CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

ELEANOR SHARPSTON

prezentate la 10 februarie 2011( )

Cauza C‑272/09 P

KME Germany AG, fostă KM Europa Metal AG

KME France SAS, fostă Tréfimétaux SA

KME Italy SpA, fostă Europa Metalli SpA

împotriva

Comisiei

„Recurs – Concurență – Înțelegere privind stabilirea prețurilor și împărțirea pieței – Elemente luate în considerare la stabilirea amenzilor – Întinderea competenței Tribunalului – Control jurisdicțional efectiv”

1. Trei întreprinderi legate au participat, împreună cu alte întreprinderi, la acorduri și practici concertate privind stabilirea prețurilor și împărțirea pieței tuburilor industriale din cupru, cu încălcarea articolului 81 CE (în prezent articolul 101 TFUE), și au fost obligate de Comisie la plata unor amenzi.

2. La calcularea amenzilor, Comisia a luat în considerare criteriile prevăzute în propriile linii directoare aplicabile, precum și diferite circumstanțe agravante și atenuante.

3. În consecință, cele trei întreprinderi în cauză au sesizat Tribunalul( ) solicitând reducerea semnificativă a amenzilor care le‑au fost impuse, invocând cinci erori specifice săvârșite la stabilirea cuantumurilor amenzilor.

4. Acțiunile au fost respinse în totalitate( ) și aceste întreprinderi formulează în prezent recurs la Curte invocând cinci motive, dintre care primele patru corespund primelor patru motive prezentate în primă instanță. Cel de al cincilea motiv de recurs ridică însă chestiunea mai largă a întinderii și a naturii controlului pe care trebuie să îl realizeze Tribunalul atunci când își exercită competența de fond în ceea ce privește sancțiunile pecuniare.

Cadrul juridic

Drepturile omului și drepturile fundamentale

5. Articolul 6 alineatul (1) din Convenția europeană a drepturilor omului (denumită în continuare „CEDO”) prevede în special:

„Orice persoană are dreptul la judecarea în mod echitabil, în mod public și într‑un termen rezonabil a cauzei sale, de către o instanță independentă și imparțială, instituită de lege, care va hotărî fie asupra încălcării drepturilor și obligațiilor sale cu caracter civil, fie asupra temeiniciei oricărei acuzații în materie penală îndreptate împotriva sa. […]”

6. Articolul 6 alineatele (2) și (3) instituie garanții suplimentare speciale pentru orice persoană „acuzată de o infracțiune”, inclusiv prezumția de nevinovăție și accesul la diferite mijloace de apărare.

7. Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „Carta”)( ), intitulat „Dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil”, prevede în special:

„Orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite de prezentul articol.

Orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege. […]” [traducere neoficială]

8. Nota explicativă la acest articol menționează, inter alia, că al doilea paragraf corespunde articolului 6 alineatul (1) CEDO, cu precizarea:

„În dreptul Uniunii, dreptul de a se adresa unei instanțe nu se aplică numai pentru plângerile privind drepturile și obligațiile cu caracter civil. Aceasta este una dintre consecințele faptului că Uniunea este o comunitate de drept, după cum a constatat Curtea de Justiție în cauza 294/83, «Verzii»/Parlamentul European (Hotărârea din 23 aprilie 1986, Rec., p. 1339). Cu toate acestea, cu excepția domeniului lor de aplicare, garanțiile oferite de CEDO se aplică în mod similar în Uniune.” [traducere neoficială]

9. Articolul 49 din Cartă se intitulează „Principiile legalității și proporționalității infracțiunilor și pedepselor” [traducere neoficială]. Cu privire la sancțiuni, articolul 49 alineatul (3) prevede: „Pedepsele nu trebuie să fie disproporționate față de infracțiune” [traducere neoficială]. Potrivit notei explicative, acesta „reia principiul general al proporționalității infracțiunilor și pedepselor, consacrat de tradițiile constituționale comune ale statelor membre și de jurisprudența Curții […]” [traducere neoficială].

10. Articolul 51 din Cartă definește domeniul de aplicare al acesteia. Articolul 51 alineatul (1) prevede:

„Dispozițiile prezentei Carte se adresează instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, cu respectarea principiului subsidiarității, precum și statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Prin urmare, acestea respectă drepturile și principiile și promovează aplicarea lor în conformitate cu atribuțiile pe care le au în acest sens.” [traducere neoficială]( )

Prevederile tratatului

11. Articol 81 alineatul (1) CE (în prezent, după o ușoară modificare, articolul 101 alineatul (1) TFUE) prevede:

„Sunt incompatibile cu piața comună și interzise orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței comune și, în special, cele care:

(a) stabilesc, direct sau indirect, prețuri de cumpărare sau de vânzare sau orice alte condiții de tranzacționare;

[…]

(c) împart piețele sau sursele de aprovizionare;

[…]”

12. Articol 229 CE (în prezent, după o ușoară modificare, articolul 261 TFUE) prevede:

„Regulamentele adoptate în comun de Parlamentul European și de Consiliu în conformitate cu dispozițiile prezentului tratat pot conferi Curții de Justiție competența de fond în privința sancțiunilor prevăzute de aceste regulamente.”

13. Cu caracter mai general, articolul 230 CE (în prezent, după modificare, articolul 263 TFUE) conferă Curții de Justiție competența de a controla legalitatea actelor instituțiilor, inclusiv a actelor Comisiei, „pentru motive de necompetență, de încălcare a unor norme fundamentale de procedură, de încălcare a prezentului tratat sau a oricărei norme de drept privind aplicarea acestuia ori de abuz de putere”.

14. Conform articolului 225 alineatul (1) CE [în prezent, după modificare, articolul 256 alineatul (1) TFUE], Tribunalul are, în principiu, competența să judece în primă instanță aceste acțiuni, sub rezerva dreptului de a formula recurs la Curtea de Justiție cu privire la chestiuni de drept.

Aplicarea dreptului concurenței

15. Articolul 15 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului( ), care era aplicabil la data faptelor, prevedea în special:

„(2) Comisia poate aplica, prin decizie, întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi amenzi cuprinse între o mie și un milion de unități de cont[( )], limita maximă a amenzii putând fi majorată cu până la zece la sută din cifra de afaceri realizată în cursul exercițiului financiar precedent de fiecare dintre întreprinderile care au participat la încălcare atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, acestea:

(a) comit o încălcare a dispozițiilor articolului [81 alineatul (1) CE sau ale articolului 101 alineatul (1) TFUE] sau

[…]

La stabilirea cuantumului amenzii, trebuie luată în considerare, pe lângă gravitatea încălcării, durata acesteia.

[…]

(4) Deciziile luate în aplicarea [alineatului] (2) nu au caracter de drept penal.”( ) [traducere neoficială]

16. Articolul 17 din Regulamentul nr. 17 prevedea:

„Curtea de Justiție are competență de fond în sensul articolului [229 CE/261 TFUE] cu privire la acțiunile introduse împotriva deciziilor prin care Comisia stabilește o amendă sau o penalitate cu titlu cominatoriu; aceasta poate anula, reduce sau majora amenda sau penalitatea cu titlu cominatoriu aplicată.” [traducere neoficială]( )

17. Liniile directoare ale Comisiei din 1998 privind metoda de stabilire a amenzilor (denumite în continuare „liniile directoare”)( ) erau de asemenea aplicabile la data faptelor. În preambulul acestor linii directoare se prevedea, inter alia:

„Principiile prezentate în prezentele liniile directoare ar trebui să asigure transparența și imparțialitatea deciziilor Comisiei, atât pentru întreprinderi, cât și pentru Curtea de Justiție, menținând totodată marja discreționară acordată Comisiei, în temeiul legislației relevante, în stabilirea amenzilor în limita a 10 % din cifra de afaceri totală a întreprinderilor. Cu toate acestea, această marjă trebuie să urmeze o politică coerentă și nediscriminatorie, în concordanță cu obiectivele urmărite în sancționarea încălcărilor regulilor de concurență.

Noua metodă de determinare a cuantumului unei amenzi va respecta următoarea formulă care pornește de la un cuantum de bază care va fi majorat pentru a ține seama de circumstanțele agravante sau diminuat pentru a ține seama de circumstanțele atenuante[( )].”

18. Punctul 1 din liniile directoare prevedea că respectivul cuantum de bază se determină în funcție de gravitatea și de durata încălcării, acestea fiind singurele criterii menționate la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17.

19. În ceea ce privește gravitatea, conform punctului 1 secțiunea A, trebuie să se țină seama de natura încălcării, de „impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat”, și de mărimea pieței geografice relevante. Existau trei categorii: încălcări minore, încălcări grave și încălcări foarte grave, ultima categorie incluzând restricții orizontale precum cartelurile de fixare a prețurilor și cotele de împărțire a piețelor, care conduc la „amenzi posibile” de peste 20 de milioane EUR. Este de asemenea posibilă „aplicarea unor tratamente diferențiate întreprinderilor, în funcție de natura încălcării comise”, și este necesar „să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor, și să se fixeze amenda la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator”.

20. Referitor la durată, conform punctului 1 secțiunea B, trebuia să se facă distincția între: încălcările de scurtă durată (în general mai mici de un an), în cazul cărora nu exista nicio creștere a cuantumului amenzii reținute pentru gravitatea încălcării, încălcările de durată medie (în general de la 1 la 5 ani), care antrenează o creștere de până la 50 % din acest cuantum, și încălcările de lungă durată (în general peste 5 ani), care antrenează o creștere de „până la 10 % pe an”( ). Cuantumul stabilit în funcție de gravitate împreună cu cuantumul stabilit în funcție de durată formează cuantumul de bază al amenzii impuse.

21. În temeiul punctului 2, cuantumul de bază putea crește în cazul în care existau circumstanțe agravante precum, inter alia, încălcări repetate de același tip din partea aceleiași sau acelorași întreprinderi.

22. Conform punctului 3, cuantumul de bază urma să fie redus în cazul în care existau anumite circumstanțe atenuante precum, inter alia: neaplicarea în practică a acordurilor sau a practicilor ilicite (a doua liniuță), încetarea încălcării de îndată ce intervine Comisia (în special atunci când desfășoară verificări) (a treia liniuță) și cooperarea efectivă a întreprinderii în cadrul procedurilor, în afara sferei de aplicare a Comunicării Comisiei privind cooperarea din 1996 (a șasea liniuță)( ).

23. Comunicarea privind cooperarea a definit condițiile în care întreprinderile care cooperează cu Comisia în cursul investigării acesteia cu privire la o înțelegere pot fi scutite de amendă sau pot beneficia de o reducere a cuantumului amenzii pe care ar fi trebuit să o plătească în lipsa unei astfel de cooperări.

24. Punctul 4 din secțiunea A a Comunicării privind cooperarea prevedea: „Comisia consideră că este în interesul Comunității să se acorde [sic] un tratament favorabil întreprinderilor care cooperează cu ea în condițiile prevăzute mai jos. Interesul consumatorilor și cetățenilor în a se asigura detectarea și interzicerea unor asemenea practici secrete depășește interesul cu privire la sancționarea pecuniară a acelor întreprinderi care cooperează cu Comisia, permițându‑i astfel acesteia sau ajutând‑o să descopere și să interzică o înțelegere” [traducere neoficială]. În secțiunile B, C și D sunt identificate în mod detaliat tipurile de comportament care permit unei întreprinderi care a participat la activități anticoncurențiale să beneficieze totuși de clemență. Acestea sunt formulate astfel:

„B. NEAPLICAREA UNEI AMENZI SAU REDUCEREA FOARTE IMPORTANTĂ A CUANTUMULUI ACESTEIA

Întreprinderea care:

(a) denunță înțelegerea secretă Comisiei înainte ca aceasta să fi efectuat, în temeiul unei decizii, o investigație asupra întreprinderilor parte la înțelegere și fără ca aceasta să dispună deja de informații suficiente pentru a dovedi existența înțelegerii denunțate;

(b) este prima care furnizează elemente decisive pentru a dovedi existența înțelegerii;

(c) și‑a încetat participarea la activitatea nelegală până cel mai târziu la momentul la care denunță înțelegerea;

(d) furnizează Comisiei toate informațiile utile, precum și toate înscrisurile și elementele de probă de care dispune referitoare la înțelegere și cooperează permanent și pe deplin pe tot parcursul investigației;

(e) nu a constrâns o altă întreprindere să participe la înțelegere, nici nu a inițiat sau a avut un rol hotărâtor în cadrul activității nelegale,

beneficiază de o reducere de cel puțin 75 % din cuantumul amenzii care i‑ar fi fost aplicată [sic] în lipsa cooperării, reducere care poate ajunge până la neaplicarea totală a unei amenzi.

