CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JULIANE KOKOTT

prezentate la 8 mai 2013 ( 1 )

Cauza C‑251/12

Christian van Buggenhout și Ilse van de Mierop (lichidatori ai Grontimmo SA)

împotriva

Banque Internationale à Luxembourg

[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal de commerce de Bruxelles (Belgia)]

„Cooperare judiciară în materie civilă — Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 — Procedură de insolvență — Obligație în beneficiul debitorului supus unei proceduri de insolvență — Plată efectuată de un terț către un creditor al debitorului supus unei proceduri de insolvență — Necunoașterea faptului că s‑a deschis procedura de insolvență”

I – Introducere

1. Prezenta cauză ridică, pentru prima dată, problema interpretării articolului 24 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență ( 2 ). Această normă protejează buna‑credință a persoanei care, fără să fi avut cunoștință despre deschiderea procedurii de insolvență, execută o obligație față de debitorul din procedura de insolvență, când, de fapt, ar fi putut executa în mod liberator obligația numai către administratorul judiciar.

2. În litigiul principal, administratorii judiciari solicită unei bănci plata unei sume disponibile inițial în contul debitoarei din procedura de insolvență, achitată însă de bancă unui terț la prezentarea unui cec emis de aceasta, în temeiul unei instrucțiuni formulate de către debitoarea din procedura de insolvență anterior deschiderii procedurii respective. Banca refuză să plătească a doua oară, de această dată către administratorii judiciari, și invocă în acest sens ca argument articolul 24 din regulament.

II – Cadrul juridic

3. Articolul 24 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1346/2000 prevede: „Executarea unei obligații în favoarea debitorului (1) Persoana care execută, într‑un stat membru, o obligație în beneficiul debitorului supus unei proceduri de insolvență deschise într‑un alt stat membru, în loc să o fi executat în beneficiul lichidatorului acelei proceduri, este considerată liberată dacă nu a avut cunoștință despre deschiderea procedurii.”

III – Situația de fapt și procedura principală

4. La 11 mai 2006, Association des copropriétaires du quartier des Arts a solicitat Tribunal de commerce de Bruxelles deschiderea procedurii falimentului societății GRONTIMMO SA ( 3 ).

5. La 22 și la 24 mai 2006, două societăți au emis cecuri în beneficiul Grontimmo în valoare totală de 1400000 de euro pentru plata parțială a datoriilor lor către Grontimmo.

6. La 29 mai 2006 au fost desemnați administratori noi ai Grontimmo. La aceeași dată, Grontimmo și KOSTNER DEVELOPMENT INC. ( 4 ), o societate de drept panamez, constituită cu puțin timp înainte, au încheiat un acord prin care Grontimmo a achiziționat de la Kostner o opțiune de cumpărare la prețul de 1400000 de euro. Această opțiune de cumpărare privea acțiunile unei societăți de drept luxemburghez, precum și pe cele ale unei societăți de drept din Antilele Olandeze.

7. La 2 iunie 2006, noii administratori ai Grontimmo au transmis către Dexia Internationale Luxembourg ( 5 ) un ordin prin care i se solicita acesteia (i) deschiderea unui cont pentru încasarea cecurilor în valoare însumată de 1400000 de euro și (ii) emiterea unui cec bancar DEXIA în favoarea Kostner, pe seama Grontimmo, pentru suma de 1400000 de euro. La 14 iunie 2006, cecurile în valoare totală de 1399900 de euro au fost transferate în contul Grontimmo deschis la bancă.

8. La 4 iulie 2006, Grontimmo a fost declarată în stare de faliment de Tribunal de commerce de Bruxelles. Pornind de la argumentele instanței de trimitere, conform legislației belgiene, societatea care a intrat în faliment s‑a desistat de drept de toate bunurile sale, această desistare operând de drept de la prima oră a acestei zile. Conform legislației belgiene, în special debitorii terți nu își mai puteau îndeplini obligațiile cu caracter liberator către societatea care a intrat în faliment. Administratorii judiciari au îndeplinit procedurile de publicitate cu privire la deschiderea procedurii numai în Belgia, nu însă și în Luxemburg.

9. La 5 iulie 2006, respectiv ziua următoare declarării falimentului, banca a emis un cec bancar în favoarea Kostner reprezentând prețul opțiunii de cumpărare de 1400000 de euro, în conformitate cu ordinul primit din partea Grontimmo la 2 iunie 2006. Kostner a încasat acest cec chiar în aceeași zi, iar banca a debitat în mod corespunzător contul Grontimmo.

