Cauza T‑461/08

Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE

împotriva

Băncii Europene de Investiții (BEI)

„Contracte de achiziții publice de servicii — Procedură de cerere de ofertă — Prestare de servicii de ajutor pentru întreținere, asistență și dezvoltarea unui sistem informatic — Respingerea ofertei unui ofertant — Atribuirea contractului unui alt ofertant — Acțiune în anulare — Admisibilitate — Competență — Obligația de motivare — Dreptul la o cale de atac efectivă — Transparență — Proporționalitate — Egalitate de tratament și nediscriminare — Criterii de selecție și de atribuire — Acțiune în despăgubire — Admisibilitate — Beneficiu nerealizat”

Sumarul hotărârii

1. Acțiune în anulare — Acte supuse căilor de atac — Acte care produc efecte juridice obligatorii — Acte ale Băncii Europene de Investiții

[art. 225 alin. (1) CE, art. 230 CE și art. 237 lit. (b) și (c) CE]

2. Acțiune în despăgubire — Autonomie în raport cu acțiunea în anulare — Limite — Cerere de reparare a prejudiciilor cauzate de Banca Europeană de Investiții în calitate de autoritate contractantă

[art. 225 alin. (1) CE, art. 235 CE și art. 288 al doilea paragraf CE]

3. Acțiune în anulare — Condiții de admisibilitate — Interesul de a exercita acțiunea — Examinare din oficiu de către instanță — Aplicare, prin analogie, acțiunilor care conțin, cu titlu accesoriu, o cerere de despăgubire

(art. 230 CE; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 113)

4. Acțiune în anulare — Interesul de a exercita acțiunea — Acțiune îndreptată împotriva unei decizii executate

(art. 230 CE și 233 CE)

5. Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene — Procedură de cerere de ofertă — Contestarea legalității caietului de sarcini

(art. 230 al patrulea paragraf 4 CE)

6. Banca Europeană de Investiții — Proceduri de atribuire de contracte de achiziții publice finanțate din resurse proprii ale Băncii — Dispoziții aplicabile

[art. 28 CE, 43 CE și 49 CE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene; Regulamentul nr. 1605/2002 al Consiliului, art. 88 alin. (1); Directiva 2004/18 a Parlamentului European și a Consiliului]

7. Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Conţinut

(art. 230 al cincilea paragraf CE și art. 253 CE)

8. Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene — Procedură de cerere de ofertă — Dreptul ofertanţilor la o procedură jurisdicțională efectivă — Conţinut

[art. 225 alin. (1) CE, art. 242 CE, 243 CE și 253 CE]

9. Contracte de achiziții publice ale Comunităților Europene — Procedură de cerere de ofertă — Dreptul ofertanţilor la o procedură jurisdicțională efectivă — Dreptul la o cale de atac împotriva deciziei care atribuie contractul unui alt ofertant

10. Banca Europeană de Investiții — Proceduri de atribuire de contracte de achiziții publice finanțate din resurse proprii ale Băncii — Atribuirea contractelor — Atribuirea contractului ofertei celei mai avantajoase din punct de vedere economic — Criterii — Alegere de către autoritatea contractantă — Limite

11. Acțiune în anulare — Motive — Încălcarea principiilor egalității de tratament și transparenței — Procedură de cerere de ofertă

12. Răspundere extracontractuală — Condiții — Legătură de cauzalitate — Prejudiciu al unui ofertant care rezultă din pierderea unui contract în cadrul unei proceduri de cerere de ofertă — Inexistența unei dovezi privind legătura dintre acest prejudiciu și decizia nelegală de atribuire a contractului respectiv unui alt ofertant

(art. 266 TFUE și art. 340 al doilea paragraf TFUE)

1. Necesitatea unui control complet de legalitate al actelor comunitare impune interpretarea articolului 225 alineatul (1) CE și a articolului 230 CE în sensul că acestea nu exclud competența Tribunalului de a soluționa o acțiune în anularea unui act, care ține de gestionarea afacerilor curente ale Băncii Europene de Investiții de către Comitetul de direcție, ce produce efecte juridice definitive față de un terț.

Deși nu este o instituție a Comunității, nu este mai puțin adevărat că Banca este un organism comunitar instituit și dotat cu personalitate juridică prin tratat și că, în acest temei, ea este supusă controlului Curții de Justiție, în special potrivit prevederilor articolului 237 litera (b) CE. Actele adoptate în mod formal în cadrul Băncii de către alte organe decât cele prevăzute la articolul 237 literele (b) și (c) CE, și anume alte organe decât Consiliul guvernatorilor sau Consiliul de administrație, trebuie, așadar, să poată face obiectul unui control jurisdicțional dacă sunt definitive și produc efecte juridice față de terți.

(a se vedea punctele 46, 50 și 52)

2. Deși, în sistemul de căi de atac instituit de tratat, acțiunea în despăgubire constituie o cale de atac autonomă în raport cu acțiunea în anulare, nu este mai puțin adevărat că trebuie să se țină seama de „legătura directă” sau de „complementaritatea” care există între acțiunea în anulare și acțiunea în despăgubire, atunci când această legătură sau această complementaritate există, precum și de caracterul accesoriu al celei din urmă în raport cu prima în etapa aprecierii admisibilității acestor acțiuni, pentru a evita ca rezultatul acțiunii în despăgubire să nu fie disociat artificial de cel al acțiunii în anulare, în raport cu care nu reprezintă totuși decât un element accesoriu sau complementar.

În măsura în care prejudiciile care ar fi fost cauzate de Banca Europeană de Investiții unui reclamant și‑ar avea originea în exercitarea de către Bancă a unor activități care contribuie la executarea misiunilor de administrație comunitară și țin de intervenția acestei administrații în calitate de autoritate contractantă, iar respectivele prejudicii nu rezultă, așadar, din exercitarea de către Bancă a activităților sau a operațiunilor sale în domeniul financiar, Tribunalul este competent să soluționeze o cerere de despăgubire formulată împotriva Băncii, în temeiul articolului 225 alineatul (1) CE, al articolului 235 CE și al articolului 288 al doilea paragraf CE, atunci când o asemenea cerere are un caracter accesoriu în raport cu cererea de anulare a unui act al Băncii care produce efecte juridice definitive în privința unor terți și care este ea însăși admisibilă.

(a se vedea punctele 55-58)

3. Întrucât condițiile de admisibilitate a unei acțiuni, în special lipsa interesului de a exercita acțiunea, constituie motive de inadmisibilitate de ordine publică, este de competența Tribunalului să verifice din oficiu dacă reclamanții au un interes să obțină anularea deciziei atacate. Această soluție este aplicabilă, prin analogie, cererilor de anulare formulate în cadrul unor acțiuni care conțin, cu caracter accesoriu, o cerere de despăgubire.

(a se vedea punctul 62)

4. Chiar și în ipoteza în care, în cadrul unei proceduri de cerere de ofertă, o decizie de atribuire ar fi fost pe deplin executată în favoarea altor competitori, un ofertant păstrează un interes de a obține anularea acestei decizii, fie pentru a obține din partea autorității contractante o restabilire adecvată a situației sale anterioare, fie pentru a determina autoritatea contractantă să aducă, în viitor, modificările corespunzătoare procedurilor de cerere de ofertă, în cazul recunoașterii acestora ca fiind contrare anumitor cerințe juridice.

Faptul că contractul privind executarea unui contract de achiziții publice a fost semnat sau chiar executat anterior pronunțării deciziei prin care este soluționată acțiunea, introdusă de un ofertant neselectat, împotriva deciziei de atribuire a respectivului contract de achiziții publice și că autoritatea contractantă este legată prin contract față de câștigător nu se opune obligației ce revine autorității contractante, în temeiul articolului 233 CE, în cazul admiterii acțiuni principale, de a adopta măsurile necesare pentru a asigura o protecție corespunzătoare a intereselor ofertantului neselectat.

Atunci când, în urma unei acțiuni a unui ofertant care nu a fost selectat pentru atribuirea unui contract de achiziții, decizia de atribuire este anulată, însă autoritatea contractantă nu mai este în măsură să redeschidă procedura de cerere de ofertă privind contractul de achiziții publice în cauză, interesele acestui ofertant pot fi protejate, de exemplu, printr‑o compensație pecuniară care să corespundă pierderii șansei de a i se atribui contractul sau, dacă se poate stabili cu certitudine că ofertantului trebuia să i se atribuie contractul de achiziții, beneficiului nerealizat. Astfel, rezultă că se poate atribui o valoare economică pierderii șansei de a obține atribuirea unui contract de achiziții publice, suferită de un ofertant care nu a fost selectat pentru atribuirea contractului de achiziții menționat ca urmare a unei decizii nelegale.

(a se vedea punctele 64-66)

5. Un document privind invitația la licitație, precum un caiet de sarcini, nu poate fi considerat drept un act care privește fiecare ofertant în mod individual. Astfel, ca și toată documentația privind invitația la licitație elaborată de autoritatea contractantă, caietul de sarcini se aplică unor situații determinate în mod obiectiv și produce efecte juridice față de categorii de persoane privite în mod general și abstract. Acesta prezintă, așadar, un caracter general, iar transmiterea sa individuală ofertanților de autoritatea contractantă nu permite individualizarea fiecăruia dintre acești ofertanți în raport cu orice altă persoană, în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE. În consecință, caietul de sarcini nu este un act care poate face obiectul unei acțiuni directe în temeiul acestei dispoziții. Prin urmare, decizia de respingere a ofertei depuse de ofertant este primul act care poate fi atacat și, așadar, primul act care permite acestui ofertant să conteste cu titlu incidental legalitatea formulei utilizate cu ocazia evaluării comparative a ofertelor care a fost reținută de autoritatea contractantă în caietul de sarcini.

(a se vedea punctele 73 și 74)

6. O procedură de atribuire a contractelor de achiziții publice de către Banca Europeană de Investiții, finanțată din resursele proprii ale Băncii, nu intră nici sub incidența dispozițiilor titlului IV din partea a doua din Regulamentul nr. 1605/2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene, cu modificările ulterioare. Aceste dispoziții nu sunt aplicabile decât bugetului general al Comunităților Europene și, astfel cum rezultă din cuprinsul articolului 88 alineatul (1) din Regulamentul financiar, contractele de achiziții publice care intră sub incidența acestuia sunt numai contractele finanțate, în tot sau în parte, din respectivul buget general.

Nu este mai puțin adevărat că procedurile de atribuire de contracte de achiziții publice de către Bancă trebuie să fie conforme cu normele fundamentale ale tratatului și cu principiile generale de drept, precum și cu obiectivele Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene privind în special libera circulație a mărfurilor (articolul 28 CE), dreptul de stabilire (articolul 43 CE), libera prestare a serviciilor (articolul 49 CE), nediscriminarea și egalitatea de tratament, transparența și proporționalitatea.

În plus, chiar dacă directivele privind procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii nu reglementează decât contractele de achiziții atribuite de către entitățile sau autoritățile contractante ale statelor membre și nu sunt direct aplicabile contractelor de achiziții atribuite de administrația comunitară, normele sau principiile prevăzute sau consacrate în aceste directive pot fi invocate împotriva acestei administrații atunci când ele însele nu sunt decât expresia specifică a normelor fundamentale ale tratatului și a principiilor generale ale dreptului care se impun direct administrației comunitare. Astfel, într‑o comunitate bazată pe ordinea de drept, aplicarea uniformă a dreptului este o cerință fundamentală și orice subiect de drept este supus principiului respectării legalității. Pe de altă parte, normele sau principiile prevăzute sau consacrate în aceste directive pot fi invocate împotriva administrației comunitare atunci când, în exercitarea autonomiei sale funcționale și instituționale și în limitele atribuțiilor care îi sunt conferite de tratat, aceasta a adoptat un act care trimite expres, pentru a reglementa contractele de achiziții publice pe care le atribuie în nume propriu, la anumite norme sau la anumite principii enunțate în directive și prin efectul căruia respectivele norme și principii devin aplicabile, conform principiului patere legem quam ipse fecisti.