C. REDUCEREA IMPORTANTĂ A CUANTUMULUI AMENZII

Întreprinderea care îndeplinește condițiile prevăzute în secțiunea B literele (b)-(e) și denunță înțelegerea secretă după ce Comisia a efectuat, în temeiul unei decizii, o investigație la întreprinderile participante la înțelegere, fără ca această investigație să fi furnizat un temei suficient pentru a justifica inițierea procedurii în vederea adoptării unei decizii, beneficiază de o reducere de 50-75 % din cuantumul amenzii.

D. REDUCEREA SEMNIFICATIVĂ A CUANTUMULUI AMENZII

1. În cazul în care o întreprindere cooperează fără a fi îndeplinite toate condițiile prevăzute la [punctul] B sau C, aceasta beneficiază de o reducere de 10-50 % din cuantumul amenzii care i‑ar fi fost aplicată în lipsa cooperării.

2. Acesta poate fi cazul, în special, dacă:

– anterior trimiterii unei comunicări privind obiecțiunile, o întreprindere furnizează Comisiei informații, documente sau alte elemente de probă care contribuie la stabilirea existenței încălcării săvârșite;

– după ce a primit comunicarea privind obiecțiunile, o întreprindere informează Comisia că nu contestă existența faptelor pe care Comisia își întemeiază acuzațiile.” [traducere neoficială]

Impunerea și stabilirea cuantumului amenzilor în prezenta cauză

25. La 16 decembrie 2003, în urma efectuării a diverse investigații, Comisia a adoptat o decizie( ) prin care a constatat că șase întreprinderi – Wieland Werke AG (denumită în continuare „Wieland”), Outokumpu Oyj, Outokumpu Copper Products OY (denumite în continuare, împreună, „Outokumpu”), KM Europa Metal AG (denumită în continuare „KME Germany”), Europa Metalli SpA (denumită în continuare „KME Italy”) și Tréfimétaux SA (denumită în continuare „KME France”) – au încălcat prevederile articolului 81 alineatul (1) CE și – începând de la 1 ianuarie 1994 – ale articolului 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE prin participarea, în perioada 3 mai 1988-22 martie 2001, la un ansamblu de acorduri și de practici concertate constând în stabilirea prețurilor și în împărțirea pieței în sectorul tuburilor industriale. KME Germany, KME France și KME Italy (care din 1995 făceau parte din grupul KME, denumite în continuare, împreună, „KME”) au fost reclamante în primă instanță și sunt recurente în prezenta procedură.

26. Au fost impuse KME amenzi în cuantum total de 39,81 milioane EUR( ). Procedura prin care Comisia a stabilit cuantumurile în cauză este rezumată la punctele 11-22 din hotărârea atacată după cum urmează:

„11 În ceea ce privește, în primul rând, stabilirea cuantumului de plecare al amenzii, Comisia a apreciat că încălcarea, constând în esență în stabilirea prețurilor și în împărțirea piețelor, era o încălcare foarte gravă prin chiar natura sa [considerentul (294) al deciziei atacate].

12 Pentru a determina gravitatea încălcării, Comisia a luat în considerare și faptul că acest cartel afectase întregul teritoriu al Spațiului Economic European (SEE) [considerentul (316) al deciziei atacate]. Comisia a examinat și efectele reale ale încălcării și a constatat că înțelegerea «produsese, în general, efecte pe piață» [considerentul (314) al deciziei atacate].

13 Pentru a ajunge la această ultimă constatare, Comisia s‑a întemeiat în special pe indiciile următoare. În primul rând, a avut în vedere punerea în aplicare a înțelegerii referindu‑se la faptul că participanții și‑au comunicat volumul vânzărilor și nivelul prețurilor [considerentul (300) al deciziei atacate]. În al doilea rând, elemente ale dosarului ar fi demonstrat că prețurile scăzuseră în perioada în care acordul coluziv a fost mai puțin respectat și crescuseră semnificativ în alte perioade [considerentul (310) al deciziei atacate]. În al treilea rând, Comisia a făcut referire la cota de piață colectivă cuprinsă între 75 % și 85 % deținută de membrii înțelegerii [considerentul (310) al deciziei atacate]. În al patrulea rând, Comisia a constatat că respectivele cote de piață ale participanților la înțelegere rămăseseră relativ stabile pe toată durata încălcării, chiar dacă uneori clienții participanților s‑au schimbat [considerentul (312) al deciziei atacate].

14 În sfârșit, tot în cadrul determinării gravității încălcării, Comisia a luat în considerare faptul că piața tuburilor industriale din cupru constituia un sector important, a cărui valoare a fost estimată la 288 de milioane de euro la nivelul SEE [considerentul (318) al deciziei atacate].

15 Având în vedere toate aceste împrejurări, Comisia a concluzionat că încălcarea în cauză trebuia considerată foarte gravă [considerentul (320) al deciziei atacate].

16 În al doilea rând, Comisia a tratat în mod diferit întreprinderile vizate pentru a ține cont de capacitatea economică efectivă a fiecăreia de a cauza un prejudiciu important concurenței. În această privință, Comisia a subliniat existența unei diferențe între cotele de piață deținute pe piața tuburilor industriale în cadrul SEE, pe de o parte, de grupul KME, lider de piață în cadrul SEE, cu o cotă de piață de [confidențial] %, și, pe de altă parte, de Outokumpu și de Wieland, care dețineau o cotă de piață de [confidențial] % și, respectiv, de 13,4 %. Dată fiind această diferență, cuantumul de plecare al amenzii aplicate societăților Outokumpu și Wieland a fost fixat la 33 % din amenda aplicată grupului KME, mai precis, la 11,55 milioane de euro pentru Outokumpu și pentru Wieland și la 35 de milioane de euro pentru grupul KME [considerentele (327) și (328) ale deciziei atacate].

17 Întrucât grupul KME a fost creat în 1995, Comisia a împărțit cuantumul de plecare al amenzii aplicate grupului, respectiv 35 de milioane de euro, în două părți: prima parte pentru perioada 1988-1995 (deosebind KME Germany de KME France și de KME Italy) și a doua parte pentru perioada 1995-2001 (considerând că cele trei entități formează un grup). Prin urmare, cuantumul respectiv de plecare a fost repartizat astfel: 8,75 milioane de euro pentru KME Germany (1988-1995), 8,75 milioane de euro în solidar pentru KME Italy și KME France (1988-1995) și 17,50 milioane de euro pentru grupul KME, mai precis, în solidar pentru KME Germany, KME France și KME Italy (1995-2001) [considerentul (329) al deciziei atacate].

18 În al treilea rând, pentru a ține cont de necesitatea de a fixa amenda la un nivel care să îi asigure un efect descurajator, Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii aplicate Outokumpu cu 50 %, ridicând astfel amenda la 17,33 milioane de euro, apreciind că cifra de afaceri mondială a acesteia, de peste 5 miliarde de euro, indica faptul că Outokumpu dispunea de o dimensiune și de o putere economică ce permiteau majorarea menționată [considerentul (334) al deciziei atacate].

19 În al patrulea rând, Comisia a calificat drept «lungă» durata încălcării, care s‑a derulat între 3 mai 1988 și 22 martie 2001. Astfel, ținând cont de durata încălcării, Comisia a apreciat, așadar, că era adecvat să majoreze cuantumul de plecare al amenzilor aplicate întreprinderilor vizate cu 10 % pe fiecare an de participare la cartel. Prin urmare, Comisia a majorat cu 55 % cuantumul de plecare al amenzii aplicate grupului KME pentru perioada 1995-2001 și cu 70 % cuantumul de plecare al amenzilor aplicate KME Germany, pe de o parte, precum și KME Italy și KME France, pe de altă parte, pentru perioada 1988-1995. Cuantumul de bază al amenzilor a fost, în consecință, stabilit la 56,88 milioane de euro pentru întreg grupul KME [considerentele (338), (342) și (347) ale deciziei atacate][( )].

20 În al cincilea rând, având în vedere circumstanțele agravante, cuantumul de bază al amenzii aplicate Outokumpu a fost majorat cu 50 % pentru motivul că aceasta a săvârșit încălcări repetate, deoarece fusese destinatara Deciziei 90/417/CECO a Comisiei din 18 iulie 1990 referitoare la o procedură în temeiul articolului 65 [CO] privind acordul și practicile concertate ale producătorilor europeni de produse plate din oțel inoxidabil laminate la rece (JO L 220, p. 28) [considerentul (354) al deciziei atacate].

21 În al șaselea rând, în ceea ce privește circumstanțele atenuante, Comisia a subliniat că, fără cooperarea Outokumpu, nu ar fi putut stabili existența unui comportament ilicit decât pentru o perioadă de 4 ani și, în consecință, a redus cuantumul de bază al amenzii acesteia cu 22,22 milioane de euro, astfel încât cuantumul de bază să corespundă amenzii care i‑ar fi fost aplicată pentru o astfel de perioadă [considerentul (386) al deciziei atacate].

22 În al șaptelea și ultimul rând, Comisia a redus cuantumul amenzilor, în temeiul titlului D din Comunicarea privind cooperarea din 1996, cu 50 % pentru Outokumpu, cu 20 % pentru Wieland și cu 30 % pentru grupul KME [considerentele (402), (408) și (423) ale deciziei atacate].”

Rezumatul hotărârii atacate

27. Cererea introductivă a KME la prima instanță s‑a intitulat: „Cerere introductivă în temeiul articolelor 225 CE și 230 CE”. Prin intermediul acesteia, KME a solicitat Tribunalului:

– reducerea substanțială a amenzii;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată efectuate de KME, precum și la plata cheltuielilor efectuate pentru furnizarea unei garanții bancare în schimbul plății amenzii până la pronunțarea hotărârii Tribunalului și

– luarea oricăror alte măsuri pe care Tribunalul le‑ar putea considera adecvate.

28. În susținerea acestor pretenții, KME a invocat cinci motive referitoare la stabilirea cuantumului amenzii: (a) luarea neadecvată în considerare a impactului real al cartelului la calcularea cuantumului de plecare al amenzii, (b) evaluarea neadecvată a dimensiunii pieței relevante, (c) majorarea eronată a amenzii pentru durata încălcării, (d) neluarea în considerare a circumstanțelor atenuante și (e) aplicarea eronată a Comunicării privind cooperarea. Tribunalul a respins toate cele cinci motive și, în consecință, a respins acțiunea în totalitate.

29. În ceea ce privește primul motiv (luarea neadecvată în considerare a impactului real al cartelului), Tribunalul a constatat că Comisia avea dreptul să aplice un tratament diferențiat participanților în funcție de cota de piață a fiecăruia; că înțelegerile, în special stabilirea prețurilor și împărțirea clientelei, erau prin însăși natura lor suficient de grave încât să merite cele mai severe amenzi, indiferent de impactul asupra pieței, și că, „cu titlu suplimentar”, impactul real al înțelegerii asupra pieței relevante a fost demonstrat de Comisie în mod corespunzător cerințelor legale.

30. Prin intermediul celui de al doilea motiv, KME a susținut că Comisia a evaluat în mod greșit dimensiunea pieței de producție a tuburilor de cupru pe baza unei cifre de afaceri care include costul materiei prime (și anume cuprul), deși acest cost a fost stabilit și uneori suportat direct de cumpărător; o evaluare corectă ar fi trebuit să se bazeze pe valoarea adăugată de fabricanți. Tribunalul a hotărât că niciun motiv întemeiat nu impunea ca cifra de afaceri aferentă unei piețe relevante să fie calculată prin excluderea anumitor costuri de producție și că, în pofida naturii sale aproximative, cifra de afaceri a fost considerată atât de legiuitorul comunitar, cât și de Comisie și de Curte, un criteriu adecvat de apreciere a dimensiunii și a puterii economice ale întreprinderilor.

