ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

Articolul 15 alineatul (1) din respectivul regulament are următoarea redactare: „În ceea ce privește un contract încheiat de o persoană, consumatorul, într-un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, competența se determină în conformitate cu dispozițiile din prezenta secțiune, fără a se aduce atingere articolului 4 și articolului 5 punctul 5, în cazul în care: (a) contractul are ca obiect vânzarea de bunuri mobile corporale în rate egale, fixe și eșalonate; (b) contractul are ca obiect un împrumut rambursabil în rate egale, fixe și eșalonate, sau orice altă formă de credit încheiat în scopul finanțării vânzării de bunuri mobile corporale; (c) în toate celelalte cazuri, contractul a fost încheiat cu o persoană care desfășoară activități comerciale sau profesionale în statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat consumatorul sau, prin orice mijloace, își direcționează activitățile spre acel stat membru sau spre mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, iar contractul intră în sfera de acțiune a acestor activități.”
7

La 19 mai 2004, Comisia a adoptat decizia în litigiu. În ceea ce privește aspectul dacă primul și al doilea ajutor (denumite în continuare „ajutoarele în litigiu”) constituie un „ajutor de stat” în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, decizia în litigiu arată la punctele 75-79 din motive: „(75) [Ajutoarele în litigiu au] fost acordat[e] printr-un transfer de fonduri publice, sub forma unor împrumuturi cu dobândă redusă acordate unei anumite societăți, Wam SpA. Aceste subvenții permit ameliorarea situației financiare a beneficiarului. În ceea ce privește impactul potențial asupra schimburilor comerciale dintre statele membre, Curtea de Justiție […] a stabilit că, întrucât măsura este destinată să favorizeze exporturile în afara UE, schimburile intracomunitare pot fi astfel afectate. În plus, având în vedere interdependența piețelor pe care operează întreprinderile comunitare, un astfel de ajutor poate să denatureze concurența în cadrul Comunității. (76) WAM SpA are filiale în întreaga lume. O parte dintre acestea au sediul în aproape toate statele membre ale UE: Franța, Țările de Jos, Finlanda, Marea Britanie, Danemarca, Belgia și Germania. Reclamanta a subliniat, în plus, că se află în concurență directă pe piața intracomunitară cu «WAM Engineering Ltd», filială a WAM SpA pentru Regatul Unit și Irlanda, și că pierde numeroase comenzi în favoarea societății italiene. În plus, în ceea ce privește concurența între întreprinderile comunitare orientată către exterior, a reieșit că programul finanțat prin [a]l [doilea] [ajutor] și care avea drept scop susținerea intrării pe piață în China trebuia executat în comun de WAM SpA și «WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co. Ltd» care este o societate locală controlată 100% de WAM SpA. (77) Potrivit jurisprudenței Curții de Justiție [a Comunităților] Europene, chiar dacă beneficiarul ajutorului exportă toată producția sa în afara UE, a SEE și a [țărilor în curs de aderare], subvenționarea activităților de export poate afecta schimburile comerciale dintre statele membre. (78) În speță, s-a demonstrat, în plus, că vânzările în străinătate au reprezentat, în perioada 1995-1999, între 52% și 57,5% din cifra de afaceri totală a WAM SpA, dintre care două treimi în interiorul Uniunii Europene (în valori absolute, aproximativ zece milioane de euro față de cinci milioane de euro). (79) În consecință, independent de faptul că [ajutoarele în litigiu susțin] exporturile către alte state membre sau către exteriorul Uniunii Europene, [acestea pot] afecta schimburile comerciale dintre statele membre și, prin urmare, articolul 87 alineatul (1) [CE] este aplicabil.”
4

Articolul 6 din această directivă are următorul cuprins: „[…] (2) Statele membre iau măsurile necesare pentru a evita, pe teritoriul ariilor speciale de conservare, deteriorarea habitatelor naturale și a habitatelor speciilor, precum și perturbarea speciilor pentru care au fost desemnate respectivele arii, în măsura în care perturbările respective ar putea fi relevante în sensul obiectivelor prezentei directive. (3) Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare a acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică. (4) Dacă, în ciuda unui rezultat negativ al evaluării efectelor asupra sitului și în lipsa unei soluții alternative, planul sau proiectul trebuie realizat, cu toate acestea, din motive cruciale de interes public major, inclusiv din rațiuni de ordin social sau economic, statul membru ia toate măsurile compensatorii necesare pentru a proteja coerența globală a sistemului Natura 2000. Statul membru informează Comisia cu privire la măsurile compensatorii adoptate. În cazul în care situl respectiv adăpostește un tip de habitat natural prioritar și/sau o specie prioritară, singurele considerente care pot fi invocate sunt cele legate de sănătatea sau siguranța publică, de anumite consecințe benefice de importanță majoră pentru mediu sau, ca urmare a avizului Comisiei, de alte motive cruciale de interes public major.”
Cauza C-143/07

AOB Reuter & Co.

