CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

VERICA TRSTENJAK

prezentate la 6 septembrie 2012 ( 1 )

Cauza C-206/11

Georg Köck

împotriva

Schutzverband gegen unlauteren Wettbewerb

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Oberster Gerichtshof (Austria)]

„Directiva 2005/29/CE — Armonizare — Protecția consumatorilor — Practici comerciale neloiale ale întreprinderilor — Adoptarea instrumentelor procedurale de combatere a practicilor comerciale neloiale — Reglementarea unui stat membru conform căreia pentru anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri este necesară o autorizație prealabilă din partea unei autorități”

Cuprins

I – Introducere II – Cadrul juridic 1. Dreptul Uniunii 2. Dreptul național III – Situația de fapt, acțiunea principală și întrebarea preliminară IV – Procedura în fața Curții V – Principalele argumente ale părților VI – Apreciere juridică A – Observații introductive B – Analiza problemelor de drept 1. Aplicabilitatea Directivei 2005/29 a) Domeniul de aplicare ratione materiae b) Domeniul de aplicare ratione personae c) Inexistența unei situații derogatorii d) Concluzie intermediară 2. Aspecte procedurale ale întrebării preliminare a) Competența autorităților administrative naționale privind controlul b) Competența autorităților privind efectuarea unui control ex ante c) Compatibilitatea cu directiva a unei interdicții legale sancționate penal sub rezerva autorizării d) Controlul judiciar al deciziilor adoptate de autorități i) Expunerea problemei ii) Marja de apreciere a statelor membre în ceea ce privește aspectele procedurale iii) Interzicerea eludării obligației de a efectua o apreciere a fiecărui caz în parte e) Concluzie intermediară 3. Aspectele de drept material ale întrebării preliminare a) Considerații generale b) Analiza structurii celor două reglementări i) Structura normativă a Directivei 2005/29 ii) Dispozițiile materiale ale UWG referitoare la anunțarea vânzărilor întregului stoc de mărfuri c) Compatibilitatea dispozițiilor materiale cu Directiva 2005/29 i) Instituirea unor interdicții generale ii) Cerința privind existența unor motive pentru anunțarea vânzării întregului stoc de mărfuri – Anunțul privind încetarea și relocarea activității comerciale – Alte motive enumerate la articolul 33b punctul 4 din UWG d) Concluzie intermediară 4. Concluzii recapitulative VII – Concluzie

I – Introducere

1. Comerțul și problema corelativă privind protecția părților implicate în raporturile de schimb, cunoscute astăzi sub denumirea de întreprinzători și consumatori, s-au bucurat încă din mitologiile greacă și romană de o atenție deosebită. Nici chiar zeii nu rămâneau nepăsători când era vorba să-i protejeze pe negustori și pe cumpărători. Bunăoară, zeul Hermes în mitologia greacă (și zeul Mercur în mitologia romană) era zeul-protector al comercianților, al drumurilor, al călătorilor și al păstorilor. În ziua de astăzi, însă, cumpărătorii și negustorii nu mai sunt apărați de zei, ci de legile și de instanțele create de om pentru a apăra și a concilia în mod adecvat interesele consumatorilor și ale comercianților.

2. În cadrul prezentei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare în temeiul articolului 267 TFUE, Oberster Gerichtshof din Austria (denumită în continuare „instanța de trimitere”) solicită Curții de Justiție a Uniunii Europene interpretarea Directivei 2005/29/CE privind practicile comerciale neloiale de pe piața internă ( 2 ). În esență, este vorba despre problema dacă dispozițiile acestei directive se opun unei reglementări naționale potrivit căreia pentru anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri este necesară autorizația prealabilă din partea unei autorități administrative.

3. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Köck, întreprinzător particular, pe de o parte, și Schutzverband gegen unlauteren Wettbewerb (denumită în continuare „Schutzverband”), o instituție care, conform dreptului intern, are un interes legitim în combaterea practicilor comerciale neloiale, pe de altă parte. Litigiul dintre cele două părți are ca obiect aspectul dacă domnul Köck avea dreptul să anunțe vânzarea întregului stoc de mărfuri fără a fi obținut autorizația din partea autorității administrative de circumscripție, necesară conform dreptului intern. În acest context, se ridică, printre altele, problema dacă Directiva 2005/29 permite unui stat membru ca, în perioada procesului de transpunere a acestei directive în ordinea juridică internă, să condiționeze anunțul privind vânzarea întregului stoc de mărfuri de o autorizare prealabilă generală, iar în caz de neîndeplinire a obligației de autorizare prevăzute prin lege să prevadă răspunderea delictuală a contravenientului, fără să se procedeze în cauză la o analiză a caracterului loial al unei astfel de practici comerciale.

4. Prezenta cauză este diferită sub un aspect esențial de alte cauze în care Curții i s-a solicitat, de asemenea, să se pronunțe cu privire la transpunerea conformă din perspectiva dreptului Uniunii a Directivei 2005/29, și anume sub aspectul că în speță nu este vorba numai despre transpunerea prevederilor de drept material ale directivei, ci, în primul rând, despre adoptarea instrumentelor procedurale de combatere a practicilor comerciale neloiale în cadrul ordinilor juridice din fiecare stat membru. Prin urmare, trebuie să analizăm problema dacă legiuitorul Uniunii s-a îndepărtat de practica unei armonizări complete, în principiu, în cazul dispozițiilor de drept material ale directivelor, lăsând astfel statelor membre libertatea de a alege mijloacele procedurale necesare.

II – Cadrul juridic

1. Dreptul Uniunii

5. Articolul 1 din Directiva 2005/29 prevede: „Obiectivul prezentei directivei este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor.”

6. Articolul 2 din Directiva 2005/29 prevede: „În sensul prezentei directive: […] (d) «practici ale întreprinderilor față de consumatori» (denumite în continuare practici comerciale) înseamnă orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori; […]”

7. Articolul 3 alineatul (1) din directivă prevede: „Prezenta directivă se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul 5 înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs.”

8. Articolul 5 din directivă, intitulat „Interzicerea practicilor comerciale neloiale”, prevede: „(1) Se interzic practicile comerciale neloiale. (2) O practică comercială este neloială în cazul în care: (a) este contrară cerințelor diligenței profesionale și (b) denaturează sau poate denatura semnificativ comportamentul economic cu privire la un produs al consumatorului mediu la care ajunge sau căruia îi este adresat sau al membrului mediu al unui grup în cazul în care o practică comercială este orientată către un grup particular de consumatori. […] (5) Anexa I conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație. Lista unică se aplică în toate statele membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.”

9. Articolul 11 din directivă, intitulat „Punerea în aplicare”, prevede: „(1) Statele membre asigură existența unor mijloace adecvate și eficiente de combatere a practicilor comerciale neloiale pentru a pune în aplicare respectarea dispozițiilor prezentei directive în interesul consumatorilor. Aceste mijloace includ dispozițiile legale în baza cărora persoanele sau organizațiile care au, în conformitate cu legislația internă, un interes legitim în combaterea practicilor comerciale neloiale, inclusiv concurenții, pot: (a) să intenteze o acțiune în instanță împotriva practicilor comerciale neloiale și/sau (b) să aducă practicile comerciale neloiale în atenția unei autorități administrative competente fie pentru a pronunța o hotărâre cu privire la reclamații, fie pentru a iniția procedurile judiciare corespunzătoare. […] (2) În cadrul dispozițiilor legale menționate la alineatul (1), statele membre conferă instanțelor judecătorești sau autorităților administrative, în cazul în care ele consideră că asemenea măsuri sunt necesare, ținând seama de toate interesele implicate și, în special, de interesul public, competențele necesare: (a) pentru a ordona încetarea sau a institui proceduri legale corespunzătoare pentru un ordin de încetare a practicilor comerciale neloiale sau (b) în cazul în care practica comercială neloială nu a fost încă aplicată dar este iminentă, pentru a ordona interzicerea practicii sau a institui procedurile judiciare corespunzătoare pentru un ordin de interzicere a practicilor comerciale neloiale chiar dacă nu există o dovadă a pierderii sau a prejudiciului real ori a intenției sau a neglijenței din partea comerciantului. Statele membre dispun ca măsurile prevăzute la primul paragraf să fie adoptate prin procedură accelerată: — fie cu efect provizoriu, — fie cu efect definitiv, înțelegând că fiecare stat membru trebuie să decidă pe care dintre cele două opțiuni o va reține. De asemenea, statele membre pot acorda instanțelor judecătorești sau autorităților administrative competențe care să le permită, în vederea eliminării efectelor persistente ale practicilor comerciale neloiale a căror încetare a fost ordonată prin hotărâre finală: (a) să solicite publicarea respectivei hotărâri […]; (b) să solicite suplimentar publicarea unei declarații de corectare. […] În cazul în care competențele menționate la alineatul (2) sunt exercitate exclusiv de către o autoritate administrativă, motivarea hotărârilor trebuie comunicată întotdeauna. De asemenea, în acest caz trebuie prevăzute proceduri prin care exercitarea inadecvată sau nemotivată a competențelor de către autoritatea administrativă sau eșecul inadecvat sau nemotivat de a exercita competențele menționate pot face obiectul unei căi de atac judiciare.”