Pe de altă parte, din Ghidul pentru atribuirea contractelor de achiziții de servicii, de bunuri și de lucrări de către Banca Europeană de Investiții în nume propriu rezultă că, deși Directiva 2004/18 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii nu este aplicabilă, ca atare, Băncii, aceasta constituie o referință adecvată pentru stabilirea procedurilor Băncii. Ghidul prevede norme cu aplicabilitate generală care produc efecte juridice față de terți, în special față de cei care decid să depună o ofertă pentru un contract de achiziții publice finanțat, în tot sau în parte, din resurse proprii ale Băncii, tot astfel cum are forță juridică obligatorie pentru Bancă atunci când aceasta decide să atribuie un contract de achiziții publice în nume propriu. În consecință, atunci când Banca intervine recurgând la piețele de capital și la resursele proprii, în special atunci când atribuie contracte de achiziții publice în nume propriu, aceasta este supusă atât normelor fundamentale ale tratatului, principiilor generale de drept și obiectivelor Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, cât și dispozițiilor ghidului, astfel cum au fost interpretate în lumina principiilor pe care dispozițiile menționate urmăresc să le pună în aplicare și, dacă este cazul, a dispozițiilor Directivei 2004/18 la care fac trimitere aceste dispoziții.

(a se vedea punctele 87-90, 92 și 93)

7. Atunci când administrația comunitară dispune de o largă putere de apreciere, respectarea garanțiilor conferite de ordinea juridică comunitară în cadrul procedurilor administrative are o importanță fundamentală. Printre aceste garanții se înscrie în special obligația administrației menționate de a motiva în mod suficient propriile decizii.

Or, din Ghidul pentru atribuirea contractelor de achiziții de servicii, de bunuri și de lucrări de către Banca Europeană de Investiții în nume propriu rezultă că, la cererea părții interesate, Banca comunică, în termen de 15 zile de la primirea cererii scrise, tuturor ofertanților care au depus o ofertă admisibilă, caracteristicile și avantajele relative ale ofertei selectate, precum și numele adjudecatarului sau al părților la acordul‑cadru.

Acest mod de a proceda corespunde scopului obligației de motivare înscrise la articolul 253 CE. În contextul procedurilor de cerere de ofertă, faptul că ofertanții interesați nu primesc o decizie motivată decât în urma cererii lor exprese nu restrânge în niciun fel posibilitatea de care dispun de a‑și apăra drepturile în fața Tribunalului. Astfel, termenul de introducere a acțiunii prevăzut la articolul 230 al cincilea paragraf CE începe să curgă numai de la notificarea deciziei motivate, cu condiția ca ofertantul să fi introdus cererea vizând obținerea unei decizii motivate într‑un termen rezonabil de la data luării la cunoștință a respingerii ofertei sale.

Cu toate acestea, ținând seama de puterea largă de apreciere de care dispune în cadrul procedurilor de cerere de ofertă, autoritatea contractantă este obligată să prezinte o motivare suficientă ofertanților respinși care depun o cerere în acest sens, ceea ce presupune ca aceasta să se asigure că, în motivele pe care le comunică, sunt reflectate toate elementele pe care și‑a întemeiat decizia.

În această privință, o scrisoare din partea Băncii trimisă ofertantului respins și prin care i se comunică numele ofertantului selectat, ponderea relativă a criteriilor de atribuire și repartizarea punctelor atribuite, deși poate constitui un început de explicație, nu poate totuși să fie considerată suficientă în raport cu cerința potrivit căreia motivarea trebuie să prezinte, în mod clar și neechivoc, raționamentul autorului actului. O astfel de decizie de respingere a ofertei depuse de ofertant este, în aceste condiții, viciată de o insuficiență a motivării și, prin urmare, aceasta încalcă dispozițiile ghidului amintit și, mai general, obligația de motivare prevăzută la articolul 253 CE.

(a se vedea punctele 100, 106-108, 112, 114 și 116)

8. În cadrul procedurilor de cerere de ofertă, ofertanții trebuie protejați împotriva arbitrarului autorității contractante garantându‑li‑se că deciziile nelegale luate de aceasta din urmă pot face obiectul unor căi de atac eficace și cât mai rapide posibil.

Mai întâi, o protecție juridică completă a ofertanților împotriva arbitrarului autorității contractante presupune obligația de a informa ansamblul ofertanților cu privire la decizia de atribuire a contractului de achiziții înaintea încheierii contractului, pentru ca aceștia să dispună de o posibilitate reală de a introduce o acțiune în anulare împotriva acestei decizii, atunci când sunt întrunite condițiile pentru introducerea acestei acțiuni. În continuare, această protecție juridică completă impune să se prevadă posibilitatea ofertantului respins de a examina în timp util problema validității deciziei de atribuire, ceea ce presupune că între momentul în care decizia de atribuire este comunicată ofertanților respinși și semnarea contractului trebuie să curgă un termen rezonabil, în special pentru a permite acestora din urmă să introducă o cerere de măsuri provizorii, în temeiul dispozițiilor coroborate ale articolelor 242 CE și 243 CE, precum și al articolului 225 alineatul (1) CE, prin care să se solicite ca instanța competentă cu luarea măsurilor provizorii să dispună suspendarea executării deciziei de respingere a ofertei depuse de ofertanții respinși până când instanța competentă cu soluționarea fondului se pronunță asupra acțiunii lor principale în anularea acestei decizii. Astfel, dreptul la o protecție jurisdicțională completă și efectivă presupune să poată fi asigurată protecția provizorie a justițiabililor, atunci când aceasta este necesară pentru a garanta deplina eficacitate a deciziei care urmează a fi pronunțată în acțiunea principală, pentru a evita o lacună în protecția juridică asigurată de instanțele competente. În sfârșit, pentru ca cerința unei protecții jurisdicționale efective să fie prezervată, trebuie ca autoritatea contractantă să respecte obligația de motivare care îi revine prezentând o motivare suficientă oricărui ofertant respins care solicită acest lucru, pentru ca acest ofertant să poată utiliza dreptul menționat în cele mai bune condiții posibile și să i se recunoască posibilitatea de a decide, în deplină cunoștință de cauză, dacă este util pentru el să sesizeze instanța competentă.

(a se vedea punctele 119-122)

9. În cadrul atribuirii unui contract de achiziții publice, dreptul unui ofertant neselectat la o cale de atac efectivă împotriva deciziei care atribuie contractul unui alt ofertant, precum și obligația corelativă ce revine autorității contractante de a‑i comunica, la cerere, motivele deciziei sale trebuie privite ca fiind norme fundamentale de procedură, în măsura în care acestea însoțesc elaborarea deciziei de atribuire de garanții care permit exercitarea unui control efectiv asupra imparțialității procedurii de cerere de ofertă care a condus la această decizie. Nerespectarea de către autoritatea contractantă a normelor fundamentale de procedură trebuie să conducă la anularea deciziei în cauză.

(a se vedea punctele 130 și 131)

10. Posibilitatea lăsată Băncii Europene de Investiții de a alege liber criteriile de atribuire pe baza cărora înțelege să atribuie contractele de achiziții publice pe care le atribuie, în nume propriu, îi permite să ia în considerare natura, obiectul și trăsăturile specifice ale fiecărui contract.

Cu toate acestea, este important să se țină seama de regulile aplicabile derulării procedurii de cerere de ofertă enunțate în Ghidul pentru atribuirea contractelor de achiziții de servicii, de bunuri și de lucrări de către Banca Europeană de Investiții în nume propriu care urmăresc să garanteze că facultatea lăsată Băncii în alegerea criteriilor de atribuire este exercitată cu respectarea principiilor egalității de tratament și transparenței în etapa evaluării ofertelor în vederea atribuirii contractului. Scopul acestor dispoziții este, astfel, pe de o parte, să permită tuturor ofertanților normal informați și suficient de diligenți să interpreteze criteriile de atribuire în același fel și să dispună, în consecință, de aceleași șanse în formularea termenilor ofertei lor și, pe de altă parte, să asigure respectarea principiului proporționalității.

Deși este adevărat că criteriile care pot fi reținute de autoritatea contractantă în cazul în care contractul se atribuie ofertei celei mai avantajoase din punct de vedere economic nu sunt enumerate limitativ în ghidul menționat și că acest lucru lasă autorității contractante facultatea de a alege criteriile de atribuire a contractului de achiziții publice pe care le consideră cele mai adecvate, această alegere nu poate să privească decât criterii care urmăresc să identifice oferta cea mai avantajoasă din punct de vedere economic. Prin urmare, nu pot fi reținute drept criterii de atribuire criteriile care nu urmăresc identificarea ofertei celei mai avantajoase din punct de vedere economic, ci sunt în esență legate de aprecierea capacității ofertanților în cauză de a executa contractul în discuție, care țin de faza de selecție a ofertanților și nu pot fi luate în considerare în cadrul evaluării comparative a ofertelor.

Dacă oferta unui ofertant, care nu a fost exclus de la procedura de cerere de ofertă și îndeplinește criteriile de selecție enunțate în anunțul de participare sau în caietul de sarcini, nu apare, din punctul de vedere al autorității contractante, ca fiind cea mai avantajoasă din punct de vedere economic în raport cu criteriile de atribuire enunțate în anunțul de participare sau în caietul de sarcini, ea trebuie respinsă de autoritatea contractantă, aceasta neavând însă dreptul de a altera economia generală a contractului modificând una dintre condițiile esențiale ale atribuirii sale. Astfel, dacă autoritatea contractantă ar avea dreptul de a modifica după cum consideră de cuviință, în cursul procedurii de cerere de ofertă, chiar condițiile de atribuire, dar și ponderea relativă a criteriilor de atribuire, în lipsa unei abilitări exprese în acest sens care să figureze în dispozițiile relevante aplicabile, termenii care guvernează atribuirea contractului, astfel cum au fost stipulați inițial, ar fi denaturați. În plus, o astfel de practică ar conduce în mod inevitabil la o încălcare a principiilor transparenței și egalității de tratament a ofertanților, întrucât aplicarea uniformă a condițiilor de atribuire și obiectivitatea procedurii nu ar mai fi garantate.

(a se vedea punctele 137, 138, 141, 142 și 160)

11. Întrucât, în cadrul unei proceduri de anulare a unei decizii de atribuire a unui contract de achiziții publice de către Banca Europeană de Investiții, Tribunalul nu dispune de niciun element care să îi permită să concluzioneze sau să excludă, cu certitudine, că modificările aduse ofertei ofertantului selectat și ponderilor relative ale criteriilor tehnice și a criteriului financiar, anterior adoptării deciziei atacate, au fost de natură să vicieze evaluarea comparativă a ofertelor în detrimentul ofertanților neselectați, astfel încât rezultatul procedurii de cerere de ofertă ar fi fost afectat, o astfel de incertitudine trebuie să fie imputată Băncii în calitate de autoritate contractantă.

(a se vedea punctul 181)

12. Dat fiind că în cadrul unei acțiuni în despăgubire nu este posibil să se constate existența unei legături de cauzalitate între adoptarea de către autoritatea contractantă a unei decizii de respingere a unui ofertant la o procedură de cerere de ofertă pentru atribuirea unui contract de achiziții publice, care este nelegală, și prejudiciul invocat de reclamant, care rezultă din pierderea contractului însuși, acesta nu are temei să solicite o despăgubire pentru repararea prejudiciului rezultat din faptul că nu a încheiat contractul cu autoritatea contractantă și, a fortiori, nici nu a executat contractul.

Aceasta nu aduce atingere compensației care ar putea fi datorată reclamantului, în aplicarea articolului 266 TFUE, în temeiul unei restabiliri adecvate a situației sale anterioare, în urma anulării deciziei atacate.