împotriva

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Finanzgericht Hamburg)

„Agricultură — Regulamentul (CEE) nr. 3665/87 — Articolul 11 — Sistem de restituiri la export pentru produse agricole — Condiție de acordare a restituirii — Restituire plătită exportatorului ca urmare a prezentării de documente falsificate de către cocontractantul său — Marfă neexportată — Condiții de aplicare a sancțiunilor”

Hotărârea Curții (Camera a patra) din 24 aprilie 2008 I - 3173

Sumarul hotărârii

Agricultură – Organizarea comună a piețelor – Restituiri la export

[Regulamentul nr. 3665/87 al Comisiei, art. 11 alin. (1)]

Articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 3665/87 de stabilire a normelor comune de aplicare a sistemului de restituiri la export pentru produsele agricole, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2945/94, trebuie interpretat în sensul că sancțiunea pe care o prevede este aplicabilă unui exportator care a solicitat o restituire la export aferentă unei mărfi în cazul în care marfa nu a fost exportată ca urmare a comportamentului fraudulos al cocontractantului acestuia.

Astfel, în măsura în care se dovedește că exportul produsului pentru care a fost acordată o restituire nu a avut loc, este evident că exportatorul a solicitat o restituire care o depășește pe cea aplicabilă, întrucât, în lipsa exportului, nu este datorată nicio restituire.

În plus, în lista exhaustivă cuprinsă în dispoziția menționată nu s-ar putea adăuga un nou caz de exonerare, întemeiat în special pe lipsa comportamentului ilicit al exportatorului. Infracțiunea sau eroarea săvârșită de un cocontractant este specifică riscului comercial obișnuit și nu poate fi considerată imprevizibilă în cadrul tranzacțiilor comerciale. Exportatorul are libertatea alegerii cocontractanților și are obligația de a lua măsurile de precauție adecvate fie prin includerea de clauze în acest sens în contractele pe care le încheie cu cocontractanții, fie prin încheierea unei asigurări specifice.

(a se vedea punctele 25, 36 și 37 și dispozitivul)
Astfel, în primul rând, o asemenea taxă de interconectare intră în domeniul de aplicare al articolului 12 alineatul (7) din Directiva 97/33 și trebuie, prin urmare, să fie supusă acelorași condiții de stabilire ca și tariful de interconectare stricto sensu, și anume respectarea principiului orientării tarifelor în funcție de costuri. Instituit la articolul 7 alineatul (2) din Directiva 97/33, acest principiu impune obligația stabilirii taxei în funcție de costurile reale. Prin urmare, articolul 12 alineatul (7) din Directiva 97/33 nu permite unei autorități naționale de reglementare să autorizeze o taxă de racordare al cărei tarif nu este stabilit în funcție de costuri, în condițiile în care aceasta prezintă aceleași caracteristici cu o taxă de interconectare și este percepută în plus față de o asemenea taxă.

O directivă nu poate, prin ea însăși, da naștere unor obligații în sarcina unui particular, ci numai unor drepturi. În consecință, un particular nu poate invoca o directivă împotriva unui stat membru în cazul în care este vorba despre o obligație a unui stat care este direct legată de executarea unei alte obligații care, în temeiul acestei directive, îi revine unui terț. Pe de altă parte, simple repercusiuni negative asupra drepturilor terților, chiar dacă sunt certe, nu justifică faptul de a nu permite unui particular să invoce dispozițiile unei directive împotriva statului membru respectiv.

(a se vedea punctele 35, 36 și 40)
În cadrul cooperării între Curte și instanțele naționale, instituită prin articolul 234 CE, doar instanța națională, sesizată cu acțiunea principală și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. Rezultă că întrebările referitoare la interpretarea dreptului comunitar adresate de instanța națională în contextul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu este competentă să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Această prezumție de pertinență nu poate fi înlăturată decât în cazuri excepționale, atunci când apare în mod evident că interpretarea solicitată a dreptului comunitar nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul acțiunii principale sau atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate.