31. În ceea ce privește cel de al treilea motiv (majorarea eronată a amenzii – cu 10 % pe an – în funcție de durata încălcării), Tribunalul a hotărât că, fără a confunda gravitatea și durata încălcării, Comisia și‑a exercitat puterea de apreciere în limitele normelor pe care și le‑a impus prin liniile directoare și că majorarea cu 125 % pentru o perioadă de 12 ani și 10 luni nu era disproporționată.

32. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, KME a susținut că, în mod contrar propriilor linii directoare, Comisia nu a luat în considerare anumite circumstanțe atenuante invocate: (i) faptul că, deși nu s‑a abținut în mod sistematic să pună în aplicare acordurile, KME a procedat astfel într‑un mod limitat, (ii) faptul că KME a încetat imediat și voluntar încălcarea, după verificările efectuate de Comisie, (iii) situația economică dificilă a sectorului tuburilor industriale și (iv) faptul că KME a furnizat elemente de probă decisive sau care au completat elementele de probă aflate în posesia Comisiei. Tribunalul a considerat că: (i) KME nu a adoptat un comportament concurențial real și că punerea în aplicare limitată a încălcării nu era un element atenuant suficient, (ii) reducerea amenzii în considerarea încetării – în special – a unei încălcări săvârșite cu intenție de îndată ce intervine Comisia este o chestiune care ține de puterea de apreciere a Comisiei și depinde de evaluarea circumstanțelor realizată de aceasta, (iii) nu i se impune Comisiei să considere starea financiară defavorabilă a unui sector drept circumstanță atenuantă și, respectiv, (iv) Comisia dispune de o putere de apreciere în ceea ce privește aplicarea circumstanțelor atenuante și nu și‑a exercitat această putere în mod greșit considerând că Outokumpu, iar nu KME a furnizat informații importante.

33. Prin intermediul celui de al cincilea motiv (reducerea insuficientă a amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea), KME a susținut că: (i) în cauze anterioare, terți au beneficiat de un tratament mai favorabil, (ii) informațiile furnizate de KME ar fi trebuit să conducă la o reducere de peste 30 % și (iii) Comisia a încălcat principiul egalității de tratament acordând Outokumpu o reducere de 50 %. Tribunalul a apreciat că: (i) împrejurarea că în trecut Comisia a acordat un anumit nivel de reducere pentru un comportament determinat nu impune acordarea aceleiași reduceri pentru un comportament similar în cadrul unei proceduri ulterioare, (ii) doar o eroare vădită de apreciere a Comisiei poate fi cenzurată, întrucât aceasta dispune de o largă marjă de apreciere pentru a evalua calitatea și utilitatea cooperării unei întreprinderi, în special în raport cu contribuțiile altor întreprinderi, iar în această cauză nu a fost săvârșită o asemenea eroare vădită și, respectiv, (iii) nu a existat un tratament discriminatoriu deoarece KME și Outokumpu nu se aflau în situații comparabile.

Motivele de recurs

34. În susținerea recursului, KME invocă cinci motive care pot fi rezumate după cum urmează.

35. În primul rând, apreciind că faptul că înțelegerea a avut un impact asupra pieței relevante, element care trebuie luat în considerare la stabilirea cuantumului de bază al amenzii impuse KME, și că a fost demonstrat de Comisie corespunzător cerințelor legale, Tribunalul a încălcat dreptul Uniunii Europene (denumită în continuare „Uniunea”) și a motivat în mod ilogic și neadecvat respingerea primului motiv. În plus, admițând concluzia Comisiei potrivit căreia elementele de probă econometrice prezentate de KME nu au demonstrat că încălcarea, în ansamblul său, nu a avut impact asupra pieței, Tribunalul a denaturat în mod vădit faptele și probele de care dispunea.

36. În al doilea rând, admițând dimensiunea pieței afectate de înțelegere (piața tuburilor industriale), astfel cum a fost stabilită de Comisie prin includerea cifrei de afaceri pe o piață distinctă în amonte (piața cuprului), deși membrii înțelegerii nu erau integrați vertical în această piață din amonte, Tribunalul a încălcat dreptul Uniunii și a motivat în mod neadecvat respingerea celui de al doilea motiv invocat de KME.

37. În al treilea rând, Tribunalul a încălcat dreptul Uniunii și a motivat în mod neclar, ilogic și neadecvat confirmarea părții relevante a deciziei în cauză și respingerea celui de al treilea motiv invocat de KME, și anume motivul potrivit căruia Comisia a aplicat în mod greșit liniile directoare și a încălcat principiile proporționalității și egalității de tratament prin aplicarea procentajului maxim de majorare a cuantumului de bază al amenzii impuse KME în considerarea duratei.

38. În al patrulea rând, Tribunalul nu a respectat dreptul Uniunii prin respingerea celui de al patrulea aspect al celui de al patrulea motiv invocat de KME și prin confirmarea părții relevante a deciziei în cauză, în care Comisia a refuzat să acorde KME o reducere a amenzii în temeiul cooperării în afara domeniului de aplicare al Comunicării privind cooperarea, încălcând atât liniile directoare, cât și principiile echității și egalității de tratament.

39. În al cincilea rând, Tribunalul a încălcat dreptul Uniunii și dreptul fundamental la un control jurisdicțional efectiv și deplin, întrucât nu a efectuat o examinare completă și aprofundată a argumentelor invocate de KME și a arătat o deferență părtinitoare față de puterea de apreciere a Comisiei.

40. Considerăm că trebuie examinat, mai întâi, cel de al cincilea și ultimul dintre aceste motive, având în vedere că viziunea pe care o va adopta Curtea cu privire la chestiunile generale referitoare la întinderea, la gradul și la natura controlului care trebuie exercitat de Tribunal în astfel de cauze va influența abordarea primelor patru motive, fiecare dintre acestea criticând un aspect specific distinct al aplicării acestui control.

Cu privire la cel de al cincilea motiv: controlul jurisdicțional efectiv

Pasajele relevante din hotărârea atacată

41. KME citează următoarele pasaje din hotărârea atacată în susținerea argumentului său potrivit căruia Tribunalul „a arătat o deferență excesivă și nerezonabilă față de puterea de apreciere a Comisiei”:

„92 [...] gravitatea încălcării este determinată prin referire la numeroși factori, pentru care Comisia dispune de o marjă de apreciere […]”

„103 […] Astfel, revine Comisiei obligația de a alege, în cadrul marjei sale de apreciere […], nivelul majorării pe care înțelege să îl aplice pentru durata încălcării.”

„115 Astfel, adoptarea liniilor directoare nu a lipsit de relevanță jurisprudența anterioară potrivit căreia Comisia dispune de o putere de apreciere care îi permite să ia sau să nu ia în considerare anumite elemente atunci când stabilește, în special în funcție de circumstanțele din speță, cuantumul amenzilor pe care intenționează să le aplice. Astfel, în lipsa din liniile directoare a unei dispoziții imperative privind circumstanțele atenuante care pot fi avute în vedere, trebuie să se considere că Comisia a păstrat o anumită marjă pentru a aprecia în mod global importanța unei eventuale reduceri a cuantumului amenzilor în temeiul circumstanțelor atenuante.”

„129 […] Comisia dispune de o marjă de apreciere în ceea ce privește aplicarea circumstanțelor atenuante […]”

42. Aceste pasaje pot fi interpretate în lumina observațiilor formulate „cu titlu introductiv” de Tribunal la punctele 32-37 din hotărârea atacată, deși KME nu le menționează în mod explicit:

„32 […] trebuie amintit, pe de o parte, că din considerentele (290)-(387) ale deciziei atacate rezultă că aplicarea de către Comisie a amenzilor pentru încălcare s‑a realizat în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și, pe de altă parte, că, deși Comisia nu se referă explicit în decizia atacată la [Liniile directoare], este cert că aceasta a determinat cuantumul amenzilor pe baza metodei definite în aceste linii directoare.

33 Liniile directoare, deși nu pot fi calificate ca normă de drept, prevăd o regulă de conduită care indică practica ce trebuie urmată și de la care Comisia nu se poate îndepărta, într‑un caz particular, fără a avea justificări (a se vedea Hotărârea Curții din 18 mai 2006, Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, C‑397/03 P, Rec., p. I‑4429, punctul 91 și jurisprudența citată).

34 Revine, așadar, Tribunalului obligația să verifice, în cadrul controlului legalității amenzilor aplicate prin decizia atacată, dacă puterea de apreciere a Comisiei a fost exercitată potrivit metodei prevăzute în liniile directoare și, în măsura în care ar trebui constatat că s‑a îndepărtat de la acestea, să verifice dacă această îndepărtare este justificată și motivată în mod corespunzător cerințelor legale. În această privință, trebuie subliniat că s‑a confirmat de Curte validitatea, pe de o parte, chiar a principiului liniilor directoare și, pe de altă parte, a metodei indicate în cuprinsul acestora (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctele 252-255, 266, 267, 312 și 313).

35 Autolimitarea puterii de apreciere a Comisiei care rezultă din adoptarea liniilor directoare nu este astfel incompatibilă cu menținerea unei marje de apreciere semnificative a Comisiei. Liniile directoare cuprind diferite elemente de flexibilitate care permit Comisiei să își exercite puterea discreționară în conformitate cu dispozițiile Regulamentului nr. 17, astfel cum au fost interpretate de Curte (Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 34 de mai sus, punctul 267).

36 Prin urmare, în domeniile în care Comisia și‑a păstrat o marjă de apreciere, de exemplu, în ceea ce privește nivelul majorării pentru durată, controlul legalității acestor aprecieri se limitează la absența unei erori vădite de apreciere (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 18 iulie 2005, Scandinavian Airlines System/Comisia, T‑241/01, Rec., p. II‑2917, punctele 64 și 79).

37 Pe de altă parte, în principiu, marja de apreciere a Comisiei și limitările aduse acesteia nu aduc atingere exercitării de către instanța comunitară a competenței sale de fond (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 538), care o abilitează să elimine, să reducă sau să majoreze cuantumul amenzii aplicate de Comisie (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 8 februarie 2007, Groupe Danone/Comisia, C‑3/06 P, Rep., p. I‑1331, punctele 60-62, Hotărârea Tribunalului din 21 octombrie 2003, General Motors Nederland și Opel Nederland/Comisia, T‑368/00, Rec., p. II‑4491, punctul 181).”

Rezumatul argumentelor părților

Recursul formulat de KME

43. KME critică faptul că Tribunalul nu a examinat cu atenție și în detaliu argumentele sale invocate în primă instanță și că a arătat o „deferență excesivă” față de puterea de apreciere a Comisiei, confirmând o amendă disproporționată. În opinia KME, această omisiune încalcă dreptul fundamental la un control jurisdicțional deplin, efectiv și echitabil al deciziei în cauză de către o instanță independentă și imparțială.

44. Dreptul Uniunii în materie de concurență se caracterizează prin interacțiunea dintre Comisie, în rolul său de organ de investigare, de urmărire și de decizie, și instanță, care asigură un control extern. Totuși, jurisprudența nu a clarificat niciodată sensul, întinderea sau rațiunea exacte ale puterii de apreciere conferite Comisiei, având în vedere echilibrul instituțional dintre cele două.

45. Această interacțiune a fost influențată de evoluția rolului Comisiei în punerea în aplicare a politicii de concurență de la adoptarea Regulamentului nr. 17. În anul 1962, CEE cuprindea șase state membre, iar dreptul european al concurenței era puțin cunoscut sau acceptat. Comunicările erau o sursă utilă de informare care permitea Comisiei să exercite un control a priori și să își elaboreze politica de punere în aplicare; rolul său era în principal acela de a educa și de a asigura securitatea juridică prin adoptarea unor decizii oficiale de exceptare, scrisori administrative de compatibilitate sau decizii de autorizare. Deși Comisia exercita deja competențe cumulate de investigare, de urmărire și de decizie, investigațiile și urmăririle erau relativ rare, iar amenzile erau de obicei reduse. Era rezonabil, logic și echitabil ca, în acest context, Curtea să se pronunțe în Hotărârea Consten și Grundig( ) în sensul că, întrucât exercitarea competențelor Comisiei implică în mod necesar aprecieri complexe ale unor aspecte economice, controlul jurisdicțional al acestor aprecieri trebuie să țină seama de natura lor limitându‑se la verificarea exactității materiale a situației de fapt și a calificărilor juridice deduse de Comisie pe baza acestora. În plus, autocenzura Comisiei făcea mai puțin importantă problema definirii unor limite clare în exercitarea competenței sale de a impune amenzi.