10. Administratorii judiciari ai Grontimmo au pus ulterior banca în întârziere pentru plata sumei achitate către Kostner în contul firmei Grontimmo. Această plată a fost efectuată cu încălcarea desistării acestei societăți de bunuri intrate în faliment și, prin urmare, nu este opozabilă terților.

11. Banca a invocat articolul 24 din Regulamentul nr. 1346/2000 și a precizat că, la 5 iulie 2006, la momentul emiterii și plății cecului în sensul instrucțiunilor primite, nu a avut cunoștință despre falimentul Grontimmo, astfel încât nu ar trebui să procedeze la rambursarea sumei menționate mai sus în beneficiul societății intrate în faliment. Ulterior, administratorii judiciari au formulat în fața instanței de trimitere o cerere de plată împotriva băncii.

IV – Cererea de decizie preliminară și procedura în fața Curții

12. Prin decizia din 26 aprilie 2012, instanța de trimitere a suspendat procedura și a adresat Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Care este interpretarea care trebuie dată termenilor «obligație în beneficiul debitorului» cuprinși în articolul 24 din Regulamentul nr. 1346/2000 din 29 mai 2000? 2) Acești termeni trebuie interpretați ca incluzând o plată efectuată în favoarea unui creditor al debitorului care a intrat în faliment, la cererea acestuia, atunci când partea care a executat această obligație de plată pe seama și în beneficiul debitorului care a intrat în faliment a executat‑o fără a avea cunoștință despre existența unei proceduri de faliment, deschisă împotriva debitorului în alt stat membru?”

13. În procedura în fața Curții au prezentat observații scrise și orale administratorii judiciari ai firmei Grontimmo, Banque Internationale à Luxembourg, guvernul belgian și Comisia Europeană. Guvernul francez și cel portughez au prezentat observații scrise. La ședință a participat și guvernul german.

V – Apreciere juridică

14. Instanța de trimitere solicită Curții interpretarea noțiunii „obligație în beneficiul debitorului [supus unei proceduri de insolvență]” de la articolul 24 din Regulamentul nr. 1346/2000. Aceasta urmărește să se stabilească dacă poate fi inclusă în această categorie și o plată care nu a fost achitată debitorului supus unei proceduri de insolvență, ci, la solicitarea acestuia, unui creditor al debitorului supus unei proceduri de insolvență, în contul și în beneficiul debitorului supus unei proceduri de insolvență.

15. Înainte de a ne ocupa de interpretarea articolului 24, această dispoziție trebuie încadrată pe scurt în contextul general de reglementare al regulamentului. Regulamentul nr. 1346/2000 prevede recunoașterea imediată a hotărârilor privind deschiderea procedurii de insolvență ( 6 ). Recunoașterea automată trebuie să determine extinderea efectelor atribuite procedurii de legea statului de deschidere la toate celelalte state membre ( 7 ). Regulamentul conține în principal norme conflictuale pentru determinarea legislației aplicabile și a instanței competente. Astfel, articolul 4 alineatul (1) din regulament prevede că legea aplicabilă efectelor procedurii de insolvență este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura.

16. Potrivit legislației statelor membre, prin deschiderea procedurii de insolvență, debitorul supus unei proceduri de insolvență pierde, de regulă, dreptul de administrare și de dispoziție asupra patrimoniului său. Astfel, își pierde și competența de încasare: un debitor al debitorului supus unei proceduri de insolvență (debitor terț) nu își mai poate îndeplini obligațiile cu caracter liberator față de debitorul supus unei proceduri de insolvență. Dacă debitorul terț își îndeplinește totuși obligația către debitorul supus unei proceduri de insolvență, acest demers nu are un caracter liberator. Administratorul judiciar competent pentru primirea contravalorii obligației nu poate renunța la aceasta. Din acest motiv, debitorul terț este ținut în principiu în asemenea situație să își îndeplinească din nou obligația, de această dată către administratorul judiciar.

17. Întrucât regulamentul prevede recunoașterea automată a efectelor deschiderii procedurii de insolvență în toate statele membre, debitorii terți sunt expuși, în consecință, pericolului, fără să fi avut cunoștință despre deschiderea procedurii în alt stat membru, de a‑și îndeplini obligația către o persoană fără competență în acest sens. Acest risc este foarte ridicat la deschiderea procedurilor de insolvență în alte state membre, deoarece pentru debitorul terț este aproape imposibil să dispună zilnic de o imagine actualizată a procedurilor deschise în toate celelalte state membre. În mod special, debitorul terț nu se poate limita pur și simplu la cunoașterea publicărilor în statul său membru ale procedurilor de insolvență deschise, deoarece regulamentul nu instituie nicio obligație de comunicare a deschiderii procedurii de insolvență în toate celelalte state membre. Astfel, nici în speță nu a fost comunicată declararea falimentului societății Grontimmo în Luxemburg.