(a se vedea punctele 212 și 214)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a patra)

20 septembrie 2011( )

„Contracte de achiziții publice de servicii – Procedură de cerere de ofertă – Prestare de servicii de ajutor pentru întreținere, asistență și dezvoltarea unui sistem informatic – Respingerea ofertei unui ofertant – Atribuirea contractului unui alt ofertant – Acțiune în anulare – Admisibilitate – Competență – Obligația de motivare – Dreptul la o cale de atac efectivă – Transparență – Proporționalitate – Egalitate de tratament și nediscriminare – Criterii de selecție și de atribuire – Acțiune în despăgubire – Admisibilitate – Beneficiu nerealizat”

În cauza T‑461/08,

Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE, cu sediul în Atena (Grecia), reprezentată de N. Korogiannakis și P. Katsimani, avocați,

reclamantă,

împotriva

Băncii Europene de Investiții (BEI), reprezentată de domnii C. Gómez de la Cruz și T. Pietilä, în calitate de agenți, asistați de J. Stuyck, avocat,

pârâtă,

având ca obiect, pe de o parte, o cerere de anulare a Deciziei BEI din 31 ianuarie 2008 de a nu selecta oferta depusă de reclamantă în cadrul unei cereri de ofertă privind prestarea de servicii destinate să asigure un ajutor pentru întreținerea, asistența și dezvoltarea unui sistem informatic și de atribuire a contractului unui alt ofertant, introdusă în temeiul articolelor 225 CE și 230 CE, și, pe de altă parte, o cerere de despăgubiri, introdusă în temeiul articolelor 225 CE, 235 CE și 288 CE,

TRIBUNALUL (Camera a patra),

compus din doamnele I. Pelikánová (raportor), președinte, K. Jürimäe și domnul M. van der Woude, judecători,

grefier: domnul N. Rosner, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 noiembrie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

1 Reclamanta, Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE, este o societate de drept elen, care își exercită activitatea în domeniul tehnologiilor informației și al comunicațiilor.

2 Printr‑un anunț de participare din 13 septembrie 2007, publicat în suplimentul la Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (JO S 176) cu numărul 2007/S 176‑215155, Banca Europeană de Investiții (BEI) a lansat o cerere de ofertă privind prestarea de servicii destinate furnizării unui „[a]jutor pentru întreținerea, asistența și dezvoltarea sistemului «Loan Front Office» (Serapis)”. Potrivit descrierii care figurează în anunțul de participare și în caietul de sarcini aferent cererii de ofertă menționate, „Sistemul eficient și rapid de acces la împrumuturi și la informațiile de sprijin” (Serapis) este partea de hipertext a aplicației informatice (Front Office) a BEI în domeniul împrumuturilor. Acesta este conceput ca un portal integrat de gestiune a informației în domeniul „împrumuturilor” pentru serviciile competente ale BEI, care includ Direcțiile „Finanțări în Europa”, „Finanțări în afara Europei”, „Gestiunea riscurilor” și „Proiecte”, precum și Serviciul juridic. Acesta are rol de sprijin pentru procesul intern în materie de împrumuturi, începând cu faza de concepție a unei operațiuni, continuând cu evaluarea (validarea) sa și până la prezentarea „Note conjointe” (semnare), care conduce ulterior la procedura prevăzută în cadrul părții aplicației informatice a BEI denumite „Force Prêts”, care permite persoanelor responsabile cu sistemul respectiv să îl administreze și să îl gestioneze (Back Office).

3 Anunțul de participare prevedea încheierea unui acord‑cadru pe patru ani cu ofertantul selectat și atribuirea în favoarea acestuia din urmă a unor contracte întemeiate pe acordul‑cadru și care corespund unor comenzi specifice pentru proiecte precise. Anunțul de participare și caietul de sarcini precizau că contractul va fi atribuit ofertantului care va depune oferta cea mai avantajoasă din punct de vedere economic, apreciată în funcție de criteriile de atribuire prevăzute în caietul de sarcini. Acesta indica ponderea relativă a criteriilor de atribuire, respectiv 75 % din puncte pentru criteriile tehnice, din care 15 % din puncte pentru criteriul intitulat „Procesul de gestiune a calității”, 45 % din puncte pentru criteriul intitulat „Nivelul de conformitate a competențelor și a calificărilor personalului propus” și 15 % din puncte pentru criteriul intitulat „Capacitatea de a furniza o echipă formată din resurse proprii”, și 25 % din puncte pentru criteriul financiar.

4 Printr‑o scrisoare din data de 31 octombrie 2007, BEI a comunicat tuturor persoanelor care au solicitat clarificări referitoare la cererea de ofertă o listă cu „Întrebări și răspunsuri” referitoare la cererea de ofertă în cauză.

5 La 9 noiembrie 2007, data limită stabilită pentru primirea ofertelor (punctul IV.3.4 din anunțul de participare), reclamanta a depus o ofertă.

6 În total, șapte oferte au fost primite de BEI și au fost examinate de comisia de evaluare. În cursul primelor două etape ale procedurii, respectiv faza de excludere (punctul 6.1 din caietul de sarcini) și faza de selecție (punctul 6.2 din caietul de sarcini), toți ofertanții au fost selectați. În cursul ultimei etape, respectiv faza de evaluare comparativă a ofertelor și de atribuire a contractului de achiziții (punctul 7 din caietul de sarcini), pentru care era prevăzut, într‑o primă etapă, ca ofertele ofertanților selectați să fie examinate numai în raport cu criteriile tehnice și să fie respinse cele care nu atingeau pragurile minime definite în caietul de sarcini și, într‑o a doua etapă, ca ofertele care nu fuseseră respinse în raport cu criteriile tehnice să fie examinate în raport cu criteriul financiar, numai cinci oferte, printre care cea a reclamantei, au fost examinate în raport cu criteriul menționat, celelalte două oferte neatingând, cu ocazia evaluării tehnice, pragurile minime definite în caietul de sarcini. La încheierea evaluării comparative a ofertelor, comisia de evaluare a atribuit cea mai bună notă globală ofertei depuse de Sybase BVBA (denumită în continuare „ofertantul selectat”), oferta reclamantei clasându‑se pe a doua poziție. Având în vedere evaluarea efectuată de comisia de evaluare, BEI a luat, la 31 ianuarie 2008, decizia de a nu selecta oferta depusă de reclamantă și de a atribui contractul de achiziții ofertantului selectat (denumită în continuare „decizia atacată”), după ce a discutat anumite elemente ale ofertei sale cu acesta din urmă în cadrul unei reuniuni care a avut loc la 29 ianuarie 2008.

7 La 18 februarie 2008, BEI a trimis scrisori tuturor ofertanților, cu excepția reclamantei, pentru a‑i informa despre atribuirea contractului ofertantului selectat.

8 La 12 și la 17 iunie 2008, acordul‑cadru a fost semnat de BEI și, respectiv, de ofertantul selectat și a intrat în vigoare la 16 iunie 2008.

9 Printr‑o scrisoare din 31 iulie 2008, după ce a luat cunoștință de anunțul de atribuire a contractului de achiziții publicat în suplimentul la Jurnalul Oficial (JO S 144) cu numărul 2008/S 144‑192307, reclamanta s‑a adresat BEI pentru a reclama nerespectarea caietului de sarcini și a dreptului aplicabil procedurilor de cerere de ofertă, întrucât nu fusese informată, în timp util, cu privire la decizia atacată. Reclamanta a cerut BEI să suspende procedura de atribuire și semnarea acordului‑cadru sau, dacă era cazul, să anuleze acest acord‑cadru. În plus, aceasta a solicitat informații referitoare la procedura de cerere de ofertă, în special numele ofertantului selectat, al partenerilor grupului pe care acesta l‑ar fi constituit pentru a răspunde la cererea de ofertă și al subcontractanților săi, notele acordate, pentru fiecare criteriu de atribuire, ofertei sale și celei a ofertantului selectat, elementele de comparație între oferta sa și cea a ofertantului selectat, în special pe plan financiar, precum și o copie detaliată a rapoartelor comisiei de evaluare referitoare la oferta sa și la cea a ofertantului selectat.

10 Printr‑o scrisoare din 1 august 2008, BEI a oferit reclamantei indicații referitoare la ponderea relativă a criteriilor de atribuire. Aceasta a indicat de asemenea că contractul fusese atribuit ofertantului selectat și, pentru fiecare dintre criteriile de atribuire, a prezentat repartizarea punctelor acordate ofertei reclamantei și a celor acordate ofertei ofertantului selectat. Aceasta a precizat că oferta reclamantei primise 22,03 puncte (din 35 de puncte disponibile), în timp ce oferta ofertantului selectat primise 29,36 (din 35 de puncte disponibile).

11 În aceeași zi, considerând că nu primise decât o mică parte din informațiile solicitate, reclamanta a trimis o nouă scrisoare BEI, solicitându‑i să răspundă la toate întrebările pe care i le adresase prin scrisoarea sa din 31 iulie, să îi furnizeze motivarea deciziei atacate și să îi indice dacă acordul‑cadru fusese deja semnat cu ofertantul selectat. În caz contrar, reclamanta solicita BEI să suspende semnarea respectivului contract până la examinarea în detaliu a acțiunii sale.

12 La 6 august 2008, BEI a confirmat primirea scrisorii reclamantei. Prin scrisoarea din 14 august 2008, BEI a admis comiterea unei „erori administrative” prin omiterea informării reclamantei, prin scrisoare oficială, cu privire la rezultatele evaluării comparative a ofertelor, cerându‑și scuze pentru aceasta. BEI a adăugat că procedura de cerere de ofertă, în ansamblul său, era valabilă și că eroarea administrativă care fusese comisă nu constituia o neregulă substanțială care să justifice suspendarea sau anularea acordului‑cadru încheiat cu ofertantul selectat.

13 La 1 septembrie 2008, reclamanta a adresat o nouă scrisoare BEI, în care prezenta anumite nereguli care ar fi viciat procedura de cerere de ofertă. Potrivit acesteia, BEI a confundat criteriile de selecție a ofertanților cu criteriile de atribuire a contractului. În plus, aceasta ar fi utilizat criterii de atribuire discriminatorii sau imprecise, nu și‑ar fi îndeplinit obligațiile de a informa ofertanții, în timp util, cu privire la decizia de atribuire a contractului și de a le oferi o perioadă de statu‑quo pentru a le garanta dreptul la o cale de atac, nu ar fi urmat o procedură suficient de transparentă, ar fi încălcat principiul egalității de tratament, ar fi omis să motiveze decizia atacată și ar fi utilizat o formulă cu ocazia evaluării comparative a ofertelor care ar fi avut ca efect neutralizarea principiului „ofertei celei mai avantajoase din punct de vedre economic”, favorizând ofertele care prevedeau prețul cel mai ridicat.

14 L 10 septembrie 2008, BEI a confirmat primirea scrisorii reclamantei din 1 septembrie 2008 și a informat‑o că aceasta fusese transmisă spre analiză biroului său de contestații și că i se va răspunde cel târziu la 27 octombrie 2008.

15 La 27 octombrie 2008, BEI a trimis o scrisoare reclamantei și a informat‑o că nu mai era în măsură să soluționeze contestația sa în condițiile în care aceasta inițiase, la 6 octombrie 2008, o procedură în fața Tribunalului.

Procedura și concluziile părților

16 Prin cererea introductivă înregistrată la grefa Tribunalului la 6 octombrie 2006, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

17 La 30 ianuarie 2009, BEI a depus memoriul în apărare.

18 Replica și duplica au fost depuse la 15 aprilie și, respectiv, la 15 iunie 2009.

19 La propunerea judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a doua), în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a invitat BEI să răspundă care era, în cadrul său, autoritatea care adoptase decizia atacată și să îi prezinte această decizie sau orice alt document echivalent.

20 BEI a dat curs acestei cereri în termenul stabilit. Prin scrisoarea depusă la 15 decembrie 2009, aceasta a indicat că, potrivit normelor sale interne și practicilor de la data faptelor, decizia atacată fusese adoptată de directorul Departamentului tehnologiilor informației, care a fost integrat, între timp, în cadrul Direcției generale pentru strategie, înainte de a fi confirmată de președintele BEI, anterior semnării acordului‑cadru cu ofertantul selectat. În plus, aceasta a prezentat o „notă la dosar” din 31 ianuarie 2008, purtând numărul SCC/IT/FLA/2008‑015/kr (denumită în continuare „nota din 31 ianuarie 2008”), care conținea decizia directorului menționat de a atribui contractul ofertantului selectat, precum și fișa de evaluare consolidată a comisiei de evaluare, care figurează în anexa la nota menționată.

21 Prin scrisoarea depusă la 8 ianuarie 2010, reclamanta a prezentat observațiile sale cu privire la nota din 31 ianuarie 2008. Luând cunoștință de informațiile cuprinse în nota menționată, aceasta a invocat un nou motiv.

22 Prin scrisoarea depusă la 26 ianuarie 2010, BEI a prezentat observațiile sale cu privire la noul motiv invocat de reclamantă prin scrisoarea depusă la 8 ianuarie 2010.

23 Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a patra, căreia, în consecință, i‑a fost atribuită prezenta cauză.

24 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a patra) a hotărât deschiderea procedurii orale.