46. Cu toate acestea, este arbitrar, periculos și inechitabil să se aplice aceeași „deferență judiciară” puterii de apreciere a Comisiei în contextul sistemului actual de aplicare a dreptului Uniunii în materie de concurență, caracterizat de amenzi din ce în ce mai importante având un impact economic și financiar inevitabil asupra întreprinderilor, a acționarilor și a angajaților și care conduce de facto la „penalizarea” dreptului concurenței. Normele de concurență ale Uniunii sunt prevederi direct aplicabile care nu lasă loc unei aprecieri discreționare în interpretare și în aplicare, astfel încât instanțele care controlează aplicarea acestora de către Comisie în cazuri particulare dispun de un grad de deferență foarte limitat.

47. Potrivit regimului actual introdus de Regulamentul nr. 1/2003, articolul 101 TFUE în ansamblu este aplicat în prezent nu numai de Comisie, ci și de autoritățile și de instanțele naționale competente în materie de concurență. Nu s‑a sugerat niciodată că o instanță națională care aplică articolul 101 TFUE în cazuri particulare beneficiază de o largă putere de apreciere, pe care instanța superioară ar trebui să o respecte.

48. Expertiza Comisiei în evaluarea situațiilor de fapt și/sau economice complexe nu poate justifica acordarea unei largi puteri de apreciere în aplicarea dreptului Uniunii în materie de concurență. Dimpotrivă, în cazurile complexe, un control aprofundat face parte dintre competențele Tribunalului, care au fost definite ca reacție la critica potrivit căreia intensitatea controlului jurisdicțional exercitat în asemenea situații nu mai era la standardele cerute de un regim juridic care a început să afecteze semnificativ drepturile individuale prin aplicarea riguroasă a normelor de concurență. În plus, atât Tribunalul, cât și Curtea au exercitat frecvent și cu succes un control deosebit de aprofundat în cazuri complexe. Intensitatea controlului Tribunalului nu scade odată cu complexitatea situației de fapt în cauză, ci depinde de aprecierea acestuia cu privire la tipul de control necesar și adecvat în circumstanțele fiecărei spețe.

49. Mai mult, Tribunalul are competență de fond în ceea ce privește sancțiunile impuse în cauze în materie de concurență. În exercitarea acestei competențe, nu ar trebui să acorde Comisiei nicio putere de apreciere în ceea ce privește caracterul adecvat și proporțional al unei amenzi sau metoda de calcul – fapt a fortiori adevărat având în vedere natura penală de facto a unor asemenea amenzi și cerința CEDO a unui control jurisdicțional efectiv al oricărei decizii administrative care impune o sancțiune penală. Prin urmare, Tribunalul trebuie să examineze modul în care Comisia a apreciat gravitatea și durata unui comportament ilicit în fiecare caz și poate înlocui această apreciere cu propria apreciere anulând, reducând sau majorând amenda. Exercitarea deplină a acestei competențe de fond implică nu numai controlul legalității amenzii din punct de vedere formal, ci și controlul caracterului său adecvat, prin intermediul unei aprecieri independente a gravității comportamentului care trebuie sancționat și a caracterului echitabil al sancțiunii în ansamblul său, în raport cu circumstanțele particulare ale speței.

50. Întinderea eventualei puteri de apreciere a Comisiei în spețe precum prezenta cauză trebuie definită în mod strict, iar gradul eventualei deferențe judiciare față de aprecierea discreționară trebuie limitat în consecință. Natura tehnică a unei cauze nu trebuie să incite Tribunalul să își neglijeze obligația de a asigura respectarea dreptului.

51. O altă problemă este aceea dacă controlul prevăzut de sistemul judiciar al Uniunii este suficient de întins și de intens pentru a asigura nivelul de protecție impus de articolul 6 alineatul (1) CEDO. Dezbaterea pe această temă a devenit mai intensă nu numai în lumina competențelor cumulate de investigare, de urmărire și de decizie ale Comisiei, ci și în lumina „penalizării” în curs a dreptului Uniunii în materie de concurență. Curtea Europeană a Drepturilor Omului a admis demult că aplicarea dreptului administrativ, inclusiv impunerea amenzilor, nu este incompatibilă cu articolul 6 alineatul (1) CEDO. Totuși, deși nu este necesar ca o asemenea aplicare să fie în întregime „jurisdicționalizată” pentru a îndeplini cerințele acestui articol, trebuie să existe garanții procedurale suficient de puternice și un control jurisdicțional efectiv care să implice competența de fond pentru a controla o decizie administrativă. Cerințele pe care trebuie să le îndeplinească un sistem de control jurisdicțional pentru a fi conform cu articolul 6 alineatul (1) CEDO nu au fost încă pe deplin clarificate, dar nu este cert că sistemul actual de aplicare a dreptului Uniunii în materie de concurență, inclusiv controlul jurisdicțional, respectă aceste cerințe.

52. Dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești este de asemenea consacrat la articolul 47 din Cartă. Jurisprudența confirmă că destinatarii unei decizii a Comisiei prin care se impun amenzi în cauze în materie de concurență au dreptul la un proces echitabil și că dreptul lor la o instanță imparțială este încălcat dacă nu este prevăzută o cale de atac la o instanță cu competență de fond în sensul CEDO.

Răspunsul Comisiei

53. Comisia susține, în primul rând, că motivul este prea general și imprecis pentru a fi examinat de Curte [nu ar îndeplini, astfel, cerințele articolului 112 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură] și este, prin urmare, inadmisibil; în al doilea rând, că hotărârea Tribunalului s‑a bazat pe constatările acestuia și că, în consecință, motivul este nefondat.

54. În ceea ce privește lipsa de precizie, KME invocă o serie de argumente în sensul unui control aprofundat al deciziilor Comisiei de către Tribunal, dar admite că un sistem de aplicare a dreptului administrativ coroborat cu un control jurisdicțional care să implice o competență de fond este compatibil cu articolul 6 alineatul (1) CEDO. Aceasta admite de asemenea că, în principiu, Tribunalul și Curtea sunt în măsură să exercite un control adecvat și că au procedat astfel în practică. KME nu contestă, așadar, structura fundamentală a controlului jurisdicțional exercitat asupra deciziilor Comisiei.

55. În consecință, KME ar fi trebuit (a) să specifice elementele hotărârii în care Tribunalul nu ar fi tratat în mod adecvat susținerile sale, (b) să specifice criteriul în funcție de care ar trebui apreciată calitatea controlului exercitat de Tribunal și (c) să demonstreze în ce mod, în raport cu acest criteriu, Tribunalul nu ar fi tratat în mod adecvat susținerile KME. În schimb, aceasta a citat patru pasaje din hotărâre referitoare la puterea de apreciere a Comisiei, fără a explica modul în care acestea demonstrau că Tribunalul nu a exercitat un control adecvat asupra deciziei Comisiei în lumina susținerilor KME.

56. Astfel, criteriul în funcție de care ar trebui apreciat controlul exercitat de Tribunal în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) CEDO este neclar, chiar dacă se admite susținerea KME potrivit căreia amenzile prevăzute în dreptul Uniunii în materie de concurență au caracter „penal” în acest sens. KME evită orice discuție referitoare la implicațiile acestui fapt asupra criteriului adecvat de control.

57. Curtea Europeană a Drepturilor Omului a stabilit în mod clar că cerințele articolului 6 alineatul (1) CEDO variază chiar și în cadrul categoriei generale a „acuzațiilor în materie penală”. Având în vedere că dreptul Uniunii precizează în mod explicit că amenzile prevăzute în dreptul concurenței nu au caracter penal, acestea nu ar fi cuprinse în „nucleul dur” al dreptului penal identificat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului, iar garanțiile aplicabile în materie de proceduri penale nu ar trebui să se aplice în mod necesar cu maximă rigoare.

58. În orice caz, Tribunalul are în mod clar „competență de fond” în sensul articolului 6 alineatul (1) CEDO (care nu trebuie confundată cu conceptul din dreptul Uniunii de competență de fond în ceea ce privește controlul sancțiunilor pecuniare). Curtea Europeană a Drepturilor Omului a considerat inadecvată o cale de atac împotriva unor acte administrative limitată la verificarea erorilor de drept și care nu permite, astfel, instanței să controleze erorile de fapt. Totuși, deși controlul proporționalității poate fi de asemenea necesar pentru instanță, un control limitat la anumite aspecte nu este incompatibil în sine cu conceptul „competență de fond” în sensul articolului 6 alineatul (1) CEDO.

59. În ceea ce privește cea de a doua afirmație, potrivit căreia hotărârea Tribunalului s‑a bazat pe constatări proprii, Comisia pretinde că, în pofida referirilor la puterea de apreciere a Comisiei, Tribunalul a exercitat un control aprofundat și efectiv asupra calculului amenzii și a ajuns la propriile concluzii în sensul că al doilea, al treilea și al patrulea motiv ale KME sunt nefondate( ). Cu privire la aceste aspecte, Tribunalul a examinat pe fond și a respins argumentele invocate de KME, fiind de acord cu Comisia, și nu „s‑a remis puterii de apreciere a acesteia”. Oricare ar fi criteriul de control prevăzut la articolul 6 alineatul (1) CEDO, Tribunalul a îndeplinit acest criteriu.

Apreciere

60. Argumentul invocat de KME constă, în esență, în faptul că, întrucât a admis că diverse concluzii efectuate de Comisie la stabilirea amenzilor țin de puterea de apreciere a acesteia și întrucât nu a urmărit, așadar, să formuleze o apreciere proprie cu privire la aceste aspecte, Tribunalul nu a supus decizia în cauză examinării impuse de CEDO și de Cartă.

61. Prin urmare, este important să se stabilească ce tip de examinare este impusă de aceste instrumente juridice, indicațiile cele mai relevante în acest sens regăsindu‑se în jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului.

62. KME afirmă că procedurile de aplicare a dreptului concurenței precum cea în cauză, care presupun constatarea comportamentului interzis al unei întreprinderi și impunerea unei amenzi pentru acest comportament sunt în mod clar de natură penală în sensul CEDO. Comisia observă că deciziile precum cea în cauză sunt considerate în mod expres ca neavând „caracter penal”, dar admite că, potrivit jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului, acesta nu este un criteriu decisiv; dacă ar trebui să se considere că ele au caracter penal în sensul jurisprudenței, în orice caz nu ar fi cuprinse în „nucleul dur” al dreptului penal identificat de această instanță. Problema este importantă deoarece Curtea Europeană a Drepturilor Omului a impus garanții procedurale mai stringente și criterii de control mai stricte pentru procedurile penale decât pentru cele civile și, în cadrul sferei dreptului penal, mai stricte pentru „nucleul dur” decât pentru celelalte proceduri.

63. Pentru a hotărî dacă procedurile referitoare la comportamente ilicite trebuie sau nu trebuie să fie calificate drept „penale”, Curtea Europeană a Drepturilor Omului ia în considerare cele trei „criterii Engel”, denumite astfel după hotărârea în care au fost formulate pentru prima dată( ). Este vorba, mai întâi, despre clasificarea oficială din sistemul juridic în cauză, dar aceasta este considerată în mod explicit ca „un simplu punct de plecare”. În cauza Engels, ca și în hotărâri ulterioare, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a acordat mult mai multă importanță – până la neglijarea calificării în dreptul național – celui de al doilea și celui de al treilea criteriu, și anume, natura încălcării și nivelul gravității sancțiunii pe care o riscă persoana în cauză. În această privință, a considerat că este relevant dacă sancțiunea este impusă în temeiul unei norme generale adresate tuturor cetățenilor mai curând decât unui grup având un anumit statut și dacă obiectivul acesteia este, în esență, acela de a pedepsi pentru a descuraja repetarea încălcării mai curând decât acela de a oferi o compensare pecuniară pentru prejudiciul cauzat( ).

