea soluție este contrară obiectivului de descurajare urmărit de Comisie în politica sa în materie de amenzi. Această soluție ar conduce la o situație paradoxală, în care o întreprindere care își multiplică participarea la diverse înțelegeri și‑ar diminua în mod progresiv costul marginal al fiecărei sancțiuni.

În plus, o astfel de soluție pleacă de la premisa potrivit căreia Comisia ar fi trebuit să fixeze cuantumul amenzii în funcție de probabilitatea ca întreprinderea în cauză să săvârșească noi încălcări în viitor, probabilitate pe care ar fi trebuit să o aprecieze ținând seama de cuantumul total al amenzilor aplicate acestei întreprinderi în cursul unei anumite perioade. Or, o astfel de premisă este incompatibilă cu noțiunea de descurajare în dreptul concurenței.

În această privință, competența Comisiei de a aplica amenzi întreprinderilor care, cu intenție sau din neglijență, săvârșesc o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE sau a articolului 82 CE constituie unul dintre mijloacele puse la dispoziția Comisiei pentru a‑i permite să își îndeplinească misiunea de supraveghere pe care i‑o conferă dreptul Uniunii. Această misiune cuprinde, cu siguranță, misiunea de cercetare și de sancționare a încălcărilor individuale, însă include și obligația de a duce o politică generală care urmărește aplicarea, în materia concurenței, a principiilor stabilite de tratat și orientarea în acest sens a comportamentului întreprinderilor. Astfel, amenzile aplicate pentru încălcarea articolului 81 CE și prevăzute la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 au ca obiect reprimarea actelor nelegale ale întreprinderilor în cauză, precum și descurajarea atât a întreprinderilor în discuție, cât și a altor operatori economici să încalce, în viitor, normele dreptului concurenței al Uniunii. Prin urmare, factorul de descurajare este evaluat ținând seama de o multitudine de elemente, iar nu numai de situația specială a întreprinderii în cauză. De asemenea, atunci când apreciază necesitatea majorării cuantumului amenzilor în vederea asigurării unui efect descurajator, Comisia nu are obligația să evalueze probabilitatea unor încălcări repetate din partea întreprinderilor în cauză. În consecință, această etapă în calcularea amenzii constă în creșterea cuantumului de bază al amenzii ținând seama de elemente obiective, precum dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză, iar nu de elemente subiective legate de aprecierea probabilității de a săvârși în viitor o nouă încălcare.

(a se vedea punctele 224, 225, 228 și 231-235)

8. În ceea ce privește controlul exercitat de instanța Uniunii asupra deciziilor Comisiei în materie de concurență, competența de fond conferită, în temeiul articolului 229 CE, Tribunalului prin articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003 abilitează această instanță să reformeze actul atacat, chiar în lipsa anulării, ținând seama de toate împrejurările de fapt, în scopul modificării, de exemplu, a cuantumului amenzii aplicate.

Dispozițiile articolului 48 din Regulamentul de procedură al Tribunalului nu se pot opune ca Tribunalul să ia în considerare, în temeiul competenței sale de fond, o argumentare invocată de un reclamant, cu ocazia ședinței, pentru a examina dacă majorarea amenzii aplicate întreprinderii reclamante în temeiul efectului descurajator era justificată în raport cu elementul de fapt invocat de aceasta, cu atât mai mult atunci când Comisia a avut posibilitatea de a‑și prezenta observațiile cu privire la acest aspect.

(a se vedea punctele 252 și 253)

9. Obiectivul de descurajare pe care Comisia este îndreptățită să îl urmărească la momentul stabilirii cuantumului unei amenzi aplicate pentru o încălcare a dreptului concurenței poate fi atins în mod valabil numai dacă se ia în considerare situația întreprinderii sancționate în ziua în care este aplicată amenda. Astfel, pentru a atinge în mod corect obiectivul de descurajare, cu respectarea totodată a principiului proporționalității, resursele globale ale unei întreprinderi, care pot varia, în sensul diminuării sau al majorării, în mod semnificativ într‑un interval de timp relativ scurt, în special între momentul încetării încălcării și cel al adoptării deciziei prin care este aplicată amenda, trebuie să fie evaluate, așadar, la data aplicării amenzii.

Este adevărat că Comisia poate ține seama, în cadrul stabilirii cuantumului amenzii, de faptul că întreprinderile de mari dimensiuni dispun, în cea mai mare parte a timpului, de cunoștințe și de infrastructuri economice și juridice care le permit să recunoască mai ușor caracterul ilicit al comportamentului lor și să conștientizeze consecințele care decurg din acesta în temeiul dreptului concurenței. În această ipoteză, cifra de afaceri pe baza căreia Comisia apreciază dimensiunea întreprinderilor în cauză și, prin urmare, capacitatea acestora de a determina caracterul și consecințele comportamentului lor trebuie să se raporteze la situația acestora la momentul săvârșirii încălcării, iar nu la momentul adoptării deciziei.