25 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 17 noiembrie 2008.

26 Reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate;

– obligarea BEI la plata unei despăgubiri pentru prejudiciul pe care reclamanta l‑a suferit în cadrul procedurii de cerere de ofertă din cauza caracterului nelegal al deciziei atacate, al cărei cuantum este evaluat la 1 940 000 de euro;

– obligarea BEI la plata tuturor cheltuielilor de judecată, chiar și în cazul respingerii acțiunii.

27 BEI solicită Tribunalului:

– declararea ca nefondată a cererii de anulare;

– declararea cererii de despăgubire ca inadmisibilă sau, în subsidiar, ca nefondată;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

1. Cu privire la admisibilitatea acțiunii

28 Cu titlu introductiv, trebuie subliniat că, în ceea ce privește în mod specific problema aplicabilității în timp a normelor care stabilesc condițiile de admisibilitate a unei acțiuni, dintr‑o jurisprudență consacrată reiese, pe de o parte, că, potrivit adagiului tempus regit actum, problema admisibilității unei acțiuni trebuie soluționată pe baza normelor care erau în vigoare la data introducerii acesteia (Hotărârea Curții din 8 mai 1973, Campogrande/Comisia, 60/72, Rec., p. 489, punctul 4; a se vedea de asemenea, în acest sens și prin analogie, Ordonanța președintelui Curții din 22 februarie 2008, Kozlowski, C‑66/08, nepublicată în Repertoriu, punctul 7) și, pe de altă parte, că cerințele de admisibilitate a acțiunii se apreciază la momentul introducerii acțiunii, și anume al depunerii cererii introductive (Hotărârea Curții din 18 aprilie 2002, Spania/Consiliul, C‑61/96, C‑132/97, C‑45/98, C‑27/99, C‑81/00 și C‑22/01, Rec., p. I‑3439, punctul 23; Hotărârea Tribunalului din 21 martie 2002, Shaw și Falla/Comisia, T‑131/99, Rec., p. II‑2023, punctul 29, și Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2008, Alitalia/Comisia, T‑301/01, Rep., p. II‑1753, punctul 37).

29 Întrucât prezenta acțiune a fost introdusă la 6 octombrie 2008, problemele privind admisibilitatea sa trebuie analizate în raport cu dispozițiile în vigoare la acea dată, respectiv cele ale Tratatului CE, iar nu în raport cu noile dispoziții, corespunzătoare, ale Tratatului FUE, care au intrat în vigoare la 1 decembrie 2009.

Cu privire la competența Tribunalului

Argumentele părților

30 Reclamanta invocă faptul că cererea de anulare a deciziei atacate, introdusă în temeiul articolului 230 CE, este admisibilă. Protocolul privind Statutul Băncii Europene de Investiții, anexat la Tratatul CE (denumit în continuare „statutul”), nu ar prevedea un mecanism complet de control al legalității actelor BEI. Aceasta nu ar însemna însă că un asemenea control ar fi imposibil. În Hotărârea din 23 aprilie 1986, Les Verts/Parlamentul European (294/83, Rec., p. 1339, punctele 23-25), Curtea ar fi declarat că, întrucât Comunitatea Europeană este o comunitate bazată pe ordinea de drept, actele tuturor organelor sale trebuie să poată face obiectul unui control jurisdicțional atunci când produc efecte juridice față de terți. În temeiul Tratatului CE și al statutului, BEI ar fi un organ, chiar o instituție, a Comunității, iar actele sale, atunci când produc efecte juridice față de terți, ar trebui supuse unui control de legalitate exercitat de Curte. Faptul că actele BEI nu sunt expres menționate la articolul 230 CE nu ar reprezenta un obstacol în această privință. Curtea ar fi stabilit un dublu criteriu pentru a deduce aplicarea articolului 230 CE actelor autorităților și agențiilor Comunității, care ar avea la bază aspectul dacă autoritatea în cauză este sau nu este menționată la articolul 230 CE și dacă actele sale sunt sau nu sunt supuse unui control jurisdicțional suficient.

31 BEI apreciază de asemenea că cererea de anulare formulată de reclamantă este admisibilă. Aceasta invită Tribunalul să își stabilească cu claritate competența de a soluționa o cerere de anulare a uneia dintre deciziile sale privind respingerea ofertei unei persoane și atribuirea contractului de achiziții în cauză unei alte persoane, precum și de a soluționa cererea de despăgubire pentru pretinsul prejudiciu suferit în urma acestei decizii, în măsura în care, în Luxemburg, Tribunal administratif (Tribunalul Administrativ) și‑ar fi afirmat în mod greșit propria competență în materie, printr‑o hotărâre din 26 septembrie 2007 (dosar nr. 22447), confirmată, în apel, printr‑o hotărâre a Cour administrative (Curtea Administrativă) din 21 februarie 2008 (dosar nr. 23620C). Astfel, în Hotărârea sa din 2 decembrie 1992, SGEEM și Etroy/BEI (C‑370/89, Rec., p. I‑6211), Curtea și‑ar fi afirmat competența de a soluționa o acțiune în despăgubire formulată de o societate și întemeiată pe pretinsa nelegalitate a deciziei BEI de a nu‑i atribui un contract de achiziții publice de lucrări. În plus, în Hotărârea sa din 8 octombrie 2008, Sogelma/AER (T‑411/06, Rep., p. II‑2771, punctele 42 și 43), Tribunalul ar fi statuat, în temeiul jurisprudenței Les Verts/Parlamentul European (a se vedea punctul 30 de mai sus), că deciziile luate de un organ comunitar, în speță Agenția Europeană pentru Reconstrucție (AER), în cadrul unei proceduri de cerere de ofertă, atunci când produc efecte juridice față de terți, constituie acte atacabile în fața Tribunalului. Potrivit BEI, ea ar trebui, așadar, în calitatea sa de organ administrativ comunitar, să fie tratată în același fel, atunci când adoptă decizii care produc efecte juridice față de terți în cadrul procedurilor sale de cerere de ofertă sau al soluționării cererilor de acces la documentele sale. În schimb, BEI susține că nu intră în competența Tribunalului exercitarea activității sale de acordare de împrumuturi, respectiv atunci când aceasta intervine pe piețele financiare asemenea oricărui alt organism bancar (Ordonanța Tribunalului din 26 noiembrie 1993, Tête și alții/BEI, T‑460/93, Rec., p. II‑1257, punctul 20).

Aprecierea Tribunalului

32 Părțile la prezentul litigiu sunt deopotrivă de părere că, în speță, Tribunalul este competent să soluționeze prezenta cerere de anulare. Cu toate acestea, întrucât competența Tribunalului este o chestiune de ordine publică, ea poate fi examinată din oficiu de către acesta (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2005, GEF/Comisia, T‑29/02, Rec., p. II‑835, punctele 72-74 și jurisprudența citată; a se vedea de asemenea, în acest sens, Hotărârea Curții din 6 martie 1979, Simmenthal/Comisia, 92/78, Rec., p. 777, punctele 21 și 22). Prin urmare, Tribunalul nu este ținut de poziția părților privind competența sa de a soluționa prezenta acțiune și îi revine sarcina să examineze dacă nu trebuie, după ascultarea părților, să invoce din oficiu o cauză de inadmisibilitate întemeiată pe lipsa competenței sale de a soluționa, în tot sau în parte, această acțiune. Aceasta se justifică cu atât mai mult, în împrejurările cauzei, cu cât o instanță națională și‑a afirmat propria competență de a se pronunța cu privire la legalitatea unei decizii a BEI privind respingerea unei oferte depuse de o persoană și atribuirea în favoarea unei alte persoane a contractului de achiziții publice în cauză, atribuit de BEI în nume propriu.

33 Potrivit articolelor 5 CE, 10 CE, 297 CE și articolului 307 primul paragraf CE, precum și Tratatului UE, în special articolul 5 UE, Curtea de Justiție își exercită atribuțiile în condițiile și în scopurile prevăzute de dispozițiile Tratatelor CE și UE. Competențele Tribunalului sunt cele enumerate la articolele 225 CE și 140 A EA, astfel cum au fost precizate la articolul 51 din Statutul Curții de Justiție.

34 Problema competenței Tribunalului de a soluționa o acțiune care privește atât o cerere de anulare a unui act al BEI care cauzează un prejudiciu uni terț, cât și o cerere de despăgubire a prejudiciului suferit de terții menționați ca urmare a comportamentului nelegal al BEI trebuie clarificată în raport cu statutul, în versiunea aplicabilă la data faptelor, în special articolul 29 primul paragraf din acesta, precum și în raport cu articolul 225 alineatul (1) CE, cu articolul 235 CE, cu articolul 237 CE și cu articolul 288 al doilea paragraf CE, precum și, dacă este cazul, cu articolul 230 CE.

35 Articolul 29 primul paragraf din statut prevede că „[l]itigiile dintre [BEI], pe de o parte, și creditorii, debitorii săi sau terți, pe de altă parte, sunt soluționate de instanțele naționale competente, sub rezerva competențelor atribuite Curții de Justiție”. Pe de altă parte, Curtea a recunoscut că Tratatul CE și acest articol nu se opun competenței Curții de a soluționa litigii privind referitoare la BEI, adăugând că această din urmă dispoziție rezerva în mod expres competențele care îi erau atribuite prin Tratatul CE (a se vedea în acest sens Hotărârea SGEEM și Etroy/BEI, punctul 31 de mai sus, punctele 17 și 18).

36 Prezentul litigiu opune BEI unei societăți de drept elen care nu este supusă controlului său și care, prin urmare, trebuie considerată ca fiind un terț, în sensul articolului 29 primul paragraf din statut. Conform modului de redactare a acestei din urmă dispoziții, aspectul dacă un litigiu precum cel în cauză este de competența Curții de Justiție sau a instanțelor naționale și, dacă este cazul, dacă este de competența Curții sau a Tribunalului impune să se facă trimitere la dispozițiile Tratatului CE.

37 În ceea ce privește, pe de o parte, cererea de anulare a deciziei atacate, aspectul dacă Tribunalul este competent să o soluționeze depinde, în primul rând și în măsura în care este vorba despre o dispoziție specială, de interpretarea articolului 237 CE coroborat cu articolul 225 alineatul (1) CE.

38 Articolul 237 CE prevede următoarele:

„Curtea de Justiție este competentă, în limitele prevăzute în continuare, să judece litigiile privind:

(a) îndeplinirea obligațiilor statelor membre care rezultă din [statut]. Consiliul de administrație al [BEI] dispune în această privință de atribuțiile recunoscute Comisiei prin articolul 226 [CE, privind neîndeplinirea de către un stat membru a uneia dintre obligațiile care îi revin în temeiul Tratatului CE],

(b) hotărârile Consiliului guvernatorilor [BEI]. Fiecare stat membru, Comisia și Consiliul de administrație al [BEI] pot formula o acțiune în această materie, în condițiile prevăzute la articolul 230 [CE],

(c) hotărârile Consiliului de administrație al [BEI]. Acțiunile împotriva acestor hotărâri pot fi formulate, în condițiile prevăzute la articolul 230 [CE], numai de către statele membre sau de către Comisie și numai pentru nerespectarea procedurilor prevăzute la articolul 21 alineatele (2) (5), (6) și (7), din [statut],

[…]”

39 În plus, din articolul 225 alineatul (1) CE rezultă că numai Curtea este competentă să soluționeze acțiunile prevăzute la articolul 237 CE.

40 Pentru a verifica dacă decizia atacată intră în domeniul de aplicare al articolului 237 CE, trebuie reamintite competențele diferitelor organe ale BEI.

41 Potrivit articolului 8 din statut, BEI este administrată și condusă de un Consiliu al guvernatorilor, un Consiliu de administrație și un Comitet de direcție.