64. În lumina acestor criterii, concluzionăm fără mare dificultate că procedura prin care este impusă o amendă pentru încălcarea interdicției privind acordurile de stabilire a prețurilor și de împărțire a pieței, prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE, intră sub incidența „laturii penale” a articolului 6 CEDO, astfel cum a fost definit în mod progresiv de Curtea Europeană a Drepturilor Omului( ). Interdicția și posibilitatea impunerii unei amenzi sunt consacrate în legislația primară și secundară de aplicare generală; încălcarea implică adoptarea unui comportament care este considerat în general neloial, în detrimentul publicului în ansamblu, o caracteristică comună cu încălcările de natură penală în general și care atrage oprobriul evident( ); o amendă de până la( ) 10 % din cifra de afaceri anuală este indiscutabil severă și poate chiar scoate o întreprindere din afaceri, iar intenția explicită este de a pedepsi și de a descuraja( ), fără vreun element de compensare a prejudiciului cauzat.

65. Este adevărat că, astfel cum a arătat Comisia în cauza Neste( ), Curtea Europeană a Drepturilor Omului a considerat că anumite aspecte ale aplicării dreptului rus al concurenței nu sunt incluse în sfera penală. Totuși, apreciem că elementele pe care le‑a luat în considerare în această cauză sunt foarte diferite de cele din ipoteza cu care ne confruntăm în speță. Aceasta a subliniat că normele antitrust relevante se aplicau numai în privința relațiilor care au influențat concurența pe piețele produselor de bază și aveau, așadar, o aplicare restrânsă, că acestea aveau ca obiectiv protecția și restabilirea concurenței și că măsurile care puteau fi impuse nu erau „sancțiuni în sine”, ci măsuri destinate, împreună cu confiscarea profitului necuvenit, să ofere o compensație pecuniară pentru prejudiciul cauzat, mai curând decât pedepse destinate să descurajeze repetarea încălcărilor.

66. Desigur, în hotărârea menționată, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a subliniat de asemenea că anumite tipuri de comportament monopolistic pot fi autorizate, dacă se dovedește că servesc interesul general [posibilitate care există în temeiul articolului 81 alineatul (3) CE, cel puțin teoretic, chiar și în ceea ce privește acordurile de stabilire a prețurilor și de împărțire a pieței], în timp ce un comportament penal real nu face în mod normal obiectul unei asemenea justificări utilitare, și că libera concurență este o valoare relativă și conjuncturală, atingerile aduse acesteia nefiind intrinsec ilicite. În ceea ce privește prima dintre aceste considerații, totuși, am dori să atragem atenția – cu tot respectul față de Curtea Europeană a Drepturilor Omului – că nu este dificil să se indice comportamente cu caracter penal indiscutabil care pot fi însă autorizate în anumite circumstanțe. Deținerea de arme de foc poate constitui o infracțiune în general, dar poate fi autorizată în anumite situații în scopul protecției publice; vânzarea anumitor droguri poate constitui o infracțiune în general, dar poate fi autorizată în scopuri medicale determinate și așa mai departe. În ceea ce privește a doua considerație, stabilirea prețurilor și împărțirea pieței au repercusiuni pentru consumator și, prin urmare, pentru marele public, care depășesc cu mult „atingerile aduse liberei concurențe”, afectând lumea afacerilor.

67. Dacă procedura de aplicare a amenzilor din prezenta cauză intră, astfel, în sfera penală în sensul CEDO (și al Cartei), admitem totuși că, potrivit termenilor din Hotărârea Jussila( ), aceasta „nu [este] cuprinsă în nucleul dur al dreptului penal; în consecință, garanțiile acordate în latura penală nu se vor aplica în mod necesar cu maximă rigoare”. Acest fapt implică, în special, că poate fi compatibil cu articolul 6 alineatul (1) CEDO ca anumite sancțiuni penale să fie impuse, în primă instanță, nu de o „instanță independentă și imparțială, instituită de lege”, ci de un organ administrativ sau nejudiciar care nu îndeplinește el însuși cerințele prevăzute de această dispoziție, cu condiția ca decizia acestui organ să fie supusă unui control ulterior exercitat de un organ judiciar care are competență de fond și îndeplinește cerințele menționate( ). Cu alte cuvinte, trebuie să fie clar că prin căile de atac disponibile este posibilă remedierea oricărei deficiențe din cursul procedurilor desfășurate în primă instanță( ).

68. Triplul rol al Comisiei care, în procedurile de aplicare a dreptului concurenței, îndeplinește funcții de investigare, de urmărire și de decizie a suscitat numeroase critici, iar KME a citat unele dintre acestea în recurs( ). Totuși, deși pot exista motive solide pentru a considera că, în această privință, Comisia nu este o „instanță independentă și imparțială, instituită de lege”, apreciem că asemenea considerații nu sunt, în realitate, pertinente în prezentul recurs. Argumentul invocat de KME nu este în fapt bazat pe caracterul inadecvat al procedurii desfășurate în fața Comisiei, ci pe ceea ce ea consideră o neadecvare a controlului exercitat de Tribunal asupra rezultatului acestei proceduri. Faptul că Comisia este un organ administrativ și că ar putea să nu fie în măsură să separe pe deplin cele trei funcții în cursul procedurii( ) este o premisă în contextul prezentului recurs. Problema este dacă Tribunalul a exercitat o „competență de fond” în sensul jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului( ).

69. Această instanță a descris „competența de fond” în sensul că include „puterea de a anula în toate privințele, cu privire la chestiuni de fapt și de drept, decizia organului inferior”. Un organ jurisdicțional care exercită un control „trebuie să aibă în special competența de a examina orice chestiuni de fapt și de drept relevante pentru litigiul cu care este sesizat”( ). Aceeași instanță a hotărât de asemenea că, pentru a stabili dacă o a doua instanță are „competență de fond” sau dacă dispune de un „control suficient” pentru a remedia lipsa de independență a primei instanțe, este necesar să se ia în considerare elemente precum „obiectul deciziei atacate, modul în care a fost luată această decizie și obiectul litigiului, inclusiv motivele actuale și potențiale ale căii de atac”( ).

70. Apreciem că, în mod neîndoielnic, „competența de fond” conferită Tribunalului prin articolul 229 CE și prin articolul 17 din Regulamentul nr. 17 întrunește aceste cerințe în ceea ce privește căile de atac împotriva cuantumului amenzii impuse, chiar dacă este vorba, astfel cum susține Comisia, despre un concept diferit de criteriul „competenței de fond” în sensul Curții Europene a Drepturilor Omului, criteriu care trebuie considerat de asemenea ca referindu‑se la căile de atac formulate, de exemplu, împotriva constatării concrete a unei încălcări (pe care Tribunalul poate și trebuie de asemenea să o examineze – deși, într‑un mod restrâns – în cazul în care se află la baza cauzei cu care este sesizată). În speță însă, ne confruntăm numai cu un recurs formulat împotriva cuantumului unei amenzi și nu ne propunem să extindem analiza mai departe. În opinia noastră, în acest context, competența de fond de a anula, de a reduce sau de a majora cuantumul, fără nicio restricție în ceea ce privește tipul de motive (de fapt sau de drept) pentru care poate fi exercitată, trebuie în mod necesar să ofere – cel puțin teoretic – garanția prevăzută la articolul 6 CEDO.

71. Se poate pune totuși întrebarea dacă, într‑o cauză concretă, Tribunalul și‑a exercitat efectiv această competență în mod adecvat și tocmai o asemenea problemă este cea ridicată în speță de KME.

72. Este o problemă legitimă, dar care, în opinia noastră, trebuie examinată cu anumite precauții, atât generale, cât și particulare, iar modul în care a fost ridicată trebuie analizat în lumina anumitor critici ale Comisiei.

73. Mai întâi, considerăm că cel mai important este modul în care Tribunalul și‑a exercitat efectiv controlul, modul în care a fost descris acest control fiind mai puțin relevant. Astfel, nu se poate concluziona în mod necesar din referirile la puterea de apreciere, la alegerea sau la latitudinea Comisiei că Tribunalul nu și‑a îndeplinit obligația de a examina, în răspuns la argumentele invocate de KME, modul în care a fost stabilită amenda. Nu se poate concluziona nici, dimpotrivă, că reiese din utilizarea termenilor „în exercitarea competenței sale de fond” că această instanță și‑a exercitat efectiv în mod adecvat competența de apreciere. Fiecare caz trebuie să fie examinat pe baza conținutului său real.

74. Un aspect care decurge din aceasta este că, indiferent de întinderea competenței sale, procedurile desfășurate în fața Tribunalului au un caracter contradictoriu. Nici articolul 6 CEDO, nici jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului nu impun ca o „instanță independentă și imparțială” să cerceteze din oficiu chestiuni cu care nu este sesizată. Desigur, jurisprudența acestei instanțe impune ca anumite aspecte de ordine publică (referitoare în esență la garanțiile procedurale) să fie ridicate din oficiu, dar, în celelalte privințe, exercitarea competenței de fond a Tribunalului trebuie evaluată în raport cu conținutul argumentelor cu privire la care a fost chemat să se pronunțe.

75. Cu toate acestea, observăm că Tribunalul i‑a solicitat Comisiei să prezinte anumite documente din dosarul său administrativ, iar Comisia a furnizat într‑adevăr peste 500 de pagini în răspuns. Aceasta sugerează cel puțin un control suficient de aprofundat pentru a îndeplini cerințele prevăzute de CEDO și de Cartă. Totuși, rămâne să se verifice, pe baza hotărârii înseși, dacă acest control a avut o natură adecvată. Cu alte cuvinte, acesta se rezuma să verifice dacă limitele puterii de apreciere a Comisiei au fost depășite sau implica și examinarea (atunci când KME o solicita) a aprecierii efectuate în cadrul acestor limite?

76. Vom analiza în continuare două critici specifice formulate de Comisie cu privire la argumentele invocate de KME.

77. Un aspect formal pe care Comisia l‑a invocat numai în ședință este acela că cererea introductivă formulată de KME în primă instanță s‑a întemeiat în mod explicit pe articolul 230 CE, iar nu pe articolul 229 CE. În consecință, se pare că se sugerează că, întrucât KME nici nu i‑a solicitat Tribunalului să își exercite competența de fond, nu era în măsură să critice pretinsa omisiune a acestuia în această privință.

78. În sine, apreciem că aceasta nu ar fi o sugestie serioasă. Referirea la articolul 230 CE apare numai în titlul cererii introductive. Simplul fapt că KME a solicitat reducerea amenzii sale este suficient pentru a fi clar că se întemeia pe competența de fond a Tribunalului în materie de sancțiuni, mai curând decât pe un simplu control de legalitate. Un asemenea control, în cazul în care ar fi favorabil recurentei, nu ar fi putut conduce decât la anularea amenzii, lăsându‑i Comisiei posibilitatea de a impune o nouă amendă în conformitate cu motivele hotărârii. Cererea introductivă insistă, însă, în tot cuprinsul său, pe reducerea amenzii, pe care Tribunalul ar putea să o hotărască numai în temeiul articolului 229 CE și al articolului 17 din Regulamentul nr. 17.

79. Pe de altă parte, trebuie să se aibă în vedere că KME nu i‑a solicitat în mod specific acestei instanțe să reevalueze amenda a novo, ci mai curând să îi modifice cuantumul în lumina pretinselor erori din decizia în cauză.

80. Cea de a doua critică a Comisiei pare mai serioasă. Prin aceasta se indică, în esență, că, oricât de convingător ar fi susținut KME problema generală a exercitării riguroase de către Tribunal a competenței sale de fond în spețe precum prezenta cauză, aceasta nu a identificat un criteriu specific de control care ar fi trebuit să fie respectat sau pasaje din hotărârea atacată în care acest criteriu nu ar fi fost respectat.

81. Achiesăm la această teză a Comisiei. Cel de al cincilea motiv invocat de KME se prezintă mai mult ca o critică generală a sistemului de aplicare a dreptului Uniunii în materie de concurență în ansamblul său și a rolului Tribunalului în cadrul acestui sistem decât ca o indicare a unor erori specifice ale Tribunalului în hotărârea atacată. Totuși, potrivit unei jurisprudențe constante, un recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate din hotărârea atacată, precum și argumentele juridice care susțin în mod concret această cerere( ).

82. În mod normal, constatarea unei astfel de erori în ceea ce privește un motiv ar conduce pur și simplu la respingerea acestuia ca inadmisibil. Considerăm, totuși, că o asemenea abordare ar putea să nu fie întrutotul adecvată în prezenta cauză. Este adevărat că cel de al cincilea motiv invocat de KME, ca argument de sine stătător, nu furnizează Curții indicații suficient de precise pentru ca aceasta să poată hotărî dacă și în ce măsură Tribunalul nu și‑a îndeplinit în mod concret obligația de a exercita un control adecvat. Totuși, acesta este un argument care poate oferi un criteriu suplimentar pentru evaluarea celorlalte motive – astfel cum Comisia l‑a tratat, de altfel, în răspunsul său, examinându‑l în contextul celui de al doilea, al celui de al treilea și al celui de al patrulea motiv.