(a se vedea punctele 32 și 33)
Cauza C-253/07

Canterbury Hockey Club

și

Canterbury Ladies Hockey Club

împotriva

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]

„A șasea directivă TVA — Scutiri — Prestări de servicii legate de sport — Prestări de servicii efectuate în favoarea persoanelor care practică sportul — Prestări de servicii efectuate în favoarea unor asociații fără personalitate juridică și a unor persoane juridice — Includere — Condiții”

Hotărârea Curții (Camera a patra) din 16 octombrie 2008 I ‐ 7824

Sumarul hotărârii

Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Scutiri prevăzute de A șasea directivă [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 13 secțiunea A alin. (1) lit. (m)] Dispoziții fiscale – Armonizarea legislațiilor – Impozite pe cifra de afaceri – Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată – Scutiri prevăzute de A șasea directivă [Directiva 77/388 a Consiliului, art. 13 secțiunea A alin. (1) lit. (m)]
Cauza C-403/07

Metherma GmbH & Co. KG

împotriva

Hauptzollamt Düsseldorf

(cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Bundesfinanzhof)

„Tariful vamal comun — Nomenclatura combinată — Clasificare tarifară — Pozițiile 8101 și 8102 — Sfărâmarea și spargerea barelor din tungsten sau din molibden «simplu obținute prin sinterizare» — Tungsten și molibden sub formă brută, inclusiv barele «simplu obținute prin sinterizare» — Deșeuri și resturi”

Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 27 noiembrie 2008 I ‐ 8923

Sumarul hotărârii

Tariful vamal comun – Poziții tarifare – Bare din tungsten sau din molibden „simplu obținute prin sinterizare”

(Regulamentul nr. 2658/87 al Consiliului; Regulamentul nr. 2388/2000 al Comisiei)

Nomenclatura combinată care figurează în anexa I la Regulamentul nr. 2658/87 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun, în versiunea aplicabilă în cursul anului 2001, și anume cea care rezultă din Regulamentul nr. 2388/2000 de modificare a anexei I la Regulamentul nr. 2658/87, trebuie interpretată în sensul că barele din tungsten sau din molibden „simplu obținute prin sinterizare” intră sub incidența subpozițiilor 81019110 și 81029110. Astfel de bare, care reprezintă forma brută a metalelor în cauză, și nu prelucrări ale acestor metale, nu pot fi transformate, prin spargere sau prin sfărâmare, în resturi care să intre sub incidența subpoziției 81019190 și, respectiv, a subpoziției 81029190 din Nomenclatura combinată menționată.

În această privință, din notele explicative ale Sistemului armonizat al Organizației Mondiale a Vămilor privind pozițiile 8101 și 8102 din acesta reiese că barele din tungsten sau din molibden „simplu obținute prin sinterizare” rezultă din „coeziunea particulelor din pulbere într-o masă solidă și rezistentă, fără să aibă loc dezagregarea barelor”. În lipsa prelucrării sau a transformării ulterioare a unor astfel de bare, faptul că, în urma sinterizării, tungstenul sau molibdenul nu se mai prezintă sub formă de pulbere, ci sub formă de masă solidă, nu ar putea, ca atare, să aibă drept consecință faptul că aceste metale nu mai sunt considerate ca prezentându-se sub forma lor brută, cel puțin în scopul aplicării Nomenclaturii combinate. În plus, din chiar modul de redactare a subpozițiilor 81019110 și 82019110 din Nomenclatura combinată reiese că forma brută a metalelor în cauză cuprinde, în sensul Nomenclaturii combinate, „barele simplu obținute prin sinterizare”. Rezultă că, dat fiind că barele din tungsten și din molibden „simplu obținute prin sinterizare” corespund formei brute a acestor materiale în sensul poziției 8101 și, respectiv, al poziției 8102 din Nomenclatura combinată, astfel de bare nu pot fi considerare ca intrând și sub incidența noțiunii „obiecte din [aceste] metale” în sensul dispozițiilor menționate și că, prin urmare, acestea nu pot deveni definitiv inutilizabile ca atare prin sfărâmare sau prin decupare.

(a se vedea punctele 52-56 și dispozitivul)
Prin urmare, în măsura în care articolul 181 A CE se aplică fără a aduce atingere titlului XX din Tratatul CE, acest articol nu are vocația să constituie temeiul juridic al măsurilor care urmăresc obiectivele cooperării pentru dezvoltare în sensul titlului XX, prevăzute la articolul 177 CE.