42 Potrivit articolului 9 din statut, Consiliul guvernatorilor stabilește directivele generale referitoare la politica de creditare a BEI și, în special, decide cu privire la majorarea capitalului subscris, aprobă raportul anual întocmit de Consiliul de administrație, precum și bilanțul anual și contul de profit și pierderi și aprobă regulamentul intern al BEI, astfel încât acesta are competența exclusivă de a organiza funcționarea internă a serviciilor în interesul unei bune administrări (Hotărârea Curții din 10 iulie 2003, Comisia/BEI, C‑15/00, Rec., p. I‑7281, punctul 67 și următoarele). În temeiul articolului 11 din statut, Consiliul de administrație are competența de a decide acordarea de credite și garanții și încheierea contractelor de împrumuturi, stabilește ratele dobânzilor pentru împrumuturi, precum și comisioanele de garantare, controlează buna administrare a BEI și asigură conformitatea gestiunii băncii cu Tratatul CE, cu statutul și cu directivele generale stabilite de Consiliul guvernatorilor. Potrivit articolului 11 alineatul (2) al șaptelea paragraf din statut, președintele BEI sau, în absența acestuia, unul dintre vicepreședinții Comitetului de direcție conduce ședințele Consiliului de administrație fără să ia parte la vot. Potrivit articolului 13 din statut, Comitetul de direcție este organul executiv colegial și permanent al BEI. Sub autoritatea președintelui și sub controlul Consiliului de administrație, Comitetul de direcție asigură gestionarea afacerilor curente ale BEI și pregătește deciziile Consiliului de administrație, asigurând ulterior executarea acestora. Președintele BEI prezidează ședințele Comitetului de direcție. Membrii Comitetului de direcție sunt răspunzători numai față de BEI. Aceștia sunt numiți de Consiliul guvernatorilor, la propunerea Consiliului de administrație, pe o perioadă de șase ani, mandatul lor putând fi reînnoit.

43 Din răspunsul dat de BEI la întrebarea adresată de Tribunal, precum și din nota din 31 ianuarie 2008 rezultă că decizia atacată a fost luată de directorul Departamentului tehnologiilor informației, care a fost integrat, între timp, în cadrul Direcției generale pentru strategie a BEI. Potrivit acesteia din urmă, ea ar fi fost ulterior confirmată de președintele BEI, anterior semnării acordului‑cadru cu ofertantul selectat, la 12 și la 17 iunie 2008 (a se vedea punctul 20 de mai sus). Deși la dosar nu există nicio dovadă a confirmării de către președintele BEI a deciziei atacate, aceasta trebuie prezumată ca fiind un fapt stabilit, în cadrul prezentei proceduri, având în vedere că aceasta nu este contestată de reclamantă. Dacă decizia atacată a fost astfel adoptată „sub autoritatea” președintelui BEI, se poate deduce că aceasta ar intra în noțiunea „gestionarea afacerilor curente” ale BEI în sensul articolului 13 alineatul (3) din statut și, prin urmare, în sfera de competență a Comitetului de direcție (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/BEI, punctul 42 de mai sus, punctul 66), care are ca misiune tocmai asigurarea gestionării afacerilor curente ale BEI, sub autoritatea președintelui său. Astfel, niciun indiciu nu permite ca în speță să se pună la îndoială faptul că atribuirea în nume propriu a unui contract de achiziții publice intră în „gestionarea afacerilor curente” ale BEI.

44 Este necesar să se considere, prin urmare, că decizia atacată nu intra nici în sfera de competență a Consiliului guvernatorilor, nici în cea a Consiliului de administrație, că aceasta nu putea, așadar, să fie imputată niciunuia dintre aceste organe ale BEI și că, în consecință, aceasta nu intră sub incidența dispozițiilor speciale ale articolului 237 CE.

45 Mai trebuie examinat, așadar, dacă Tribunalul poate soluționa o acțiune în anulare formulată împotriva unui act definitiv al BEI, care produce efecte juridice față de un terț, în temeiul articolelor 225 CE și 230 CE.

46 Este necesar, în primul rând, să se amintească faptul că Comunitatea este o comunitate bazată pe ordinea de drept în sensul că nici statele sale membre, nici instituțiile sale nu pot să se sustragă controlului ce vizează conformitatea actelor adoptate de acestea cu carta constituțională reprezentată de Tratatul CE și că acesta din urmă a stabilit un sistem complet de căi de atac și de proceduri, menit să încredințeze Curții de Justiție controlul legalității actelor adoptate de instituții (a se vedea Hotărârea Comisia/BEI, punctul 42 de mai sus, punctul 75 și jurisprudența citată). Această soluție este de asemenea conformă cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1, denumită în continuare „carta”), care, deși nu avea forță juridică obligatorie anterior intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona, la 1 decembrie 2009, demonstrează importanța, în ordinea juridică comunitară, a drepturilor pe care le enunță (Hotărârea Tribunalului din 15 ianuarie 2003, Philip Morris International și alții/Comisia, T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 și T‑272/01, Rec., p. II‑1, punctul 122). În virtutea acestui din urmă articol, orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul comunitar sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă și să aibă acces la o instanță judecătorească imparțială. Deși nu este o instituție a Comunității, nu este mai puțin adevărat că BEI este un organism comunitar instituit și dotat cu personalitate juridică prin Tratatul CE și că, în acest temei, ea este supusă controlului Curții, în special potrivit prevederilor articolului 237 litera (b) CE (a se vedea Hotărârea Comisia/BEI, punctul 42 de mai sus, punctul 75 și jurisprudența citată).

47 În al doilea rând, trebuie să se țină seama de faptul că articolul 237 CE conține o dispoziție specială care nu privește decât anumite litigii ale BEI și care, prin urmare, nu are decât un domeniu de aplicare limitat și complementar în raport cu alte articole ale Tratatului CE, precum articolul 236 CE (Hotărârea Curții din 15 iunie 1976, Mills/BEI, 110/75, Rec., p. 955, punctele 16 și 17, și Hotărârea SGEEM și Etroy/BEI, punctul 31 de mai sus, punctul 17). În plus, trebuie arătat că articolul 237 CE și articolul 29 primul paragraf din statut trebuie interpretate în lumina articolului 267 CE, care prevede că BEI „are misiunea de a contribui, recurgând la piețele de capital și la resursele proprii, la dezvoltarea echilibrată și neîntreruptă a pieței comune în interesul Comunității”, și că aceasta „facilitează, prin acordarea de împrumuturi și garanții și fără a urmări un scop lucrativ, finanțarea proiectelor […] în toate sectoarele economiei”, precum și a dispozițiilor din statut citate la punctul 37 de mai sus, din care reiese că principala sarcină a Comitetului de direcție este pregătirea și punerea în aplicare a deciziilor în materie de încheiere de împrumuturi și de acordare de credite și garanții adoptate de Consiliul de administrație conform liniilor generale stabilite de Consiliul guvernatorilor (a se vedea în acest sens, prin analogie, Concluziile prezentate de avocatul general Jacobs în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Comisia/BEI, punctul 42 de mai sus, Rec., p. I‑7290, punctele 75-78). Deși dispozițiile statutului nu exclud în întregime posibilitatea Comitetului de direcție de a lua, în cadrul gestionării afacerilor curente ale BEI, decizii care să producă efecte juridice față de terți, acestea lasă totuși să reiasă cu claritate că asemenea decizii sunt adoptate sau trebuie să fie în mod normal adoptate fie de Consiliul guvernatorilor, fie de Consiliul de administrație.

48 Lipsa unei referiri la Comitetul de direcție în cuprinsul articolului 237 CE este expresia acestei repartizări a competențelor în cadrul BEI. În măsura în care Comitetul de direcție este considerat a fi cel care pregătește, iar nu cel care adoptă deciziile destinate să producă efecte juridice față de terți în sensul articolului 29 primul paragraf din statut, autorii Tratatului CE nu au considerat că ar fi necesar un control jurisdicțional al acelor sale. În acest sens se poate face o paralelă cu articolul 230 CE, care prevede că actele definitive care produc efecte juridice față de terți adoptate de instituții și de BCE sunt atacabile, în timp ce măsurile care nu fac decât să pregătească adoptarea unor asemenea acte nu sunt atacabile. În acest sens, la punctul 18 din Ordonanța Tête și alții/BEI, punctul 31 de mai sus, Tribunalul a arătat că „BEI și‑a păstrat misiunea inițială, care este acordarea de împrumuturi și garanții (a se vedea articolele 129 și 130 [CEE] și articolele 198 D și 198 E [CE])”, și că, „[f]ață de terții care nu beneficiază nici de împrumuturile, nici de garanțiile BEI, aceasta nu adoptă, așadar, decizii care produc efecte juridice”. Acest raționament nu este însă valabil într‑un caz în care, astfel cum se întâmplă în prezenta cauză, se dovedește că Comitetul de direcție a adoptat o decizie care produce efecte juridice definitive față de un terț. Într‑o comunitate bazată pe ordinea de drept cum este Comunitatea, o astfel de decizie trebuie să poată fi atacată de persoana interesată.

49 În această măsură, trebuie să se considere că dispoziția generală care este articolul 230 CE este completată de dispoziția specială cuprinsă în articolul 237 CE, care nu are decât un domeniu de aplicare limitat și nu acoperă actele care produc efecte juridice definitive față de terți pe care Comitetul de direcție este pus în situația de a le adopta în cadrul gestionării afacerilor curente ale BEI, conform articolului 13 alineatul (3) din statut, precum decizia atacată sau o decizie de refuzare a accesului la documente administrative ale BEI.

50 În al treilea rând, ar fi inacceptabil ca BEI să poată, prin organizarea inteligentă a procesului său decizional intern, să se sustragă controlului jurisdicțional urmărit de Tratatul CE în privința actelor instituțiilor sau ale oricărui organ comunitar care, precum BEI, a fost instituit și a dobândit personalitate juridică prin Tratatul CE (a se vedea în acest sens, prin analogie, Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Comisia/BEI, punctul 47 de mai sus, punctul 71). Actele adoptate în mod formal în cadrul BEI de către alte organe decât cele prevăzute la articolul 237 literele (b) și (c) CE, și anume alte organe decât Consiliul guvernatorilor sau Consiliul de administrație, trebuie, așadar, să poată face obiectul unui control jurisdicțional dacă sunt definitive și produc efecte juridice față de terți. Or, în temeiul articolelor 225 CE, 230 CE și 237 CE, Curții de Justiție și, în speță, Tribunalului li s‑a atribuit, printre altele, competența de a controla legalitatea oricărei decizii administrative a BEI, respectiv a oricărui act unilateral adoptat de BEI care produce efecte juridice definitive față de terți.

51 În al patrulea rând, trebuie să se asigure că nu se aduce atingere autonomiei funcționale și instituționale a BEI și reputației acesteia în calitatea sa de organism independent pe piețele financiare, astfel cum sunt organizate de Tratatul CE (Hotărârea Curții din 3 martie 1988, Comisia/BEI, 85/86, Rec., p. 1281, punctele 27-30, și Hotărârea Curții din 10 iulie 2003, Comisia/BEI, punctul 42 de mai sus, punctul 101 și următoarele). Or, adoptarea deciziei atacate face parte din exercitarea de către BEI a unor activități care fac parte din administrația comunitară și care țin, mai precis, de intervenția acestei administrații în calitate de autoritate contractantă, iar nu de desfășurarea de către BEI a activităților sau a operațiunilor sale în domeniul financiar sau pe piețele financiare. Prin urmare, controlul de legalitate pe care Tribunalul poate fi pus în situația de a‑l efectua în temeiul articolului 225 alineatul (1) CE și al articolului 230 CE, chiar dacă a priori este mai extins decât cel pe care Curtea îl exercită asupra deliberărilor Consiliului de administrație al BEI în temeiul articolului 237 litera (c) CE, nu poate totuși să fie considerat de natură să afecteze autonomia funcțională și instituțională de care dispune BEI în vederea acordării de împrumuturi și de garanții și a finanțării acestora, în special prin recurgerea la piețele de capital, sau să afecteze reputația BEI sau credibilitatea sa în calitatea sa de organism independent pe piețele financiare. În fond, trebuie arătat că BEI susține ea însăși că Tribunalul este competent să soluționeze prezenta cerere de anulare în temeiul articolului 225 alineatul (1) CE și al articolului 230 CE. Aceasta nu consideră, prin urmare, că controlul de legalitate pe care Tribunalul îl exercită într‑un asemenea context ar putea aduce atingere autonomiei funcționale și instituționale de care dispune aceasta în temeiul Tratatului CE și al statutului său.

52 Astfel, necesitatea unui control complet de legalitate al actelor comunitare impune interpretarea articolului 225 alineatul (1) CE și a articolului 230 CE în sensul că acestea nu exclud competența Tribunalului de a soluționa o acțiune în anularea unui act, care ține de gestionarea afacerilor curente ale BEI de către Comitetul de direcție, ce produce efecte juridice definitive față de un terț.

