32

În aceste condiții, Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (Consiliul Contenciosului privind Străinii) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Dispozițiile dreptului Uniunii Europene, în special articolul 20 TFUE și articolele 5 și 11 din [Directiva 2008/115] coroborate cu articolele 7 și 24 din [C]art[a drepturilor fundamentale a Uniunii Europene], trebuie interpretate în sensul că interzic, în anumite împrejurări, o practică națională de respingere a unei cereri de acordare a unui drept de ședere, depusă de un membru al familiei resortisant al unei țări terțe, în scopul reîntregirii familiei alături de un cetățean al Uniunii care nu și‑a exercitat dreptul la liberă circulație și nici libertatea de stabilire (denumit în continuare «cetățean static al Uniunii»), în statul membru în care acesta domiciliază și a cărui cetățenie o deține, refuzul fiind însoțit eventual de o decizie de îndepărtare, pentru singurul motiv că împotriva solicitantului resortisant al unei țări terțe s‑a dispus interdicția de intrare cu dimensiune europeană? a) Existența unei relații de dependență, dincolo de viața de familie, între membrul familiei care este resortisant al unei țări terțe și cetățeanul static al Uniunii prezintă importanță pentru aprecierea acestor circumstanțe? În caz afirmativ, care sunt factorii relevanți pentru decizia privind existența unei relații de dependență? Se poate face trimitere în acest sens în mod util la jurisprudența privind existența unei vieți de familie, în conformitate cu articolul 8 din [Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare «CEDO»)] și cu articolul 7 din cartă? b) În special în ceea ce privește copiii minori, potrivit articolului 20 TFUE, între părintele resortisant al unei țări terțe și copilul cetățean al Uniunii trebuie să existe mai mult decât o legătură biologică? În acest sens prezintă importanță dovada faptului că cele două persoane locuiesc împreună sau este suficient să existe raporturi de natură emoțională și financiară, precum o înțelegere privind locuința sau dreptul de vizită și plata pensiei de întreținere? Se poate face trimitere în acest sens în mod util la cele statuate de Curte în [H]otărârile Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, punctele 38 și 39), Singh și alții (C‑218/14, EU:C:2015:476, punctul 54) și O și alții (C‑356/11 și C‑357/11, EU:C:2012:776, punctul 56)? A se vedea în acest context și [Hotărârea din 10 mai 2017, Chavez‑Vilchez și alții (C‑133/15, EU:C:2017:354)]. c) Faptul că viața de familie a luat naștere într‑un moment în care împotriva resortisantului țării terțe se dispusese deja interdicția de intrare și acesta era conștient, așadar, de faptul că se află într‑o situație de ședere ilegală pe teritoriul statului membru prezintă importanță pentru aprecierea unor asemenea circumstanțe? Acest fapt poate fi invocat în mod util în scopul interzicerii unui abuz al procedurii de acordare a unui drept de ședere pentru reîntregirea familiei? d) Faptul că decizia prin care s‑a dispus interdicția de intrare nu a fost contestată prin intermediul niciunei căi de atac, în sensul articolului 13 alineatul (1) din Directiva 2008/115, sau faptul că acțiunea formulată împotriva acestei decizii de dispunere a unei interdicții de intrare a fost respinsă prezintă importanță pentru aprecierea unor asemenea circumstanțe? e) Faptul că interdicția de intrare s‑a dispus pentru motive de ordine publică sau pe baza unei situații de ședere ilegală este un aspect relevant în acest sens? În caz afirmativ, trebuie să se examineze în plus dacă respectivul resortisant al unei țări terțe reprezintă o amenințare reală, prezentă și suficient de gravă la adresa unui interes fundamental al societății? Articolul 27 și articolul 28 din Directiva 2004/38, transpuse prin articolele 43 și 45 din [Legea din 15 decembrie 1980], și jurisprudența aferentă a Curții de Justiție privind ordinea publică pot fi aplicate în acest sens mutatis mutandis membrilor familiei unor cetățeni statici ai Uniunii (a se vedea [Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675), și Hotărărea din 13 septembrie 2016, CS (C‑304/14, EU:C:2016:674)])? 2) Dispozițiile dreptului Uniunii, în special articolul 5 din Directiva 2008/115, precum și articolele 7 și 24 din cartă, trebuie interpretate în sensul că interzic o practică națională potrivit căreia, în cadrul respingerii unei cereri [de ședere în scopul] de reîntregire a familiei alături de un cetățean static al Uniunii, introdusă ulterior pe teritoriul unui stat membru, se ia în considerare o interdicție de intrare, fără a ține seama de viața de familie și de binele superior al copiilor interesați, invocate în cererea de reîntregire a familiei introdusă ulterior? 3) Dispozițiile dreptului Uniunii, în special articolul 5 din Directiva 2008/115, precum și articolele 7 și 24 din cartă, trebuie interpretate în sensul că interzic o practică națională potrivit căreia împotriva resortisantului unei țări terțe care a fost supus deja unei interdicții de intrare în vigoare se adoptă o decizie de îndepărtare fără a ține seama de viața de familie și de binele copiilor interesați, aspect prezentat în cadrul unei cereri [de ședere în scopul] de reîntregire a familiei alături de un cetățean static al Uniunii prezentate ulterior, așadar, după ce împotriva persoanei în discuție s‑a impus interdicția de intrare? 4) Articolul 11 alineatul (3) din Directiva 2008/115 trebuie interpretat în sensul că resortisantul unei țări terțe trebuie în principiu să depună cererea de retragere sau de suspendare a unei interdicții de intrare definitive și irevocabile întotdeauna în afara Uniunii Europene sau există împrejurări în care acesta poate formula cererea și în interiorul Uniunii Europene? a) Articolul 11 alineatul (3) al treilea și al patrulea paragraf din Directiva 2008/115 trebuie interpretat în sensul că cerințele prevăzute la articolul 11 alineatul (3) primul paragraf din directivă, potrivit cărora retragerea sau suspendarea unei interdicții de intrare se ia în calcul numai în cazul în care resortisantul unei țări terțe poate dovedi că a părăsit teritoriul statului membru, cu respectarea deplină a deciziei de returnare, trebuie respectate ca atare în fiecare caz sau în toate categoriile de cazuri? b) Dispozițiile articolelor 5 și 11 din Directiva 2008/115 sunt contrare unei interpretări potrivit căreia se consideră că o cerere de acordare a unui drept de ședere în scopul reîntregirii familiei alături de un cetățean static al Uniunii care nu și‑a exercitat dreptul la liberă circulație și libertatea de stabilire echivalează cu o cerere de retragere sau de suspendare a interdicției de intrare definitive și irevocabile implicită (limitată în timp), iar dacă reiese că nu sunt îndeplinite cerințele privind dreptul de ședere, interdicția de intrare definitivă și irevocabilă se aplică din nou? c) Faptul că obligația de a formula o cerere de retragere sau de suspendare în țara de origine are ca efect o separare provizorie a resortisantului unei țări terțe de cetățeanul static al Uniunii este un aspect relevant în acest sens? Cu toate acestea, există circumstanțe în care articolul 7 și articolul 24 din cartă se opun unei separări temporare? d) Faptul că obligația de a depune o cerere de retragere sau de suspendare în țara de origine produce unicul efect că cetățeanul Uniunii va trebui să părăsească, fie și temporar, teritoriul Uniunii este un aspect relevant? Există totuși circumstanțe în care articolul 20 TFUE se opune obligației cetățeanului static al Uniunii de a părăsi temporar întregul teritoriu al Uniunii Europene?”