83. Propunem, prin urmare, ca cel de al cincilea motiv să nu fie considerat un motiv distinct, dar argumentele formulate în cadrul lui să fie luate în considerare la examinarea primelor patru motive. Procedând astfel, ne vom limita totuși – după cum am indicat mai sus – la modul în care Tribunalul a examinat efectiv motivele invocate în fața sa, limbajul utilizat pentru a descrie această analiză fiind numai o indicație în acest sens.

Primul motiv: impactul real asupra pieței

Pasaje relevante din hotărârea atacată

84. În aprecierea primului motiv invocat de KME (luarea neadecvată în considerare a impactului real al înțelegerii asupra pieței), Tribunalul a declarat mai întâi admisibile trei studii econometrice prezentate de KME pentru a face ulterior următoarele constatări:

„60 […] reclamantele contestă atât evaluarea de către Comisie a gravității încălcării (a se vedea punctele 12 și 13 de mai sus), cât și tratamentul diferențiat operat de aceasta pe baza cotelor de piață ale întreprinderilor vizate (a se vedea punctul 16 de mai sus).

61 În ceea ce privește, mai întâi, tratamentul diferențiat al întreprinderilor în cauză, motivarea Comisiei din decizia atacată cu privire la acest aspect menționează în special o atenție pentru a ține cont «de ponderea specifică a fiecărei întreprinderi și, prin urmare, de efectul real al comportamentului său ilicit asupra concurenței» [considerentul (322) al deciziei atacate]. Cu toate acestea, trebuie subliniat că, și în lipsa probelor referitoare la un efect concret al încălcării asupra pieței, Comisia este în drept să opereze un tratament diferențiat în funcție de cotele din piața relevantă deținute, precum cel efectuat în considerentele (326)-(329) ale deciziei atacate.

62 Astfel, rezultă din jurisprudență că, întrucât cota de piață a fiecăreia dintre întreprinderile relevante pe piață a făcut obiectul unei practici restrictive, acest fapt constituie un element obiectiv care exprimă în mod corect răspunderea fiecăreia în ceea ce privește nocivitatea potențială a acestei practici pentru jocul normal al concurenței (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. II‑1181, punctul 197).

63 De asemenea, în ceea ce privește aprecierea gravității încălcării, trebuie subliniat și că, deși Comisia nu a dovedit că înțelegerea a avut un impact concret asupra pieței, acest fapt nu ar avea vreun efect în privința calificării încălcării drept «foarte gravă» și, prin urmare, în privința cuantumului amenzii.

64 Trebuie constatat în acest sens că din sistemul comunitar al sancțiunilor pentru încălcarea normelor de concurență, astfel cum a fost reglementat prin Regulamentul nr. 17 și interpretat în jurisprudență, rezultă că înțelegerile merită, din cauza propriei naturi, cele mai severe amenzi. Eventualul lor impact concret asupra pieței, în special problema măsurii în care limitarea concurenței a determinat majorarea prețului de piață comparativ cu cel care ar fi fost prevăzut în ipoteza inexistenței cartelului, nu este un criteriu determinant pentru stabilirea nivelului amenzilor (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctele 120 și 129, Hotărârea Curții din 17 iulie 1997, Ferriere Nord/Comisia, C‑219/95 P, Rec., p. I‑4411, punctul 33, Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925, punctele 68-77, Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C‑407/04 P, Rep., p. I‑829, punctele 129 și 130, Hotărârea Tokai Carbon și alții/Comisia, punctul 62 de mai sus, punctul 225; a se vedea și Concluziile avocatului general Mischo prezentate în cauza Mo och Domsjö/Comisia, Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, C‑283/98 P, Rec., p. I‑9855, I‑9858, punctele 95-101).

65 Trebuie adăugat că din liniile directoare rezultă că acordurile sau practicile concertate care urmăresc în special, precum în speță, stabilirea prețurilor și repartizarea clientelei pot fi calificate, pentru simplul motiv al naturii proprii, ca fiind «foarte grave», fără să fie necesar ca astfel de comportamente să fie caracterizate de un impact sau de o dimensiune geografică deosebită. Această concluzie este susținută de faptul că, deși descrierea încălcărilor «grave» menționează în mod expres impactul asupra pieței și efectele asupra unor zone întinse din piața comună, în schimb, cea a încălcărilor «foarte grave» nu menționează nicio cerință cu privire la un impact concret asupra pieței și nici cu privire la producerea unor efecte într‑o zonă geografică determinată (Hotărârea Tribunalului din 25 octombrie 2005, Groupe Danone/Comisia, T‑38/02, Rec., p. II‑4407, punctul 150).

66 Cu titlu accesoriu, Tribunalul apreciază că un impact concret al înțelegerii asupra pieței relevante a fost demonstrat de Comisie în mod corespunzător cerințelor legale.

67 În acest context, trebuie subliniat că premisa reclamantelor potrivit căreia Comisia ar fi obligată, în ipoteza în care ar invoca un impact concret al înțelegerii, să demonstreze în mod științific, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, un efect economic tangibil asupra pieței și o legătură de cauzalitate cu efect între impact și încălcare a fost respinsă de jurisprudență.

68 Astfel, Tribunalul s‑a pronunțat în mai multe rânduri în sensul că impactul real al unei înțelegeri asupra pieței trebuie considerat a fi suficient demonstrat în cazul în care Comisia poate furniza indicii concrete și credibile privind faptul că este probabil, în măsură rezonabilă, ca înțelegerea să fi avut un impact asupra pieței (a se vedea în special Hotărârea Tribunalului Scandinavian Airlines System/Comisia, punctul 36 de mai sus, punctul 122, Hotărârile Tribunalului din 27 septembrie 2006, Archer Daniels Midland/Comisia, T‑59/02, Rec., p. II‑3627, punctele 159-161, Jungbunzlauer/Comisia, T‑43/02, Rec., p. II‑3435, punctele 153-155, Archer Daniels Midland/Comisia, T‑329/01, Rec., p. II‑3255, punctele 176-178, și Roquette Frères/Comisia, T‑322/01, Rec., p. II‑3137, punctele 73-75)

69 În această privință, trebuie remarcat că reclamantele nu au contestat materialitatea faptelor arătate la punctul 13 de mai sus, pe care s‑a întemeiat Comisia pentru a constata existența unui impact concret al înțelegerii asupra pieței, și anume că prețurile au scăzut în perioada în care acordul coluziv a fost puțin respectat și au crescut semnificativ în alte perioade, punerea în aplicare a unui sistem de schimb de date cu privire la volumul vânzărilor și la nivelul prețurilor, importanța cotei de piață deținute de toți membrii înțelegerii și faptul că respectivele cote de piață ale participanților la înțelegere au rămas relativ stabile pe toată durata încălcării. Reclamantele au invocat doar că faptele amintite nu puteau demonstra că încălcarea în cauză a avut un impact concret asupra pieței.

70 Or, din jurisprudență rezultă că este legitim să se deducă de către Comisie, pe baza indiciilor menționate la punctul precedent, că încălcarea a avut un impact concret asupra pieței (a se vedea în acest sens Hotărârile Jungbunzlauer/Comisia, punctul 68 de mai sus, punctul 159, Roquette Frères/Comisia, punctul 68 de mai sus, punctul 78, Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2006, Archer Daniels Midland/Comisia, T‑59/02, punctul 68 de mai sus, punctul 165, Hotărârea Archer Daniels Midland/Comisia, T‑329/01, punctul 68 de mai sus, punctul 181, și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și T‑271/02, Rec., p. II‑5169, punctele 285-287).

71 În ceea ce privește argumentul reclamantelor potrivit căruia dosarul conține exemple de nerespectare a acordurilor coluzive, trebuie subliniat că faptul că acordurile nu au fost întotdeauna respectate de membrii înțelegerii nu este suficient pentru a exclude un impact asupra pieței (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului Groupe Danone/Comisia, punctul 65 de mai sus, punctul 148).

72 Nici argumentele întemeiate de reclamante pe propriul comportament nu pot fi reținute. Astfel, comportamentul efectiv pe care o întreprindere pretinde că l‑a adoptat este lipsit de relevanță pentru evaluarea impactului unei înțelegeri asupra pieței, urmând să fie luate în considerare numai efectele rezultate din încălcare în ansamblul său (Hotărârea Tribunalului din 9 iulie 2003, Archer Daniels Midland și Archer Daniels Midland Ingredients/Comisia, T‑224/00, Rec., p. II‑2597, punctul 167). De asemenea, nu i se poate reproșa Comisiei că în considerentul (303) al deciziei atacate a constatat că raportul inițial nu permitea combaterea concluziilor sale privind efectele reale ale încălcării asupra pieței. Astfel, analiza econometrică ce figurează în acest raport prelucrează numai date cifrice referitoare la reclamante.

73 Prin urmare, având în vedere toate considerațiile care precedă, prezentul motiv trebuie respins ca neîntemeiat.

74 În plus, în cadrul competenței sale de fond și în lumina considerațiilor precedente, Tribunalul apreciază că nu este necesară repunerea în discuție a aprecierii cuantumului de plecare al amenzii stabilit de Comisie în funcție de gravitate.”

Rezumatul argumentelor părților

Recursul formulat de KME

85. KME contestă aprecierea Tribunalului potrivit căreia Comisia a demonstrat corespunzător cerințelor legale că înțelegerea a avut impact asupra pieței și că putea lua în considerare un asemenea impact la determinarea cuantumului de plecare al amenzii. Liniile directoare îi impuneau Comisiei să țină seama de trei elemente, inclusiv de „impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat”. În consecință, Comisia putea lua în considerare un asemenea impact real numai dacă și în măsura în care putea stabili și cuantifica acest impact. Ea nu ar fi trebuit să fie autorizată să recurgă – la adăpostul criteriului „probabilității rezonabile”, consacrat în Hotărârea Roquette Frères( ) – la prezumții care să îi permită să ia în considerare impactul asupra pieței chiar și în cazul în care nu a putut să stabilească existența sau întinderea unui asemenea impact în conformitate cu liniile directoare. A permite să se recurgă la asemenea prezumții înseamnă a se nega orice posibilitate de a face distincție între încălcări în funcție de impactul asupra pieței. Jurisprudența la care se face trimitere la punctele 68 și 70 din hotărârea atacată este vădit eronată.

86. În plus, dacă un participant la o înțelegere prezintă probe econometrice în sensul că înțelegerea în ansamblu nu a avut niciun impact asupra prețurilor pieței, iar ceilalți participanți pretind același lucru, Comisia nu ar trebui să aibă dreptul de a nu ține seama de aceste elemente de probă pentru a stabili că încălcarea a avut un asemenea impact – și să ia acest element în considerare la stabilirea cuantumului de plecare al unei amenzi conform liniilor directoare – numai în temeiul unor elemente de probă indirecte precum cele menționate la punctul 69 din hotărârea atacată. Într‑o astfel de ipoteză, Comisia ar trebui să prezinte elemente de probă directe în sensul că înțelegerea a avut impact asupra pieței.

87. Probele econometrice furnizate de KME se bazau pe date complete extrase din toate facturile și informațiile sale disponibile privind clienții pentru mai mult de un deceniu care arătau că (i) înțelegerea nu a avut un impact semnificativ din punct de vedere statistic asupra prețurilor facturate de KME și că (ii) analiza era valabilă în ceea ce privește înțelegerea în ansamblul său. Lipsa impactului a fost confirmată de elemente de probă de la dosar care indică nerespectarea înțelegerii de către diverși participanți. În sfârșit, lipsa oricărui prejudiciu pentru utilizatorii finali a fost confirmată de faptul că tuburile în cauză reprezentau numai aproximativ 2 % din prețul de vânzare în detaliu al produselor finale în care erau încorporate.