53 În ceea ce privește, pe de altă parte, prezenta cerere de despăgubiri, trebuie să se observe că principiul competenței instanței Uniunii și, în speță, a Tribunalului de a soluționa o acțiune în răspundere extracontractuală formulată împotriva BEI nu este în mod specific consacrat de texte. În lipsa unor dispoziții specifice, competența Curții de Justiție și, în speță, a Tribunalului de a soluționa prezenta cerere de despăgubire formulată împotriva BEI depinde, așadar, de interpretarea articolului 225 alineatul (1) CE, a articolului 235 CE și a articolului 288 al doilea paragraf CE.

54 În primul rând, trebuie subliniat că Curtea s‑a declarat deja competentă să soluționeze o acțiune în despăgubire introdusă împotriva BEI, în temeiul articolului 178 CEE și al articolului 215 al doilea paragraf CEE (devenite articolul 235 CE și articolul 288 al doilea paragraf CE). Curtea și‑a justificat competența pe faptul că actul pretins nelegal provenea din executarea unui contract de finanțare încheiat de BEI în calitate de mandatar al Comunității și în numele acesteia din urmă, în exercitarea unor competențe pe care anumite dispoziții i le atribuie în materie de acordare și de gestionare a capitalurilor de risc finanțate de bugetul comunitar, că BEI era, ea însăși, un organ care se înscrie, în temeiul Tratatului CE, în cadrul comunitar și că actele și omisiunile BEI în punerea în aplicare a unui astfel de contract de finanțare erau imputabile Comunității (a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 decembrie 1992, SGEEM și Etroy/BEI, punctul 31 de mai sus, punctele 4 și 12-15, și Hotărârea din 25 mai 1993, SGEEM și Etroy/BEI, C‑370/89, Rec., p. I‑2583, punctul 24). În acest context, Curtea a subliniat că „termenul «instituție» utilizat la articolul 215 al doilea paragraf din Tratatul [CEE] nu trebui[a] înțeles în sensul că vizează numai instituțiile Comunității enumerate la articolul 4 alineatul (1) din Tratatul [CEE], ci în sensul că include de asemenea, având în vedere sistemul de răspundere extracontractuală stabilit de Tratatul [CEE], organele comunitare precum [BEI]” (Hotărârea din 2 decembrie 1992, SGEEM și Etroy/BEI, punctul 31 de mai sus, punctul 16).

55 În al doilea rând, trebuie să se țină seama de faptul că, deși în sistemul de căi de atac instituit de Tratatul CE acțiunea în despăgubire constituie o cale de atac autonomă în raport cu acțiunea în anulare, nu este mai puțin adevărat că în speță există o legătură directă între cererea de despăgubiri și cererea de anulare a deciziei atacate în măsura în care se precizează că „[…] cererea de despăgubiri, depusă potrivit articolelor 235 CE și 288 CE, se întemeiază pe caracterul nelegal al deciziei atacate”, astfel încât cererea de despăgubiri apare ca fiind accesorie cererii de anulare. Mai mult, din cererea introductivă reiese că cererea de despăgubiri urmărește plata unei sume al cărei cuantum corespunde exact „cuantumului estimat al rezultatului brut pe care reclamanta l‑ar fi realizat […] dacă i‑ar fi fost atribuit contractul de achiziții”, respectiv drepturile de care reclamanta apreciază că a fost privată ca urmare a deciziei atacate. Cererea de despăgubire urmărește, așadar, în realitate, înlăturarea efectelor juridice produse de decizia atacată în privința reclamantei și ar avea astfel ca efect, în cazul în care ar fi admisă, anularea respectivelor efecte juridice.

56 Conform unei jurisprudențe consacrate (Hotărârea Curții din 26 februarie 1986, Krohn Import‑Export/Comisia, 175/84, Rec., p. 753, punctele 32 și 33, Hotărârea Tribunalului din 15 martie 1995, Cobrecaf și alții/Comisia, T‑514/93, Rec., p. II‑621, punctul 59, și Hotărârea Tribunalului din 17 octombrie 2002, Astipesca/Comisia, T‑180/00, Rec., p. II‑3985, punctul 139), trebuie să se țină seama de „legătura directă” sau de „complementaritatea” care există, în speță, între acțiunea în anulare și acțiunea în despăgubire, precum și de caracterul accesoriu al celei din urmă în raport cu prima în etapa aprecierii admisibilității acestor acțiuni, pentru a evita ca rezultatul acțiunii în despăgubire să nu fie disociat artificial de cel al acțiunii în anulare, în raport cu care nu reprezintă totuși decât un element accesoriu sau complementar.

57 În al treilea rând, trebuie să se sublinieze că, în măsura în care prejudiciile care ar fi fost cauzate de BEI reclamantei și‑ar avea originea în exercitarea de către BEI a unor activități care contribuie la executarea misiunilor de administrație comunitară și țin, mai precis, de intervenția acestei administrații în calitate de autoritate contractantă, iar respectivele prejudicii nu rezultă, așadar, din exercitarea de către BEI a activităților sau a operațiunilor sale în domeniul financiar sau pe piețele financiare, controlul pe care Tribunalul ar fi pus în situația de a‑l exercita în temeiul articolului 225 alineatul (1) CE, al articolului 235 CE și al articolului 288 al doilea paragraf CE nu poate fi considerat ca fiind de natură să repună în cauză autonomia funcțională sau instituțională a BEI și să aducă atingere reputației acesteia de organism independent pe piețele financiare. În fond, BEI susține ea însăși că Tribunalul este competent să soluționeze prezenta cerere de despăgubiri introdusă împotriva sa, în temeiul articolului 225 alineatul (1) CE, al articolului 235 CE și al articolului 288 CE, iar aceasta nu a susținut în niciun fel că un asemenea control ar putea avea ca efect aducerea unei atingeri autonomiei sale funcționale și instituționale.

58 Tribunalul este, prin urmare, competent să soluționeze și cererea de despăgubire formulată împotriva BEI, în temeiul articolului 225 alineatul (1) CE, al articolului 235 CE și al articolului 288 al doilea paragraf CE, atunci când o asemenea cerere are un caracter accesoriu în raport cu cererea de anulare a unui act al BEI care produce efecte juridice definitive în privința unor terți și care este ea însăși admisibilă.

59 Rezultă că Tribunalul este competent să soluționeze prezenta acțiune în întregul său.

Cu privire la interesul reclamantei de a exercita acțiunea în anulare împotriva deciziei atacate

Argumentele părților

60 Întrebată cu privire la acest aspect cu ocazia ședinței, BEI a confirmat că decizia atacată fusese executată, întrucât contractul‑cadru fusese încheiat cu ofertantul selectat și, în parte, executat. În consecință, aceasta a apreciat că nu ar mai fi în măsură să acționeze în conformitate cu o eventuală anulare a deciziei atacate, cum ar fi o redeschidere a procedurii de cerere de ofertă. Cu toate acestea, BEI a mai arătat că nu intenționa să conteste admisibilitatea prezentei acțiuni pentru lipsa interesului reclamantei de a exercita acțiunea în anulare împotriva deciziei. În plus, BEI a indicat că, deși o restabilire adecvată a situației anterioare a ofertantului neselectat care a introdus acțiunea ar putea fi posibilă sub forma plății unei despăgubiri, condițiile pentru plata unei asemenea despăgubiri nu erau îndeplinite în prezenta cauză, întrucât reclamanta nu a suferit niciun prejudiciu real ca urmare a deciziei atacate.

61 Cu ocazia ședinței, reclamanta a susținut că obținuse mai multe anulări, în tot sau în parte, ale unor decizii de atribuire fără ca instituțiile care adoptaseră respectivele decizii să reacționeze în mod satisfăcător la aceste anulări. În plus, aceasta a arătat că are un dublu interes de a exercita acțiunea în anulare împotriva deciziei atacate. Pe de o parte, în măsura în care reclamanta participă la proceduri de atribuire a unor contracte de achiziții publice, aceasta a pretins că are un interes ca nelegalitățile care afectează decizia atacată să fie constatate pentru a împiedica producerea în viitor a unor asemenea nelegalități. Pe de altă parte, aceasta a afirmat că are un interes de a obține constatarea nelegalităților menționate în vederea obținerii unei despăgubiri.

Aprecierea Tribunalului

62 Potrivit unei jurisprudențe constante, o acțiune în anulare introdusă de o persoană fizică sau juridică nu este admisibilă decât în măsura în care această persoană are un interes să obțină anularea actului atacat, ceea ce presupune ca anularea actului atacat să poată avea, în sine, consecințe juridice și ca acțiunea să poată astfel aduce, prin rezultatul său, un beneficiu părții care a introdus‑o (Hotărârea Tribunalului din 10 decembrie 2009, Antwerpse Bouwwerken/Comisia, T‑195/08, Rec., p. II‑4439, punctul 33). Întrucât condițiile de admisibilitate a unei acțiuni, în special lipsa interesului de a exercita acțiunea, constituie motive de inadmisibilitate de ordine publică, este de competența Tribunalului să verifice din oficiu dacă reclamanții au un interes să obțină anularea deciziei atacate (a se vedea Ordonanța Tribunalului din 10 martie 2005, Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia/Comisia, T‑228/00, Rec., p. II‑787, punctul 22 și jurisprudența citată). Această jurisprudență este aplicabilă, prin analogie, cererilor de anulare formulate în cadrul unor acțiuni care conțin, cu caracter accesoriu, o cerere de despăgubire.

63 În prezenta cauză, trebuie să se verifice din oficiu dacă o eventuală anulare a deciziei atacate este de natură să confere un avantaj reclamantei, chiar dacă procedura de cerere de ofertă nu ar putea fi redeschisă și, în împrejurările cauzei, părțile nu contestă că semnarea contractului și executarea sa în parte au făcut ca reclamanta să piardă orice șansă de a încheia contractul în cauză cu BEI.

64 Din jurisprudență rezultă că, chiar și în ipoteza în care o decizie de atribuire ar fi fost pe deplin executată în favoarea altor competitori, un ofertant păstrează un interes de a obține anularea acestei decizii, fie pentru a obține din partea autorității contractante o restabilire adecvată a situației sale anterioare, fie pentru a determina autoritatea contractantă să aducă, în viitor, modificările corespunzătoare procedurilor de cerere de ofertă, în cazul recunoașterii acestora ca fiind contrare anumitor cerințe juridice (a se vedea în acest sens Hotărârea Simmenthal/Comisia, punctul 32 de mai sus, punctul 32, și Hotărârea Tribunalului din 14 octombrie 1999, CAS Succhi di Frutta/Comisia, T‑191/96 și T‑106/97, Rec., p. II‑3181, punctul 63).

65 Astfel, faptul că contractul privind executarea unui contract de achiziții publice a fost semnat sau chiar executat anterior pronunțării deciziei prin care este soluționată acțiunea principală, introdusă de un ofertant neselectat, împotriva deciziei de atribuire a respectivului contract de achiziții publice și că autoritatea contractantă este legată prin contract față de câștigător nu se opune obligației ce revine, în cazul admiterii acțiuni principale, autorității contractante, în temeiul articolului 233 CE, de a adopta măsurile necesare pentru a asigura o protecție corespunzătoare a intereselor ofertantului neselectat (a se vedea în acest sens Ordonanța președintelui Tribunalului din 10 noiembrie 2004, European Dynamics/Comisia, T‑303/04 R, Rec., p. II‑3889, punctul 83).