10. Anexa I la directivă („Practici comerciale considerate neloiale în orice situație”) cuprinde în special următoarele practici comerciale înșelătoare: „4. A afirma că un comerciant (inclusiv practicile sale comerciale) sau un produs a fost agreat, aprobat sau autorizat de un organism public sau privat fără un temei real sau fără a îndeplini condițiile necesare pentru agrearea, aprobarea sau autorizarea obținută. […] 7. Declarația falsă că un produs nu va fi disponibil decât pentru un interval de timp foarte scurt sau doar în condiții speciale pentru un interval de timp foarte scurt, pentru a determina decizia imediată a consumatorilor și pentru a-i priva de timpul de gândire necesar și de posibilitatea de a face o alegere în cunoștință de cauză. […] 15. Comerciantul afirmă că este pe cale să își înceteze activitatea sau să își mute sediul fără a intenționa de fapt acest lucru.”

2. Dreptul național

11. Directiva 2005/29 a fost transpusă în Austria, începând cu 12 decembrie 2007, printr-o modificare ( 3 ) a Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1984 ( 4 ) (Legea federală privind combaterea concurenței neloiale din 1984) (denumită în continuare „UWG”).

12. Punctul 7 din anexa I la Directiva 2005/29 a fost preluat fără modificări la punctul 7 din anexa la noua UWG. Secțiunea 4a din UWG (articolele 33a-33f), care a fost introdusă în UWG încă din anul 1992, cuprinde următoarele prevederi cu privire la „Anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri”: „Articolul 33a (1) În sensul prezentei legi federale, anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri înseamnă toate informările publice sau alte comunicări destinate unui cerc mai larg de persoane, care sugerează intenția de a vinde cu amănuntul într-un termen scurt cantități mai mari de produse și, de asemenea, care sunt de natură să creeze impresia că agentul comercial este silit de împrejurări deosebite să vândă într-un termen scurt și, prin urmare, oferă produsele în condiții sau la prețuri extraordinar de avantajoase. Anunțurile sau comunicările în care apar formulări precum «Vânzarea tuturor produselor», «Lichidarea stocului», «Închiderea magazinului», «Vânzare rapidă», «Vânzare la prețuri excepționale», «Lichidare de stoc» sau alte formulări cu același înțeles reprezintă, de asemenea, anunțuri de lichidare a stocului de mărfuri. (2) Totuși, în sfera de aplicare a articolelor 33a-33e nu intră informările publice și comunicările referitoare la soldurile de sfârșit de sezon, vânzările sezoniere cu preț redus pentru lichidarea stocurilor, vânzările efectuate înainte de inventar pentru diminuarea stocurilor și alte vânzări promoționale similare curente realizate, în general, în sectorul de activitate respectiv și în anumite sezoane (de exemplu «săptămâna albă», «săptămâna paltoanelor»). (3) Această dispoziție nu aduce atingere punctului 7 din anexă. Articolul 33b Anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri este permisă numai cu autorizația autorității administrative de circumscripție în a cărei rază teritorială este situată unitatea unde se realizează vânzarea respectivă. Solicitarea autorizației trebuie să se realizeze în scris și să conțină următoarele date: 1. produsele care urmează să fie vândute, grupate după cantitate, calitate și valoare comercială; 2. amplasarea exactă a unității unde se realizează vânzarea