88. În drept, Comisia ar fi trebuit să prezinte elemente de probă directe în sens contrar, bazate pe elemente economice obiective referitoare la piața relevantă și la contextul economic, care să demonstreze existența și întinderea pretinsului impact asupra pieței; aceasta nu avea dreptul de a stabili că înțelegerea a avut impact asupra pieței numai pe baza elementelor de probă indirecte pe care s‑a întemeiat decizia în cauză.

89. Hotărârea atacată este de asemenea viciată de o motivare ilogică și inadecvată. În aprecierea pe fond a afirmației KME, potrivit căreia probele econometrice pe care le‑a furnizat au demonstrat inexistența oricărui impact asupra pieței, Tribunalul (i) s‑a referit numai la raportul inițial, conform căruia înțelegerea nu a avut niciun impact asupra prețurilor KME, prin urmare, (ii) nu a luat în considerare cele două rapoarte ulterioare, care concluzionează că înțelegerea în ansamblu nu a avut niciun impact asupra pieței, și (iii) a respins în cele din urmă afirmația KME pentru motivul că probele econometrice nu demonstrau că înțelegerea în ansamblu nu a avut impact asupra pieței. Cu alte cuvinte, Tribunalul, deși a admis elementele de probă care demonstrează inexistența impactului asupra pieței, a respins afirmația KME pentru motivul că nu a furnizat această probă – denaturând astfel în mod vădit faptele și elementele de probă care i‑au fost prezentate.

90. Prin urmare, prin faptul că nu a constatat erorile săvârșite de Comisie, Tribunalul a încălcat dreptul Uniunii. În consecință, KME susține că se impune reevaluarea de către Curte a cuantumului de plecare al amenzii prin excluderea impactului asupra pieței ca element de calcul.

Răspunsul Comisiei

91. Comisia susține, în primul rând, că, având în vedere că este îndreptat împotriva unui raționament neesențial și accesoriu, acest motiv este inoperant.

92. Constatarea potrivit căreia Comisia a demonstrat corespunzător cerințelor legale că înțelegerea a avut un impact real asupra pieței a fost făcută în mod explicit numai cu titlu accesoriu. Potrivit unei jurisprudențe constante, o hotărâre nu poate fi anulată numai în temeiul contestării unei asemenea constatări. Tribunalul a hotărât că fiecare dintre cele două elemente ale deciziei în cauză pentru care KME a pretins că impactul real asupra pieței era relevant era justificat, indiferent dacă un asemenea impact putea fi sau nu putea fi stabilit. Acesta a apreciat, în ceea ce privește tratamentul diferențiat al întreprinderilor participante, că, chiar și în lipsa unor probe privind impactul real asupra pieței, Comisia avea dreptul să aplice un tratament diferit în funcție de cotele de piață; iar referitor la gravitatea încălcării, chiar dacă Comisia nu ar fi dovedit un impact concret asupra pieței, acest fapt nu ar fi avut incidență asupra clasificării încălcării ca „foarte gravă” și, prin urmare, asupra stabilirii cuantumului amenzii. KME nici măcar nu menționează vreuna dintre aceste constatări fundamentale de principiu, care nu fac, așadar, obiectul recursului. Criticile sale cu privire la o constatare suplimentară, cu titlu accesoriu, nu pot conduce la anularea hotărârii atacate.

93. În al doilea rând, Comisia susține că motivul este inadmisibil, întrucât, prin intermediul acestuia, se contestă aprecieri de fapt.

94. KME afirmă pur și simplu că Tribunalul (i) a apreciat în mod greșit că Comisia avea dreptul să deducă existența unui impact concret asupra pieței din elementele de probă enumerate la punctul 69 din hotărâre, (ii) ar fi trebuit să acorde o importanță mai mare la punctul 71 probelor care, în opinia KME, sugerează inexistența impactului și nerespectarea înțelegerii de către membrii acesteia, (iii) ar fi trebuit să acorde o importanță mai mare la punctul 72 studiilor econometrice care, în opinia KME, sugerează inexistența unui impact semnificativ din punct de vedere statistic și (iv) ar fi trebuit să solicite „elemente de probă directe” cu privire la existența și la întinderea eventualului impact.

95. Totuși, Curtea nu are competența de a stabili faptele sau, în principiu, de a examina probele admise de Tribunal. Acesta are competența exclusivă de a aprecia valoarea elementelor de probă, cu condiția ca ele să fie obținute în mod corespunzător și ca normele și principiile pertinente să fie respectate. Cu excepția cazului denaturării probelor, aprecierea acestora nu este supusă controlului Curții.

96. Probele privind impactul real pe care s‑a întemeiat decizia în cauză și concluziile deduse din acestea au fost dezbătute în mod aprofundat în fața Tribunalului, care a rezumat probele la punctul 69 din hotărâre, concluzionând la punctul 70 că Comisia avea dreptul de a deduce că înțelegerea a avut un impact real, și a respins la punctele 71 și 72 argumentele invocate de KME, potrivit cărora alte elemente puneau în discuție această constatare.

97. În plus, în afară de faptul că argumentele invocate de KME s‑au bazat numai pe propriul comportament, studiile econometrice prezentate de aceasta au fost în esență contrazise de anumite aspecte care au fost pe deplin dezbătute la Tribunal. Nu a fost necesar ca Tribunalul să se prezinte cu privire la aceste aspecte întrucât a respins oricum argumentele invocate de KME, dar Comisia le rezumă după cum urmează.

98. Studiile econometrice urmăreau să deducă concluzii referitoare la impactul înțelegerii prin compararea prețurilor despre care s‑a admis că au fost convenite cu prețuri din perioade și/sau din țări „cu concurență normală”. Totuși, aceasta includea numeroase zone pentru care existau elemente de probă directe privind un comportament coluziv. Un acord privind prețurile implica creșteri specifice pentru anumite țări și 8 % pentru „orice altă țară nemenționată”, sugerând că toate vânzările KME făceau obiectul înțelegerii și că nu existau „țări cu concurență normală” cu care s‑ar fi putut face comparație.

99. În orice caz, examinarea calculelor statistice arăta că rezultatele pretinse confirmau de asemenea că înțelegerea a condus la creșterea prețurilor. Modelul prezentat de KME nu putea exclude o creștere medie de 10,5 % pe an și arăta că prețurile practicate de KME în Germania au crescut în medie cu 29,9 % pe an pe parcursul înțelegerii. În alte privințe, studiile au condus la rezultate neobișnuite pe care KME nu le‑a putut explica.

100. Prin urmare, Tribunalul a examinat în mod adecvat probele pe care s‑a bazat decizia în cauză pentru a stabili impactul real, precum și toate argumentele prin care KME a contestat această concluzie. În temeiul unor elemente de probă specifice, credibile și adecvate, care au mers dincolo de simplul fapt că au fost puse în aplicare acorduri privind prețurile, Tribunalul a concluzionat că impactul real a fost demonstrat.

101. În al treilea rând, Comisia susține că aprecierile Tribunalului au fost motivate în mod corespunzător.

102. Argumentul invocat de KME – potrivit căruia raționamentul Tribunalului este ilogic și inadecvat, întrucât acesta a constatat că probele econometrice prezentate de KME nu arătau că încălcarea în ansamblu nu a avut impact asupra pieței, în măsura în care se referă la raportul inițial care vizează numai prețurile KME, dar nu menționează cele două rapoarte suplimentare care privesc înțelegerea în ansamblu – se bazează pe o interpretare greșită a punctului 72 din hotărâre.

103. În fața Tribunalului, KME a afirmat că studiile efectuate cu privire la prețurile sale dovedesc că înțelegerea nu a avut un impact real asupra pieței. Totuși, atât studiul inițial (luat în considerare de Comisie în decizia în cauză), cât și cele două studii suplimentare (prezentate la Tribunal) se referă numai la vânzările efectuate de KME. La punctul 72 din hotărâre, Tribunalul a respins argumentul invocat de KME în cadrul exercitării puterii sale suverane de apreciere a faptelor și a probelor, insistând asupra faptului că un comportament al unei singure întreprinderi nu este relevant în vederea aprecierii impactului înțelegerii în ansamblu. Acest raționament nu este incoerent.

104. Importanța examinării efectelor înțelegerii în ansamblul său este evidentă în prezenta cauză. În primă instanță, Comisia a subliniat că înțelegerea includea un sistem de împărțire a clienților și un mecanism prin care, înainte de a întâlni clienții, participanții trebuiau să contacteze liderul pieței din fiecare țară pentru a se informa cu privire la cantitățile care puteau fi vândute și la prețurile practicate. Prin urmare, datele referitoare la prețurile KME nu pot să justifice concluzii cu privire la prețurile practicate de alți membri ai înțelegerii – de exemplu, acolo unde KME nu a încercat să realizeze vânzări din cauza acordurilor de împărțire a clienților. KME a sugerat că nu a respectat acordurile, dar pentru ca studiile sale econometrice să furnizeze informații în acest sens, ar fi trebuit să dovedească nerespectarea în raport cu fiecare client alocat altui participant. KME nici măcar nu a încercat să demonstreze aceasta nici în fața Comisiei, nici în fața Tribunalului.

105. Ultima frază de la punctul 72 din hotărârea atacată se referă numai la raportul inițial deoarece KME a afirmat că decizia în cauză a respins în mod greșit relevanța acestui raport. Rapoartele suplimentare nu existau la momentul adoptării deciziei în cauză și nu ar fi putut fi luate în considerare. Este evident că Tribunalul a examinat toate cele trei studii econometrice pentru a ajunge la concluziile privind argumentele KME bazate pe analiza prețurilor practicate de aceasta. Argumentele menționate au fost respinse pentru un motiv comun celor trei studii – și anume, că acestea se refereau numai la prețurile practicate de KME.

Apreciere

106. Prima problemă este dacă admiterea de către Tribunal a aprecierii Comisiei în sensul că încălcarea este „foarte gravă” și a stabilirii în consecință a cuantumului de plecare al amenzii poate fi justificată numai prin natura încălcării (o înțelegere de stabilire a prețurilor și de împărțire a pieței), independent de dovedirea unui impact real asupra pieței.

107. În decizia în cauză, Comisia a stabilit cuantumul de plecare al amenzii pe baza constatărilor sale în sensul că (a) încălcarea a fost „foarte gravă” din cauza (i) naturii sale, (ii) a impactului asupra pieței și (iii) a dimensiunii geografice a pieței și că (b) cota de piață a KME a fost de aproximativ trei ori mai mare decât cea a Outokumpu sau a Wieland. Aceasta a condus la stabilirea unui cuantum de plecare global de 58,1 milioane EUR – 35 de milioane EUR pentru KME și 11,55 milioane EUR pentru fiecare dintre ceilalți participanți.

108. KME a susținut în primă instanță că nici la aprecierea gravității încălcării, nici la repartizarea cuantumului de plecare al amenzii între participanții la înțelegere, Comisia nu a luat în considerare impactul real asupra pieței; aceasta a apreciat pur și simplu că existența unui impact asupra pieței era stabilită, dar că acesta nu putea fi cuantificat, iar cuantumul de plecare al amenzii putea fi repartizat în mod valabil pe baza cotei de piață. KME a pretins, în esență, că obligația legală a Comisiei era de a lua în considerare impactul real asupra pieței atunci când acesta putea fi măsurat, că în acest caz putea fi măsurat și că studiul econometric prezentat de KME arăta că era nesemnificativ din punct de vedere statistic; prin urmare, cuantumul de plecare global ar fi trebuit să fie stabilit către limita inferioară a scalei aplicabile (care începe la 20 de milioane EUR pentru încălcări „foarte grave”).

109. Tribunalul a apreciat la punctul 63 din hotărâre că, „deși Comisia nu a dovedit că înțelegerea a avut un impact concret asupra pieței, acest fapt nu ar avea vreun efect în privința calificării încălcării drept «foarte gravă» și, prin urmare, în privința cuantumului amenzii”, adăugând un raționament în același sens la punctele 64 și 65.

110. În fața Curții, argumentele invocate de KME sunt îndreptate în principal împotriva constatărilor ulterioare de la punctele 66-72 din hotărârea atacată, în cuprinsul cărora Tribunalul a hotărât, „[c]u titlu accesoriu”, că impactul real al înțelegerii asupra pieței a fost demonstrat în suficientă măsură de Comisie.

111. În consecință, Comisia susține că motivul este inoperant deoarece KME nu a contestat constatarea esențială de la punctul 63; chiar dacă argumentele sale referitoare la impactul real asupra pieței ar fi admise, constatarea privind natura „foarte gravă” a înțelegerii ar fi menținută și hotărârea nu ar putea fi anulată în măsura în care a respins primul motiv.