66 Atunci când, în urma unei acțiuni a unui ofertant care nu a fost selectat pentru atribuirea unui contract de achiziții, decizia de atribuire este anulată, însă autoritatea contractantă nu mai este în măsură să redeschidă procedura de cerere de ofertă privind contractul de achiziții publice în cauză, interesele acestui ofertant pot fi protejate, de exemplu, printr‑o compensație pecuniară care să corespundă pierderii șansei de a i se atribui contractul sau, dacă se poate stabili cu certitudine că ofertantului trebuia să i se atribuie contractul de achiziții, beneficiului nerealizat (a se vedea în acest sens Ordonanța președintelui Tribunalului din 2 mai 1994, Candiotte/Consiliul, T‑108/94 R, Rec., p. II‑249, punctul 27, Ordonanța președintelui Tribunalului din 20 iulie 2000, Esedra/Comisia, T‑169/00 R, Rec., p. II‑2951, punctul 51, și Ordonanța European Dynamics/Comisia, punctul 65 de mai sus, punctul 83). Astfel, din jurisprudența cea mai recentă rezultă că se poate atribui o valoare economică pierderii șansei de a obține atribuirea unui contract de achiziții publice, suferită de un ofertant care nu a fost selectat pentru atribuirea contractului de achiziții menționat ca urmare a unei decizii nelegale (a se vedea în acest sens Ordonanța președintelui Tribunalului din 25 aprilie 2008, Vakakis/Comisia, T‑41/08 R, nepublicată în Repertoriu, punctele 66 și 67 și jurisprudența citată, și Ordonanța președintelui Tribunalului din 20 ianuarie 2010, Agriconsulting Europe/Comisia, T‑443/09 R, nepublicată în Repertoriu, punctele 32-34 și jurisprudența citată).

67 În prezenta cauză, reclamanta are un interes de a exercita acțiunea în anulare împotriva deciziei atacate în vederea obținerii, în temeiul obligației care decurge din articolul 233 primul paragraf CE, a unei restabiliri corespunzătoare a situației sale de către BEI care poate, dacă este cazul, să ia forma unei compensații pecuniare corespunzătoare pierderii șansei sale de a obține atribuirea contractului. Dacă reclamanta a introdus o cerere de despăgubire care ar putea fi la originea plății unei sume de bani, sub formă de despăgubire, trebuie arătat că această cerere nu vizează pierderea șansei de a obține atribuire a contractului, ci câștigul nerealizat corespunzător beneficiului pe care l‑ar fi obținut dacă ar fi executat contractul (a se vedea punctul 210 de mai jos). Rezultă că această cerere de despăgubire ar putea fi respinsă fără ca aceasta să afecteze posibilitatea reclamantei de a obține, dacă este cazul, o compensație pecuniară pentru pierderea șansei de a obține atribuirea contractului de achiziții în temeiul unei restabiliri adecvate a situației sale anterioare, conform articolului 266 al doilea paragraf TFUE.

68 Din cele de mai sus rezultă că cererea de anulare poate, prin rezultatul său, să confere un beneficiu reclamantei, astfel încât aceasta din urmă are un interes de a exercita acțiunea în anulare împotriva deciziei atacate.

Cu privire la lipsa unei contestări a formulei utilizate cu ocazia evaluării comparative a ofertelor în cadrul procedurii de cerere de ofertă

Argumentele părților

69 BEI susține că este inadmisibilă contestarea de către reclamantă a formulei utilizate cu ocazia evaluării comparative a ofertelor în măsura în care nu a făcut acest lucru în timp util, respectiv anterior datei limită pentru depunerea ofertelor.

70 Reclamanta solicită respingerea motivului de inadmisibilitate invocat în această privință de BEI.

Aprecierea Tribunalului

71 Prezentul motiv de inadmisibilitate vizează, în practică, al treilea și al patrulea motiv al cererii de anulare, prin care reclamanta contestă legalitatea criteriului de atribuire intitulat „Capacitatea de a furniza o echipă formată din resurse proprii”, precum și al cincilea motiv al cererii de anulare, prin care reclamanta contestă ponderea relativă a criteriilor de atribuire, respectiv 75 % din puncte pentru criteriile tehnice și 25 % din puncte pentru criteriul financiar.

72 Este adevărat că, prin contestarea legalității formulei utilizate cu ocazia evaluării comparative a ofertelor, reclamanta contestă cu titlu incidental legalitatea caietului de sarcini. Astfel, problema care se pune în prezenta cauză este dacă un document privind invitația la licitație, precum un caiet de sarcini, este un act care poate face obiectul unei acțiuni directe în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE și, prin urmare, dacă reclamanta ar fi trebuit să acționeze împotriva caietului de sarcini în temeiul acestei dispoziții și în termenul de două luni stabilit la al cincilea paragraf al acestei dispoziții.

73 Caietul de sarcini nu poate fi considerat drept un act care privește fiecare ofertant în mod individual. Astfel, ca și toată documentația privind invitația la licitație elaborată de autoritatea contractantă, caietul de sarcini se aplică unor situații determinate în mod obiectiv și produce efecte juridice față de categorii de persoane privite în mod general și abstract. Prin urmare, acesta prezintă un caracter general, iar transmiterea sa individuală ofertanților de autoritatea contractantă nu permite individualizarea fiecăruia dintre acești ofertanți în raport cu orice altă persoană, în sensul articolului 230 al patrulea paragraf CE (Hotărârea Tribunalului din 21 mai 2008, Belfass/Consiliul, T‑495/04, Rep., p. II‑781, punctele 36-42).

74 În speță, decizia atacată era, așadar, primul act pe care reclamanta îl putea ataca și, prin urmare, primul act care îi permitea acesteia să conteste cu titlu incidental legalitatea formulei utilizate cu ocazia evaluării comparative a ofertelor care fusese reținută de BEI în caietul de sarcini.

75 Prin urmare, BEI invocă în mod neîntemeiat caracterul pretins tardiv al contestării de către reclamantă în cadrul prezentei acțiuni și, cu titlu incidental, legalitatea formulei utilizate cu ocazia evaluării comparative a ofertelor care fusese reținută de BEI în caietul de sarcini.

76 În consecință, trebuie să se constate că al treilea, al patrulea, și al cincilea motiv ale cererii de anulare sunt admisibile și să se respingă motivul de inadmisibilitate invocat în această privință de BEI.

Cu privire la lipsa de claritate a cererii de despăgubiri

Argumentele părților

77 BEI arată că, potrivit cerințelor articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, cererea de despăgubire este inadmisibilă, întrucât cele trei condiții prevăzute la articolul 288 al doilea paragraf CE pentru angajarea răspunderii extracontractuale a Comunității nu sunt menționate, în speță, în cererea introductivă, iar reclamanta nu afirmă că cele trei condiții sunt îndeplinite. Potrivit BEI, cererea introductivă este lipsită de precizie în privința nelegalităților care viciază procedura de cerere de ofertă, în privința existenței unei legături de cauzalitate între respectivele nelegalități și prejudiciul pretins de reclamantă și în privința naturii și a cuantumului exact al daunelor interese solicitate. Prin urmare, potrivit jurisprudenței aplicabile (Hotărârea Curții din 2 decembrie 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt/Consiliul, 5/71, Rec., p. 975, și Hotărârea Tribunalului din 23 septembrie 1994, An Taisce și WWF UK/Comisia, T‑461/93, Rec., p. II‑733, punctele 42 și 43), o astfel de cerere ar trebui respinsă ca inadmisibilă.

78 Reclamanta apreciază, în esență, că articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură nu a fost încălcat și că în cererea introductivă au fost menționate elemente care permit identificarea celor trei condiții de angajare a răspunderii extracontractuale a Comunității, vizate la articolul 288 alineatul (2) CE.

Aprecierea Tribunalului

79 Trebuie amintit că, în temeiul articolului 21 din Statutul Curții și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, orice cerere introductivă trebuie să cuprindă obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate. Aceste mențiuni trebuie să fie suficient de clare și de precise pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să se pronunțe asupra acțiunii, dacă este cazul, fără să se bazeze pe alte informații. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, este necesar, pentru ca o acțiune să fie admisibilă, ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte, cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, din chiar textul cererii introductive (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 3 februarie 2005, Chiquita Brands și alții/Comisia, T‑19/01, Rec., p. II‑315, punctul 64 și jurisprudența citată).

80 Pentru a îndeplini aceste cerințe, o cerere introductivă care are ca obiect repararea prejudiciilor cauzate de o instituție sau de oricare alt organ sau organism comunitar trebuie să conțină elementele care permit identificarea comportamentului pe care reclamantul îl impută acestei instituții, acestui organ sau acestui organism, motivele pentru care acesta consideră că există o legătură de cauzalitate între acest comportament și prejudiciul pe care pretinde că l‑a suferit, precum și natura și întinderea acestui prejudiciu (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 1996, Asia Motor France și alții/Comisia, T‑387/94, Rec., p. II‑961, punctul 107, Hotărârea Tribunalului din 10 iulie 1997, Guérin automobiles/Comisia, T‑38/96, Rec., p. II‑1223, punctul 42, și Hotărârea Tribunalului Chiquita Brands și alții/Comisia, punctul 79 de mai sus, punctul 65 și jurisprudența citată).

81 Din cererea introductivă rezultă că „[…] cererea de daune interese, formulată în temeiul articolelor 235 și 288 CE, se întemeiază pe caracterul nelegal al deciziei atacate, […] care face obiectul prezentei acțiuni”. Rezultă că această cerere se întemeiază în mod clar pe nelegalitățile invocate în cadrul cererii de anulare. Din cererea introductivă rezultă, în plus, că „reclamanta solicită plata de către BEI a unor daune interese într‑un cuantum egal cu 50 % din suma de 3,88 milioane de euro, ceea ce reprezintă 1,94 milioane de euro, care este suma estimată a rezultatului brut pe care reclamanta l‑ar fi obținut în cadrul procedurii de atribuire a contractului de achiziții publice dacă contractul i‑ar fi fost atribuit”. Rezultă că cererea introductivă conține elemente care să permită identificarea naturii și a întinderii prejudiciului invocat. Pe de altă parte, în cererea introductivă, reclamanta oferă explicații cu privire la modul în care a fost calculată această sumă. Prin urmare, chiar dacă reclamanta nu consacră o parte specifică a cererii introductive legăturii de cauzalitate dintre nelegalitate și prejudiciile pe care le invocă, cererea introductivă conține elementele care să permită identificarea motivelor pentru care reclamanta apreciază că există o legătură de cauzalitate între acest comportament și prejudiciul pe care pretinde că l‑a suferit, și anume, în speță, că legătura de cauzalitate rezultă, în opinia sa, din faptul că decizia atacată a împiedicat‑o să obțină atribuirea contractului și să încheie cu BEI un acord‑cadru privind executarea acestui contract.

82 În aceste condiții, este necesar să de statueze că cererea de despăgubire este admisibilă și să se respingă motivul de inadmisibilitate invocat, în această privință, de BEI.

2. Cu privire la fond

Cu privire la dreptul aplicabil

Argumentele părților

83 Reclamanta apreciază că, în calitate de autoritate contractantă, BEI este obligată să acționeze conform dispozițiilor „Ghidului pentru atribuirea contractelor de achiziții – Ghid pentru atribuirea contractelor de achiziții de servicii, de bunuri și de lucrări de către [BEI] în nume propriu”, în versiunea în vigoare la data faptelor (denumit în continuare „ghidul”), precum și să respecte principiile generale și dreptul aplicabil procedurilor de cerere de ofertă. În plus, deși Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116) nu este aplicabilă, ca atare, procedurilor de cerere de ofertă ale BEI, din introducerea ghidului ar rezulta că această directivă ar constitui o referință adecvată pentru aprecierea dispozițiilor ghidului, care s‑ar inspira din aceasta. Pe de altă parte, Tribunalul ar fi acceptat deja să controleze legalitatea unei decizii a Comisiei având ca obiect atribuirea unui contract de achiziții publice în raport cu dispozițiile Directivei 92/50/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de servicii (JO L 209, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 50), astfel cum a fost modificată prin Directiva 97/52/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 octombrie 1997, care modifică și Directivele 93/36/CEE și 93/37/CEE privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de bunuri și, respectiv, a contractelor de achiziții publice de lucrări (JO L 328, p. 1) (Hotărârea Tribunalului din 12 martie 2008, Evropaïki Dynamiki/Comisia, T‑345/03, Rep., p. II‑341, punctul 206).

84 BEI obiectează că Directiva 2004/18 nu îi este aplicabilă și adaugă că jurisprudența aplicabilă procedurilor de cerere de ofertă nu o privește decât în măsura în care aceasta interpretează dispoziții care îi sunt, ele însele, aplicabile. Ar rezulta din jurisprudență (Hotărârea Tribunalului Sogelma/AER, punctul 31 de mai sus, punctul 115, și Hotărârea Tribunalului din 10 septembrie 2008, Evropaïki Dynamiki/Comisia, T‑59/05, nepublicată în Repertoriu, punctele 46 și 47) că Directiva 2004/18, la fel ca Directiva 92/50, pe care o abrogă și o înlocuiește, nu ar fi aplicabilă contractelor de achiziții publice atribuite, în nume propriu, de o instituție, de un organ sau de un organism comunitar, cu excepția cazului în care dispozițiile aplicabile acestora din urmă ar face o trimitere expresă la aceste directive.