Decizia 2006/1016 privind acordarea unei garanții comunitare Băncii Europene de Investiții (BEI) în cazul pierderilor rezultate din împrumuturi și garanții la împrumuturi acordate unor proiecte din afara Comunității, în măsura în care vizează țările în curs de dezvoltare în sensul titlului XX din tratat, se află sub incidența acestui titlu și, prin urmare, a articolului 179 CE, în condițiile în care cooperarea financiară realizată, în temeiul deciziei menționate, prin intermediul garanției comunitare acordate în favoarea BEI urmărește de asemenea, în măsura în care sunt avute în vedere țări în curs de dezvoltare, obiectivele socioeconomice prevăzute la articolul 177 CE, în special dezvoltarea economică și socială durabilă a unor astfel de țări.

Așadar, Decizia 2006/1016 are două componente: una privind cooperarea pentru dezvoltare, care intră sub incidența articolului 179 CE, cealaltă privind cooperarea economică, financiară și tehnică cu țări terțe, altele decât țările în curs de dezvoltare, care intră sub incidența articolului 181 A CE. Aceste două componente sunt în mod indisolubil legate, fără a fi posibilă identificarea unei finalități sau a unei componente principale ori preponderente.

Totuși se exclude utilizarea unui dublu temei juridic atunci când procedurile prevăzute pentru cele două temeiuri juridice sunt incompatibile. În această privință, Consiliul hotărăște cu majoritate calificată atât în procedura prevăzută la articolul 179 CE, cât și în cea prevăzută la articolul 181 A CE. În plus, utilizarea unui dublu temei juridic reprezentat de articolele 179 CE și 181 A CE nu ar fi de natură să aducă atingere drepturilor Parlamentului European. Într-adevăr, utilizarea articolului 179 CE ar implica o participare mai importantă a Parlamentului European în măsura în care acesta prevede adoptarea actului prin procedura numită „codecizie”, articolul 181 A CE – unicul temei juridic utilizat pentru adoptarea Deciziei 2006/1016 – neprevăzând decât consultarea Parlamentului European de către Consiliu. În plus, ținând cont de relația de complementaritate dintre titlurile XX și XXI din tratat, precum și de structura cvasiindependentă a articolelor 179 CE și 181 A CE, procedurile prevăzute la cele două articole nu ar putea fi calificate drept incompatibile.

În consecință, Decizia 2006/1016 ar fi trebuit să se bazeze, în mod excepțional, pe dublul temei juridic constituit din articolele 179 CE și 181 A CE. Prin urmare, aceasta trebuie anulată în măsura în care se întemeiază numai pe articolul 181 A CE.

(a se vedea punctele 37, 66, 67, 72, 75-77, 79 și 83-85 și dispozitiv 1)
1)

Prin extinderea, prin articolul 2 alineatul 44 din Legea nr. 350 din 24 decembrie 2003 privind dispozițiile pentru formarea bugetului anual și multianual al statului (Legea bugetului pentru anul 2004) [legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)], la anul 2002 a amnistiei fiscale prevăzute la articolele 8 și 9 din Legea nr. 289 din 27 decembrie 2002 privind dispozițiile pentru formarea bugetului anual și multianual al statului (Legea bugetului pentru anul 2003) [legge n. 289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2003)] și prin prevederea, astfel, a unei renunțări generale și nediferențiate la verificarea operațiunilor impozabile efectuate în cursul perioadei fiscale aferente anului 2002, Republica Italiană nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul dispozițiilor articolului 2 alineatul (1) literele (a), (c) și (d) și al articolelor 193-273 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată, care, începând cu 1 ianuarie 2007, au abrogat și înlocuit articolele 2 și 22 din A șasea directivă 77/388/CEE a Consiliului din 17 mai 1977 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată: baza unitară de evaluare, precum și în temeiul articolului 10 CE.
Cauza C-491/07

Procedura penală

împotriva lui

Vladimir Turanský

(cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Landesgericht für Strafsachen Wien)

„Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen — Articolul 54 — Principiul ne bis in idem — Domeniu de aplicare — Noțiunea «hotărâre definitivă» — Decizie prin care un organ de poliție dispune încetarea urmăririi penale — Decizie care nu stinge acțiunea penală și care nu are un efect ne bis in idem potrivit dreptului național”

Hotărârea Curții (Camera a șasea) din 22 decembrie 2008 I ‐ 11041

Sumarul hotărârii

Uniunea Europeană – Cooperare polițienească și judiciară în materie penală – Protocolul privind integrarea acquis-ului Schengen – Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen – Principiul ne bis in idem

(Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, art. 54)

Principiul ne bis in idem consacrat de articolul 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, al cărei obiectiv constă în a evita ca o persoană să fie urmărită penal pentru aceleași fapte pe teritoriul mai multor state contractante, în urma exercitării de către aceasta a dreptului său la libera circulație, nu este aplicabil unei decizii prin care, după examinarea pe fond a cauzei cu care este sesizat, un organ al unui stat contractant dispune încetarea urmăririi penale, într-un stadiu prealabil punerii în mișcare a acțiunii penale împotriva unei persoane bănuite că ar fi comis o infracțiune, în cazul în care această decizie de încetare, potrivit dreptului național al acestui stat, nu stinge definitiv acțiunea penală și nu constituie astfel un impediment în calea unei noi urmăriri penale, pentru aceleași fapte, în acest stat.

Prin urmare, o decizie a unui organ de poliție, prin care se dispune încetarea urmăririi penale, însă nu se pune definitiv capăt acțiunii penale potrivit ordinii juridice naționale în cauză, nu poate constitui o decizie care să permită să se considere că, în privința persoanei implicate, a fost pronunțată o „hotărâre definitivă”, în sensul articolului 54 din convenția menționată.

(a se vedea punctele 40, 41 și 45 și dispozitivul)
O decizie a Comisiei prin care se aplică amenzi unei asociații constituite din asociații de întreprinderi precum și asociațiilor membre ale acesteia în considerarea participării și a gradului de răspundere propriu fiecăreia în comiterea încălcării normelor privind concurența nu aduce atingere principiului non bis in idem. Astfel, împrejurarea că aceste asociații au calitatea de membre ale primei nu înseamnă că au fost sancționate de mai multe ori pentru aceeași încălcare întrucât, din moment ce au personalități juridice independente, bugete separate, precum și obiective care nu coincid întotdeauna și își îndeplinesc acțiunile în apărarea intereselor care le sunt proprii și specifice, lipsește unitatea de contravenienți, necesară pentru aplicarea principiului non bis in idem.

Această decizie nu încalcă nici principiul proporționalității, chiar dacă Comisia a luat în considerare cifra de afaceri a membrilor fiecărei asociații în vederea stabilirii plafonului de 10 % prevăzut la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17. Astfel, membrii direcți sau indirecți ai asociațiilor sancționate nu sunt, ca urmare a acestui fapt, sancționați de două ori pentru una și aceeași încălcare deoarece luarea în considerare a acestei cifre de afaceri nu înseamnă că le-a fost aplicată o amendă membrilor asociației nici chiar că, în sine, asociația în cauză are obligația de a repercuta asupra membrilor săi sarcina acesteia.

(a se vedea punctele 127-130)
Este de competența instanței naționale sesizate să determine, ținând seama de împrejurările speciale ale cauzei, dacă, în cadrul unei recuperări ulterioare a taxelor vamale la import, termenul acordat efectiv unui importator i-a permis să fie ascultat în mod util de către autoritățile vamale.

În acest scop pot fi reținute mai multe criterii. În ceea ce privește importurile realizate din țări din Asia, pot să fie importante elemente precum complexitatea operațiunilor în cauză, distanța mare sau calitatea raporturilor pe care le au în mod obișnuit cu administrațiile locale competente. De asemenea, trebuie să se țină cont de mărimea întreprinderii și de aspectul dacă aceasta are sau nu are relații comerciale obișnuite cu respectivele țări. În plus, împrejurări care pot permite să se stabilească faptul că întreprinderea vizată a fost ascultată, în deplină cunoștință de cauză, în cursul inspecției trebuie de asemenea să fie luate în considerare. Astfel, o procedură de inspecție care se derulează timp de mai multe luni, care presupune verificări la fața locului și ascultarea întreprinderii vizate, ale cărei declarații se depun la dosar, poate permite să se prezume că respectiva întreprindere cunoștea motivele pentru care fusese desfășurată procedura de inspecție și natura faptelor care îi erau imputate.

În plus, instanța națională trebuie să verifice dacă, ținând cont de intervalul de timp scurs între momentul în care administrația vizată a primit observațiile importatorului și data la care aceasta a adoptat decizia, este sau nu este posibil să se considere că a ținut seama în mod adecvat de observațiile care i-au fost transmise.

(a se vedea punctele 44-46, 53 și 54 și dispozitiv 2 și 3)