112. Nu identificăm nicio eroare în acest raționament, dar nu considerăm că premisa acestuia, potrivit căreia KME nu a contestat constatarea esențială de la punctul 63, trebuie în mod necesar admisă.

113. Este desigur adevărat că KME nu a contestat aprecierea potrivit căreia Comisia avea dreptul să considere încălcarea ca fiind „foarte gravă” numai pe baza naturii acesteia. Într‑adevăr, KME indică (chiar dacă într‑o notă de subsol) că nu a contestat acest aspect în primă instanță; ea a pretins mai curând că, în lumina impactului real limitat al înțelegerii asupra pieței, cuantumul de plecare al amenzii ar fi trebuit să fie stabilit, în mod global, la limita inferioară a scalei pentru încălcări „foarte grave” – și anume, conform liniilor directoare, 20 de milioane EUR – mai curând, decât la 58,1 milioane EUR. Privit în acest context, considerăm că primul motiv invocat de KME trebuie interpretat în sensul că în mod necesar (deși, admitem, nu atât de explicit cum ar fi fost de dorit) contestă aprecierea Tribunalului potrivit căreia, întrucât impactul real asupra pieței este irelevant în ceea ce privește clasificarea încălcării ca „foarte gravă”, este de asemenea irelevant în ceea ce privește stabilirea cuantumului de plecare al amenzii.

114. Admitem, însă, că, în cazul în care constatările de la punctele 63-65 din hotărârea atacată ar fi admise, contestarea aprecierilor subsecvente de la punctele 66-72, chiar dacă ar fi admisă, ar rămâne fără efect. Reiese în mod clar din termenii introductivi de la punctul 66( ) că ceea ce urma depășea ceea ce Tribunalul a considerat un raționament suficient. În plus, este logic că, dacă „înțelegerile merită, din cauza propriei naturi, cele mai severe amenzi”, indiferent de impactul real asupra prețurilor pieței, și dacă Comisia s‑a bazat pe existența unui impact mai curând decât pe intensitatea exactă a acestuia la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii, atunci acest cuantum nu poate fi contestat încercând să se demonstreze că impactul menționat era limitat.

115. Comisia susține că acest motiv este inadmisibil în totalitate, întrucât nu se referă decât la aprecieri de fapt făcute de Tribunal.

116. Nici în această privință nu suntem pe deplin convinși. Anumite aspecte ale argumentului invocat de KME par să vizeze într‑adevăr aprecieri de fapt – în special cele menționate la punctele 18-20 și 22 din recurs și la punctele 87 și 89 de mai sus –, dar altele constau în argumente de drept îndreptate împotriva unor pretinse erori din hotărârea atacată (deși, și în aceste cazuri, ar fi putut fi formulate într‑un mod mai adecvat). În esență, KME susține că Tribunalul, confruntat cu dezacordul privind concluziile care trebuie deduse din elementele de probă disponibile, nu ar fi trebuit să îi permită pur și simplu Comisiei să se întemeieze pe prezumții decurgând din „indicii concrete și credibile privind faptul că este probabil, în măsură rezonabilă, ca înțelegerea să fi avut un impact asupra pieței”, ci ar fi trebuit să îi solicite acesteia cel puțin să combată în mod convingător probele prezentate de KME în sens contrar. Acest argument trebuie interpretat, astfel cum am explicat la punctul 113 de mai sus, în contextul unei contestări a aprecierii Tribunalului, nu în sensul că impactul real asupra pieței este irelevant pentru calificarea încălcării ca „foarte gravă”, ci în sensul că este de asemenea irelevant pentru stabilirea cuantumului de plecare al amenzii.

117. Prin urmare, nu am respinge primul motiv ca inoperant sau ca inadmisibil deoarece pune în discuție numai aprecieri de fapt.

118. Pe de altă parte, în măsura în care ridică probleme de drept, nu propunem admiterea acestui motiv. Constatarea Tribunalului de la punctul 64 din hotărâre, potrivit căreia eventualul impact real al unei înțelegeri asupra pieței nu este un criteriu determinant pentru stabilirea nivelului amenzilor, este puternic susținut de jurisprudența citată la acest punct( ). Un asemenea impact nu este decât unul dintre numeroasele elemente – care nu se limitează la cele trei enumerate în liniile directoare – care trebuie luate în considerare. În măsura în care Comisia a stabilit, în decizia în cauză, că a existat un anumit impact (aspect care nu este contestat de KME), aceasta putea recurge la respectiva constatare ca fiind unul dintre elementele pe care să se bazeze calculul cuantumului de plecare al amenzii. Și, în măsura în care, procedând astfel, Comisia nu a prezumat că intensitatea impactului era de un anumit nivel – dimpotrivă, s‑a bazat în mod explicit pe faptul că impactul nu putea fi cuantificat cu precizie( ) –, nu poate fi criticată pentru că nu a identificat în mod precis acest nivel, iar Tribunalul nu poate fi criticat pentru că a admis abordarea Comisiei.

119. Am dori să adăugăm că, dacă anumite întreprinderi aleg să prezinte studii econometrice în susținerea argumentelor lor, Comisia este desigur ținută să ia în considerare în mod corespunzător aceste probe în aprecierea sa globală. Dacă, însă, aceasta nu admite respectivele elemente de probă în totalitate, nu este ținută să prezinte o contra‑analiză econometrică pentru a dovedi contrariul.

120. Rămâne de verificat, astfel cum am indicat la punctul 83 de mai sus, dacă este posibil ca examinarea aprofundată a motivului efectuată de Tribunal să nu respecte criteriul impus de CEDO și de Cartă.

121. În această privință, observăm că KME nu pare să invoce o asemenea eroare. Niciunul dintre pasajele citate în contextul celui de al cincilea motiv nu este extras din partea relevantă a hotărârii Tribunalului. De fapt, această parte a hotărârii nici nu conține genul de formulare împotriva căreia se îndreaptă în mod special criticile KME, și anume referirea la puterea de apreciere a Comisiei.

122. Considerăm, în plus, că Tribunalul a tratat primul motiv în conformitate cu modul în care a fost invocat de KME.

123. Argumentul KME s‑a bazat în esență pe afirmația potrivit căreia Comisia era obligată, potrivit propriilor linii directoare, fie să cuantifice impactul real al înțelegerii asupra pieței și să se întemeieze pe această cuantificare, fie să nu se bazeze în niciun mod pe impactul asupra pieței. Tribunalul a analizat acest argument și – deși a considerat inutil – a examinat și elementele de probă de care dispunea Comisia și rapoartele econometrice subsecvente furnizate de KME, concluzionând că referirea Comisiei la impactul asupra pieței și utilizarea acestui element la stabilirea cuantumului de plecare al amenzii nu puteau fi criticate. Prin urmare, chiar dacă ar fi putut fi ridicate alte probleme – referitoare, de exemplu, la eventuala necesitate de a explica de ce cuantumul de plecare global a fost de 58,1 milioane EUR, iar nu de 20 de milioane EUR sau de 100 de milioane EUR – acestea nu au fost ridicate, iar Tribunalul a tratat aspectele invocate într‑un mod care nu sugerează nicidecum că nu și‑a exercitat competența de fond astfel cum prevede CEDO.

Cel de al doilea motiv: dimensiunea pieței

Pasajele relevante din hotărârea atacată

124. În decizia în cauză, Comisia a calculat dimensiunea pieței relevante incluzând costul cuprului utilizat la fabricarea tuburilor. KME a susținut în primă instanță că un asemenea calcul nu a ținut seama de realitatea pieței. În fapt, cumpărătorii de tuburi ar stabili ei înșiși prețul cuprului care trebuie utilizat, iar acest preț, care ar reprezenta aproximativ două treimi din prețul final al tuburilor, s‑ar repercuta pur și simplu asupra lor. Valoarea economică reală a pieței ar fi limitată la marja de transformare, care ar reprezenta aproximativ o treime din valoarea de 288 de milioane EUR utilizată în decizia în cauză.

125. La punctele 86-89 din hotărâre, Tribunalul a observat că Comisia avea dreptul, iar nu obligația de a se referi la dimensiunea pieței atunci când stabilește gravitatea încălcării în vederea determinării cuantumului de plecare al amenzii, că în speță aceasta a procedat astfel, chiar dacă a considerat dimensiunea pieței ca fiind numai unul dintre elementele de care a ținut seama, și că era necesar, prin urmare, să examineze dacă Comisia a luat în considerare în mod greșit prețul cuprului în această privință. Concluzia Tribunalului figurează la punctele 91-94:

„91 […] niciun motiv întemeiat nu impune ca cifra de afaceri aferentă unei piețe relevante să fie calculată prin excluderea anumitor costuri de producție. Astfel cum a subliniat în mod întemeiat Comisia, în toate sectoarele industriale există costuri inerente produsului final pe care fabricantul nu le poate controla, dar care constituie totuși un element esențial în ansamblul activităților sale și care, prin urmare, nu poate fi exclus din cifra sa de afaceri la momentul stabilirii cuantumului de plecare al amenzii (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctele 5030 și 5031). Faptul că prețul cuprului constituie o parte importantă din prețul final al tuburilor industriale sau că riscul fluctuațiilor prețului cuprului este mult mai ridicat decât pentru alte materii prime nu infirmă această concluzie.

92 […] în ceea ce privește diversele obiecții ale reclamantelor prin care urmăresc să afirme că, în loc să fi recurs la criteriul cifrei de afaceri a pieței relevante, ar fi mai oportun, având în vedere scopul descurajator al amenzilor și principiul egalității de tratament, să se stabilească cuantumul acestora în funcție de rentabilitatea sectorului afectat sau de valoarea adăugată în raport cu sectorul afectat, trebuie constatat că sunt lipsite de relevanță. În această privință, se impune constatarea, mai întâi, a faptului că, întrucât gravitatea încălcării este determinată prin referire la numeroși factori, pentru care Comisia dispune de o marjă de apreciere (Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, BASF/Comisia, T‑101/05 și T‑111/05, Rep., p. II‑4949, punctul 65), fără să fi fost stabilită o listă imperativă sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu (Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 64 de mai sus, punctul 129), revine Comisiei, și nu instanței comunitare, obligația să stabilească, în cadrul marjei sale de apreciere și în funcție de limitele care decurg din principiul egalității de tratament și din Regulamentul nr. 17, factorii și datele cifrice pe care urmează să le ia în considerare în vederea aplicării unei politici care să asigure respectarea interdicțiilor prevăzute la articolul 81 CE.

93 În continuare, este incontestabil că cifra de afaceri a unei întreprinderi sau a unei piețe, ca factor de evaluare a gravității încălcării, este în mod inevitabil vagă și imperfectă. Aceasta nu distinge între sectoarele cu valoare adăugată ridicată și cele cu valoare adăugată scăzută și nici între întreprinderile profitabile și cele mai puțin profitabile. Cu toate acestea, în pofida naturii sale aproximative, cifra de afaceri este considerată în acest moment, atât de legiuitorul comunitar, cât și de Comisie și de Curte, un criteriu adecvat, în dreptul concurenței, de apreciere a dimensiunii și a puterii economice ale întreprinderilor vizate [a se vedea printre altele Hotărârea Musique diffusion française și alții/Comisia, punctul 64 de mai sus, punctul 121, articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, considerentul (10) și articolele 14 și 15 din Regulamentul (CE) nr. 139/2004 al Consiliului din 20 ianuarie 2004 privind controlul concentrărilor economice între întreprinderi (JO L 24, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 201)].

94 Prin urmare, ținând cont de toate considerațiile precedente, trebuie să se concluzioneze că în mod corect Comisia a luat în considerare prețul cuprului în vederea determinării dimensiunii pieței relevante.”

Rezumatul argumentelor

Recursul formulat de KME

126. KME consideră că, având în vedere că expunerea sa cu privire la caracteristicile pieței relevante nu a fost contestată în hotărârea atacată, aceste date trebuie considerate fapte certe în cadrul prezentului recurs. Aceasta susține totuși că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept și a motivat hotărârea atacată în mod neadecvat prin faptul că nu a admis că Comisia are dreptul să interpreteze „cifra de afaceri” ca fiind cifra de