Cu toate acestea, luarea în considerare a elementului referitor la infrastructurile juridice și economice care permit unei mari întreprinderi să conștientizeze caracterul ilicit al comportamentului său constituie, în cadrul majorării amenzii, un motiv distinct de cel referitor la necesitatea de a asigura un efect suficient de descurajator al amenzii și care urmărește obiective diferite.

Or, în măsura în care, pe de o parte, justificarea aplicării unui factor multiplicator, la determinarea cuantumului amenzii, se întemeiază pe impactul urmărit al amenzii asupra întreprinderii sancționate, iar nu pe considerații referitoare la infrastructurile economice și juridice menționate mai sus, și, pe de altă parte, unitatea economică ce leagă întreprinderea sancționată de societatea sa mamă se rupe anterior datei la care este adoptată decizia de aplicare a amenzii, resursele societății‑mamă nu mai pot fi luate în considerare pentru determinarea factorului multiplicator aplicabil întreprinderii menționate.

Prin urmare, dimensiunea și puterea economică ale unei astfel de întreprinderi trebuie apreciate, în vederea aplicării unui factor multiplicator, la data adoptării deciziei prin care este aplicată amenda.

(a se vedea punctele 260, 263-265 și 270-272)

10. Chiar dacă o eroare în stabilirea cuantumului amenzii ce urmează a fi aplicată unei întreprinderi ar fi imputabilă acesteia, această împrejurare nu poate justifica menținerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată, în măsura în care acesta rezultă din luarea în considerare a unui element de fapt inexact din punct de vedere material.

(a se vedea punctul 274)

11. În domeniul concurenței, principiul non bis in idem , principiu fundamental al dreptului Uniunii, consacrat, de altfel, prin articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, interzice ca o întreprindere să fie sancționată sau urmărită din nou pentru un comportament anticoncurențial pentru care a fost sancționată sau cu privire la care a fost declarată ca nefiind răspunzătoare printr‑o decizie anterioară care nu mai poate fi atacată. Aplicarea principiului non bis in idem este supusă unei triple condiții, de identitate a faptelor, de unitate de făptuitor și de unitate a interesului legal protejat.

Principiul menționat nu este nicidecum încălcat prin faptul că o decizie a Comisiei prin care se aplică o amendă unei întreprinderi se întemeiază pe sancționări anterioare care justificaseră deja o majorare a amenzii aplicate acestei întreprinderi în temeiul încălcărilor repetate în mai multe decizii anterioare. Astfel, faptul că, în mai multe decizii, Comisia și‑a întemeiat constatarea unor încălcări repetate pe aceleași sancțiuni anterioare nu înseamnă nicidecum că Comisia a sancționat întreprinderea în cauză de mai multe ori pentru aceeași încălcare.

Luarea în considerare a încălcărilor repetate, ca circumstanță agravantă, în cadrul analizei gravității fiecăreia dintre încălcările comise de o întreprindere, se raportează în mod necesar la analiza gravității fiecăreia dintre aceste încălcări care constituie, fiecare dintre ele și independent una de cealaltă, o repetare a comportamentului ilicit în raport cu normele de concurență, ce dovedește o tendință a întreprinderii menționate de a nu acționa în mod corespunzător ca urmare a acestor sancționări.

Prin urmare, luarea în considerare a încălcărilor repetate se justifică, într‑un asemenea caz, prin nevoia de descurajare suplimentară impusă de faptul că mai multe constatări ale unor încălcări anterioare nu au fost suficiente pentru a împiedica săvârșirea unei noi încălcări.

(a se vedea punctele 292, 293, 295, 296 și 299)

12. Împrejurarea că o întreprindere recunoaște o aplicare parțială a anumitor acorduri anticoncurențiale nu este în sine suficientă pentru a justifica refuzul de a‑i acorda beneficiul unei circumstanțe atenuante. În această privință, în vederea acordării beneficiului circumstanței atenuante referitoare la neaplicarea efectivă a acordurilor ilicite, în temeiul punctului 3 a doua liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, este important să se verifice dacă, în perioada în care întreprinderea în cauză a aderat la acordurile respective, aceasta s‑a sustras în mod efectiv de la aplicarea acestora prin adoptarea unui comportament concurențial pe piață sau, cel puțin, dacă a încălcat în mod clar și în mare măsură obligațiile privind punerea în aplicare a înțelegerii respective, astfel încât a perturbat însăși funcționarea acesteia.

(a se vedea punctele 308 și 309)

13. În temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, pentru fiecare întreprindere care participă la încălcarea normelor, amenda nu depășește 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent.

Potrivit jurisprudenței, numai dacă se dovedește că mai mulți destinatari ai deciziei prin care este aplicată amenda constituie și la data adoptării acestei decizii întreprinderea, în sensul entității economice răspunzătoare pentru încălcarea sancționată, plafonul poate fi calculat pe baza cifrei de afaceri totale a acestei întreprinderi, cu alte cuvinte a tuturor componentelor sale cumulate. În schimb, dacă această unitate economică a dispărut între timp, fiecare destinatar al deciziei are dreptul de a i se aplica în mod individual plafonul în cauză.

(a se vedea punctul 352)