18. În acest context, articolul 24 are ca scop protejarea debitorilor terți care își îndeplinesc obligația cu bună‑credință, spre deosebire de noul cadru juridic ulterior deschiderii procedurii de insolvență ( 8 ). Pentru a proteja aceste persoane care, fără să fi avut cunoștință despre deschiderea procedurii în alt stat membru, execută o obligație față de debitor, când, de fapt, ar fi trebuit să execute obligația față de lichidatorul din cadrul procedurii din alt stat membru, regulamentul prevede caracterul liberator al acestei executări ( 9 ).

19. În opinia noastră, în domeniul de aplicare al articolului 24 din Regulamentul nr. 1346/2000 intră nu doar obligațiile față de debitorul în insolvență care au ca obiect o plată directă către acesta sau transmiterea directă a altui bun către acesta, ci și, cu caracter general, executările către terți, în situația în care debitorul terț efectuează operațiunile respective în temeiul ordinului debitorului supus unei proceduri de insolvență și pe seama acestuia. Și astfel de forme de executare sunt calificate ca „obligație în beneficiul debitorului supus unei proceduri de insolvență” în sensul articolului 24 din Regulamentul nr. 1346/2000. Această concluzie rezultă din interpretarea textului, precum și din spiritul și finalitatea articolului 24 din regulament.

A – Modul de redactare

20. Reclamanții din procedura principală, precum și guvernele belgian, german și portughez argumentează în sensul unei interpretări a termenului „executare” care să includă și o plată efectuată de o bancă (debitor terț) către un creditor al debitorului supus unei proceduri de insolvență, fiind efectuată la solicitarea debitorului supus unei proceduri de insolvență ( 10 ) respectiv cu acordul acestuia ( 11 ).

21. Modul de redactare a articolului 24 din regulament nu se opune unei astfel de interpretări. Această concluzie este aplicabilă cu atât mai mult pentru versiunile engleză, franceză, spaniolă și italiană ale regulamentului, în care este prevăzută „executarea unei obligații în beneficiul debitorului” ( 12 ). O obligație contractuală este executată în beneficiul debitorului supus unei proceduri de insolvență nu numai în situația în care debitorul supus unei proceduri de insolvență obține în acest mod direct o sumă de bani sau un alt bun și, prin aceasta, prin executarea obligației primește, pentru a folosi o figură de stil, în mod direct ceva concret în mână.

22. O „executare a unei obligații în beneficiul debitorului” este asigurată în sens general și în situația în care debitorul terț execută o plată către un terț, însă își îndeplinește în acest mod o obligație care îi revine acestuia, debitorului terț, față de debitorul supus unei proceduri de insolvență. În situația în care obligația asumată față de debitorul supus unei proceduri de insolvență constă, de exemplu, tocmai în a remite un bun către un terț, executarea acestei obligații în beneficiul debitorului este reprezentată de remiterea către terț.

23. Și din perspectiva unui alt aspect, o astfel de executare către un terț poate fi interpretată ca îndeplinire a obligației în beneficiul debitorului supus unei proceduri de insolvență, deoarece, în măsura în care debitorului supus unei proceduri de insolvență îi revine o anumită obligație față de terț, de exemplu de plată pentru stingerea unei creanțe având ca obiect prețul de cumpărare, debitorul supus unei proceduri de insolvență este liberat de obligația sa prin plata efectuată către terț. Plata debitorului terț către terț este efectuată astfel și în acest sens „în beneficiul” debitorului supus unei proceduri de insolvență. Această constatare se aplică și în speță: plata către Kostner este efectuată în beneficiul Grontimmo, aceasta fiind liberată în acest mod de obligația de plată a prețului de cumpărare care îi revenea față de Kostner.

24. Versiunea germană a regulamentului utilizează formularea „wer an einen Schuldner leistet”. La o transpunere literală, de exemplu, în limba franceză, aceasta s-ar traduce mai degrabă cu „celui qui exécute une obligation à l’égard du débiteur”. În acest mod, versiunea germană ar putea fi mai restrictivă decât unele dintre celelalte versiuni lingvistice, care utilizează expresia „zugunsten des Schuldners” (în favoarea debitorului). Cu toate acestea, și formularea în limba germană „wer an einen Schuldner leistet” permite fără rezerve o astfel de interpretare. În accepțiunea curentă, o transmitere constituie o „executare a obligației” în măsura în care transmiterea este efectuată în legătură cu un anumit raport obligațional. Din acest motiv, din punct de vedere lingvistic, se poate vorbi despre o „executare a unei obligații către debitor” și în situația în care un debitor terț efectuează o plată către un terț în temeiul unui raport obligațional existent între acesta și debitorul supus unei proceduri de insolvență. Acest raport obligațional transformă plata către terț într‑o executare a obligației către debitorul supus unei proceduri de insolvență.