Aprecierea Tribunalului

85 Argumentele părților ridică problema de a ști care sunt normele care guvernează atribuirea contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii pe care BEI le atribuie în nume propriu, cu titlu oneros și din resurse proprii.

86 BEI este dotată cu autonomie financiară în sensul că funcționează, conform articolului 267 CE, „recurgând la piețele de capital și la resursele proprii” (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 iulie 2003, Comisia/BEI, punctul 42 de mai sus, punctele 101 și 128), iar nu pe baza bugetului comunitar, chiar dacă este pusă în situația de a gestiona fonduri provenite din bugetul menționat, în calitate de mandatar al Comunității și pe seama acesteia, și, prin urmare, o parte a activităților sale este realizată cu ajutorul fondurilor comunitare. În prezenta cauză, acțiunea privește însă o procedură de cerere de ofertă finanțată din resursele proprii ale BEI.

87 O astfel de procedură nu intră nici sub incidența dispozițiilor titlului IV din partea a doua din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene (JO L 248, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 198), cu modificările ulterioare (denumit în continuare „Regulamentul financiar”) și, a fortiori, nici sub incidența dispozițiilor titlului III din partea a doua din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2342/2002 al Comisiei din 23 decembrie 2002 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene (JO L 357, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 4, p. 3), cu modificările ulterioare (denumit în continuare „normele de aplicare”). Astfel, aceste dispoziții nu sunt aplicabile decât „bugetului general al Comunităților Europene” și, astfel cum rezultă din cuprinsul articolului 88 alineatul (1) din Regulamentul financiar, contractele de achiziții publice care intră sub incidența acestuia sunt numai contractele finanțate, în tot sau în parte, din respectivul buget general (Hotărârea Tribunalului din 8 mai 2007, Citymo/Comisia, T‑271/04, Rep., p. II‑1375, punctul 121).

88 Nu este mai puțin adevărat că procedurile de atribuire de contracte de achiziții publice de către BEI trebuie să fie conforme cu normele fundamentale ale Tratatului CE şi cu principiile generale de drept referitoare în special la libera circulație a mărfurilor (articolul 28 CE), dreptul de stabilire (articolul 43 CE), libera prestare a serviciilor (articolul 49 CE), nediscriminarea și egalitatea de tratament, transparența și proporționalitatea. Rezultă astfel dintr‑o jurisprudență consacrată, în ceea ce privește procedura de atribuire a contractelor de achiziții publice comunitare, că autoritatea contractantă este supusă normelor fundamentale ale Tratatului CE, principiilor generale de drept, precum și obiectivelor cartei.

89 În plus, chiar dacă directivele privind atribuirea contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii nu reglementează decât contractele de achiziții atribuite de către entitățile sau autoritățile contractante ale statelor membre și nu sunt direct aplicabile contractelor de achiziții atribuite de administrația comunitară, normele sau principiile prevăzute sau consacrate în aceste directive pot fi invocate împotriva acestei administrații atunci când ele însele nu sunt decât expresia specifică a normelor fundamentale ale Tratatului CE și a principiilor generale ale dreptului care se impun direct administrației comunitare (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 9 septembrie 2003, Rinke, C‑25/02, Rec., p. I‑8349, punctele 25-28). Astfel, într‑o comunitate bazată pe ordinea de drept, aplicarea uniformă a dreptului este o cerință fundamentală (Hotărârea Curții din 6 decembrie 2005, ABNA și alții, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 și C‑194/04, Rec., p. I‑10423, punctul 104) și orice subiect de drept este supus principiului respectării legalității. Astfel, instituțiile sunt obligate să respecte normele Tratatului CE și principiile generale ale dreptului care le sunt aplicabile, asemenea oricărui alt subiect de drept (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctele 18-21, și Hotărârea Antwerpse Bouwwerken/Comisia, punctul 62 de mai sus, punctul 55). Pe de altă parte, normele sau principiile prevăzute sau consacrate în aceste directive pot fi invocate împotriva administrației comunitare atunci când, în exercitarea autonomiei sale funcționale și instituționale și în limitele atribuțiilor care îi sunt conferite de Tratatul CE, aceasta a adoptat un act care trimite expres, pentru a reglementa contractele de achiziții publice pe care le atribuie în nume propriu, la anumite norme sau la anumite principii enunțate în directive și prin efectul căruia respectivele norme și principii devin aplicabile, conform principiului patere legem quam ipse fecisti (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 11 iulie 1985, Salerno și alții/Comisia și Consiliul, 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 și 10/84, Rec., p. 2523, punctele 52, 56 și 57, și Hotărârea Curții din 29 aprilie 2004, Comisia/CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Rec., p. I‑3801, punctele 113-115). Atunci când actul în cauză necesită o interpretare, acesta trebuie interpretat, în măsura posibilului, în sensul aplicării uniforme a dreptului comunitar și al conformității sale cu dispozițiile Tratatului CE și cu principiile generale ale dreptului (a se vedea Hotărârea Curții din 21 martie 1991, Rauh, C‑314/89, Rec., p. I‑1647, punctul 17 și jurisprudența citată, și Hotărârea Curții din 29 iunie 1995, Spania/Comisia, C‑135/93, Rec., p. I‑1651, punctul 37).

90 Din ghid rezultă că BEI a decis să instituie proceduri de cerere de ofertă care trebuie să permită „organizarea convocării la licitație a unor ofertanți calificați și efectuarea unei selecții întemeiate atât pe considerente de cost, cât și de calitate” tocmai în scopul „respectării principiilor fundamentale ale UE referitoare la atribuirea contractelor de achiziții publice, în special a principiilor egalității de tratament, nediscriminării și transparenței”. În acest scop, BEI a considerat că „[d]eși [D]irectiva [2004/18] nu e[ra] ca atare aplicabilă BEI, aceasta constitui[a] o referință adecvată pentru stabilirea procedurilor [BEI]”. Punctul 2.1 din ghid prevede printre altele că „[BEI] aplică procedurile descrise în [D]irectiv[a] [2004/18] atunci când atribuie contracte de achiziții care nu sunt excluse din domeniul de aplicare al [D]irectivei [2004/18] conform dispozițiilor sale și a căror valoare totală estimată, fără taxa pe valoarea adăugată (TVA), este egală sau mai mare decât următoarele praguri: a) 206 000 EUR pentru contractele de achiziții de servicii […]”. În ghid se fac, de altfel, numeroase trimiteri la dispozițiile Directivei 2004/18.

91 Punctele 2.4 și 2.5 din Ghid descriu detaliat diferitele etape ale procedurii de cerere de ofertă vizate la punctul 2.2.1 din ghidul menționat.

92 Ghidul prevede, în această privință, norme cu aplicabilitate generală care produc efecte juridice față de terți, în special față de cei care decid să depună o ofertă pentru un contract de achiziții publice finanțat, în tot sau în parte, din resurse proprii ale BEI, tot astfel cum are forță juridică obligatorie pentru BEI atunci când aceasta decide să atribuie un contract de achiziții publice în nume propriu (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea Citymo/Comisia, punctul 87 de mai sus, punctul 122).

93 Din considerațiile precedente rezultă că, atunci când BEI intervine recurgând la piețele de capital și la resursele proprii, în special atunci când atribuie contracte de achiziții publice în nume propriu, aceasta este supusă atât principiilor enunțate la punctul 88 de mai sus, cât și dispozițiilor ghidului, în special celor citate la punctul 91 de mai sus, astfel cum au fost interpretate în lumina principiilor pe care dispozițiile menționate urmăresc să le pună în aplicare și, dacă este cazul, a dispozițiilor Directivei 2004/18 la care fac trimitere aceste dispoziții.

Cu privire la cererea de anulare

94 În susținerea cererii sale de anulare, reclamanta invocă, în cererea introductivă, cinci motive. Primul motiv se întemeiază, în esență, pe o încălcare a punctului 2.5.2 din ghid, a principiilor transparenței și egalității de tratament, precum și a dreptului la o cale de atac efectivă. Al doilea motiv se întemeiază, în esență, pe o încălcare a principiilor transparenței și bunei administrări, a obligației de motivare a deciziilor cauzatoare de prejudicii, precum și a dreptului la o cale de atac efectivă. Al treilea motiv se întemeiază, în esență, pe o încălcare a principiului proporționalității și a obligației de a alege criterii de atribuire care să permită o evaluare comparativă obiectivă a ofertelor. Al patrulea motiv se întemeiază pe o încălcare a principiului egalității de tratament și a obligației de a utiliza, în vederea evaluării comparative a ofertelor, criterii de atribuire care să nu se confunde cu criteriile de selecție a ofertanților. Al cincilea motiv se întemeiază pe o încălcare a dreptului aplicabil procedurilor de cerere de ofertă, ce rezultă din faptul că ponderile relative ale criteriilor de atribuire ar fi condus la neutralizarea sau la minimalizarea „efectului preț” în decizia atacată.

95 Prin scrisoarea depusă la 8 ianuarie 2010 (a se vedea punctul 21 de mai sus), reclamanta a invocat un al șaselea motiv de anulare a deciziei atacate, întemeiat pe o încălcare a articolului 99 din Regulamentul financiar și a articolului 148 alineatele (1) și (2) din normele de aplicare, care interzic orice discuții între autoritatea contractantă și candidați sau ofertanți care să conducă la modificarea condițiilor contractului sau a termenilor ofertei, precum și a principiilor egalității de tratament, transparenței și nediscriminării, astfel cum sunt consacrate la articolul 89 din Regulamentul financiar coroborat cu considerentul (18) al acestuia.

96 Mai întâi, este necesar să fie examinate împreună primul și al doilea motiv al acțiunii, în măsura în care acestea se suprapun în parte. În continuare, trebuie să se răspundă împreună la al treilea și la al patrulea motiv, care par a fi complementare. În sfârșit, din rațiuni de oportunitate, este necesar să se continue cu examinarea celui de al șaselea motiv, înainte de a examina al cincilea motiv.

Cu privire la primul și la al doilea motiv

– Argumentele părților

97 Prin intermediul primului și al celui de al doilea motiv, reclamanta invocă faptul că BEI a încălcat punctul 2.5.2 din ghid, principiile transparenței, egalității de tratament și bunei administrări, dreptul său la o cale de atac efectivă, precum și obligația de motivare a deciziilor cauzatoare de prejudicii. Mai întâi, BEI ar fi trebuit să îi notifice, cât mai devreme posibil și în scris, decizia atacată și să transmită, din proprie inițiativă, aceleași informații tuturor ofertanților, fără nicio excepție, acordându‑le timpul necesar pentru a‑și exercita drepturile legitime. În continuare, BEI ar fi trebuit să îi comunice, în termen de 15 zile de la solicitarea sa, numele ofertantului selectat, precum și motivele respingerii ofertei sale și să motiveze decizia atacată în privința sa, oferindu‑i elemente comparative, cuprinse în raportul de evaluare, între caracteristicile și avantajele propriei oferte și cele ale ofertei ofertantului selectat. În sfârșit, BEI ar fi trebuit, cel puțin, să îi comunice motivele deciziei atacate anterior introducerii prezentei acțiuni, pentru a‑i garanta dreptul la o cale de atac efectivă.

98 BEI solicită respingerea primului motiv. Potrivit acesteia, publicarea anunțului privind atribuirea contractului de achiziții în Jurnalul Oficial era un mijloc oficial admis în ordinea juridică comunitară de a comunica reclamantei decizia atacată. Faptul că BEI nu a notificat individual reclamantei decizia atacată ar reprezenta o eroare administrativă comisă de serviciile sale. Acestea din urmă ar fi răspuns însă fără întârziere, la 1 august 2008, la cererea de explicații formulată de reclamantă la 31 iulie 2008. În orice caz și potrivit jurisprudenței, motivul întemeiat pe lipsa de informare nu ar putea fi admis în condițiile în care reclamanta ar fi dispus, în ziua introducerii prezentei acțiuni, și anume la 6 octombrie 2008, de motivarea deciziei atacate. Totodată, nu ar pute