25. Această interpretare a articolului 24 din regulament este confirmată și de considerentul (30) al acestuia, potrivit căruia noțiunea de executare de la articolul 24 nu include doar plăți, ci și toate formele de executare a obligațiilor față de lichidatorul din cadrul procedurii ( 13 ). Spre deosebire de o plată, o executare către debitorul supus unei proceduri de insolvență nu trebuie să fie legată în mod necesar de o prestație efectuată direct către acesta.

26. Aspectul dacă există un astfel de raport obligațional între debitorul terț și un debitor supus unei proceduri de insolvență se stabilește, după cum susține în mod întemeiat guvernul german, conform legislației naționale. În speță nu există în mod evident niciun indiciu împotriva unui răspuns afirmativ în această privință. Prin plata efectuată către terț (Kostner), debitorul terț (banca) execută obligația către debitorul supus unei proceduri de insolvență (Grontimmo), îndeplinind obligația instituită prin contractul dintre aceasta și debitorul supus unei proceduri de insolvență, întrucât banca era obligată contractual față de Grontimmo să achite sumele disponibile, la solicitarea Grontimmo, către aceasta direct sau către terți ori – precum în speță – să emită cecuri asociate contului și să le plătească. Prin emiterea și plata cecurilor, banca a intenționat în speță să își îndeplinească obligația asumată față de Grontimmo.

27. În opinia noastră, o situație de natura celei în speță este inclusă fără îndoială în cuprinsul articolului 24 din regulament, fără a fi necesară în acest sens o interpretare extensivă a reglementării în cauză. Emiterea și plata cecurilor cu debitarea contului în beneficiul Koster reprezintă o executare de către bancă a obligației în favoarea clientului său, debitorul supus unei proceduri de insolvență.

B – Interpretare teleologică

28. Astfel cum s‑a menționat deja, regulamentul stabilește recunoașterea automată a unei proceduri de insolvență deschise în alt stat membru, fără a prevedea însă în același timp obligația de a comunica această deschidere în toate statele membre. În acest context, articolul 24 are ca scop protejarea terților care își îndeplinesc cu bună‑credință obligația către debitorul supus unei proceduri de insolvență și care nu mai are capacitatea de a încasa, în contradicție cu noul cadru juridic ulterior deschiderii procedurii de insolvență. Nu trebuie să se impună acestor terți de bună‑credință să execute de două ori aceeași obligație – de această dată către lichidatori.

29. Necesitatea de protejare a terțului de bună‑credință, pentru care executarea obligației către debitorul supus unei proceduri de insolvență ia forma unei prestații către un terț, la solicitarea debitorului respectiv, nu diferă în acest sens de necesitatea de protejare a terțului care își execută obligația prin transmitere directă către debitorul supus unei proceduri de insolvență, deoarece, în ambele situații, debitorul terț își îndeplinește obligația asumată prin contract față de debitorul supus unei proceduri de insolvență numai pentru că nu deține nicio informație cu privire la insolvența acestuia.

30. Această concluzie este confirmată și de examinarea situației de fapt din cauza principală. În situația în care o bancă nu deține nicio informație despre deschiderea procedurii de insolvență cu privire la patrimoniul clientului său în alt stat membru, nu există nicio justificare pentru ca, în situația în care, ca urmare a unei obligații de emitere și de plată de cecuri, asumată valabil de aceasta înainte de deschiderea procedurii de insolvență, achită unui terț o sumă disponibilă în contul debitorului supus unei proceduri de insolvență fără să cunoască existența insolvenței, banca să se afle într‑o poziție mai puțin favorabilă în comparație cu un caz de plată directă a sumei din cont către debitorul supus unei proceduri de insolvență.

31. În acest context, instanța de trimitere menționează în mod justificat că nu se poate solicita unei bănci să verifice zilnic, anterior executării ordinelor de plată transmise de către clienții străini, comunicările cu privire la insolvențele din alte state membre sau să solicite emiterea unui certificat cu privire la inexistența unei proceduri de insolvență care, oricum, ar prezenta relevanță numai în ziua emiterii acestuia. O altă interpretare ar produce, astfel cum au argumentat în mod justificat anumite state membre, efecte adverse semnificative asupra operațiunilor transfrontaliere de plată.

32. Faptul că, în speță, ar putea fi vorba despre o operațiune prin care debitorul supus unei proceduri de insolvență a diminuat masa credală, probabil cu intenția de a produce un prejudiciu sau de a săvârși o fraudă, nu justifică o interpretare restrictivă a articolului 24 din regulament în dauna băncii, întrucât tocmai buna‑credință a acesteia trebuie protejată prin această prevedere. Dacă ar fi avut cunoștință de exercitarea unei măsuri de dispoziție abuzive de către debitoarea supusă unei proceduri de insolvență, banca nu ar fi fost, fără îndoială, de bună‑credință și nu ar fi avut posibilitatea de a beneficia de drepturi în temeiul articolului 24 din regulament.

33. Nu este convingător nici argumentul Comisiei potrivit căruia interpretarea susținută în speță ar favoriza diminuarea masei credale. În acest context nu există nicio diferență între situația în care debitorul supus unei proceduri de insolvență diminuează masa credală prin solicitarea de plată a unei sume disponibile în cont în beneficiul său și prin transferarea ulterioară a sumei respective în numerar către un terț care nu poate fi controlat și situația în care apelează la banca sa pentru efectuarea plății. În ambele situații se încalcă legislația națională, cu eventuala posibilitate de urmărire penală sau de altă natură a debitorului supus unei proceduri de insolvență. Nu se identifică însă niciun motiv pentru care banca ar trebui să răspundă numai în a doua situație.

34. În măsura în care Comisia susține că trebuie să se stabilească în cadrul dreptului național dacă acesta conține o normă privind buna‑credință potrivit căreia o bancă aflată într‑o situație de natura celei prezentate în speță ar putea fi exonerată de o obligație de plată, aceasta contravine ideii de armonizare promovate prin articolul 24 din Regulamentul nr. 1346/2000. Spre deosebire de majoritatea celorlalte dispoziții din regulament, articolul 24 nu face trimitere la legislația națională, ci conține o reglementare distinctă, de drept material, care trebuie să se aplice unitar în toate statele membre. Din acest motiv se impune și interpretarea autonomă la nivelul Uniunii a acestei norme, astfel cum am arătat mai sus.

35. În concluzie, Comisia susține opinia conform căreia, în calitate de normă derogatorie de la principiul recunoașterii automate a deciziei de deschidere a procedurii, articolul 24 trebuie interpretat de la început în mod restrictiv. Acest argument nu poate fi reținut în speță, deoarece textul prevederii include în mod direct interpretarea susținută și nu constituie, de exemplu – astfel cum susține Comisia –, o interpretare extensivă inacceptabilă.

VI – Concluzie

36. Propunem, prin urmare, să se răspundă la cererea de decizie preliminară după cum urmează: „O plată către un creditor al debitorului supus unei proceduri de insolvență constituie o executare a unei obligații «în beneficiul debitorului» în sensul articolului 24 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență dacă această plată este efectuată pentru executarea unei obligații asumate față de debitorul supus unei proceduri de insolvență.”

( 1 ) Limba originală: germana.

( 2 ) JO L 160, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143.

( 3 ) Denumită în continuare „Grontimmo”.

( 4 ) Denumită în continuare „Kostner”.

( 5 ) În prezent, Banque Internationale à Luxembourg, denumită în continuare „banca pârâtă” sau „banca”.

( 6 ) A se vedea considerentul (22) al Regulamentului nr. 1346/2000.

( 7 ) A se vedea considerentul (22) al Regulamentului nr. 1346/2000.

( 8 ) A se vedea considerentul (30) al regulamentului.

( 9 ) A se vedea, din nou, considerentul (30) al regulamentului.

( 10 ) Guvernele belgian și portughez, precum și reclamanții din litigiul principal.

( 11 ) Guvernul german.

( 12 ) „Exécution au profit du débiteur”, „where an obligation has been honoured in a Member State for the benefit of a debtor”, „ejecución a favor del deudor” și „prestazioni a favore del debitore”.

( 13 ) Virgós, M., și Schmit, E., Erläuternder Bericht zu dem EU-Übereinkommen über Insolvenzverfahren, deutsche Fassung nach Überarbeitung durch die Gruppe der Rechts- und Sprachsachverständigen, Der Rat der Europäischen Union, Doc. 6500/1/96 REV 1, punctul 187.