întregului stoc de mărfuri; 3. perioada în care trebuie să se desfășoare vânzarea întregului stoc de mărfuri; 4. motivele pentru care trebuie să aibă loc vânzarea întregului stoc de mărfuri, precum decesul proprietarului, încetarea activității comerciantului sau încetarea comercializării unei anumite categorii de produse, relocarea magazinului, dezastre naturale și alte motive similare; 5. […] Articolul 33c (1) Înainte de a decide cu privire la cererea [de autorizare], autoritatea administrativă de circumscripție trebuie să solicite Camerei de comerț și industrie a landului în a cărui rază teritorială este situată unitatea unde se realizează vânzarea întregului stoc de mărfuri să își dea avizul în termen de două săptămâni. (2) În termen de o lună de la primirea acestui aviz, autoritatea administrativă de circumscripție trebuie să emită o decizie cu privire la cererea de autorizare. (3) Autorizarea este refuzată în cazul în care nu există motive în sensul articolului 33b punctul 4 sau dacă vânzarea nu urmează să fie anunțată pentru o perioadă continuă. În plus, autorizarea este refuzată în cazul în care vânzarea va avea loc în perioada cuprinsă între începutul penultimei săptămâni înainte de Paști și Rusalii, în perioada cuprinsă între 15 noiembrie și Crăciun sau dacă vânzarea trebuie să dureze mai mult de o jumătate de an, cu excepția cazului în care este vorba despre decesul unui comerciant, dezastre naturale sau alte cazuri care pot fi luate în considerare în mod similar. Dacă activitatea comercială nu s-a desfășurat de cel puțin trei ani, autorizația se acordă numai în cazul decesului comerciantului, în caz de calamități naturale sau în alte cazuri care pot fi luate în considerare în mod similar. (4) […] Articolul 33d (1) Orice anunț referitor la o vânzare a întregului stoc de mărfuri trebuie să conțină motivele pentru vânzarea într-un termen scurt, perioada în care trebuie să se desfășoare vânzarea întregului stoc de mărfuri și o descriere generică a produselor oferite spre vânzare. Aceste date trebuie să corespundă cu cele din decizia de autorizare. (2) După expirarea perioadei de vânzare indicate în decizia de autorizare este interzis orice anunț referitor la vânzarea întregului stoc de mărfuri. (3) În cursul perioadei de vânzare indicate în decizia de autorizare, vânzarea produselor descrise în anunț este permisă numai în cantitatea precizată în decizia de autorizare. Este interzisă orice reaprovizionare cu produse din această categorie. (4) […]”

13. Articolul 34 alineatul 3 din UWG cuprinde următoarea dispoziție referitoare, printre altele, la secțiunea 4a: „Împotriva persoanei care încălcă dispozițiile din prezenta secțiune se poate formula o acțiune în încetare și, în caz de vinovăție, o acțiune în despăgubire, fără a aduce atingere declanșării procedurii de urmărire penală. Acțiunea poate fi introdusă numai pe calea dreptului comun. […]”

III – Situația de fapt, acțiunea principală și întrebarea preliminară

14. Domnul Köck este întreprinzător particular în Innsbruck. Acesta a anunțat „lichidarea totală a stocului” său de produse printr-un anunț în ziar și a făcut publicitate în acest scop în fața magazinului său prin panouri cu afișe și prin afișe lipite pe geam. Pe lângă expresia „lichidare totală de stoc”, acesta a mai utilizat în anunț și formulări precum „Trebuie să dispară tot!” și „reduceri de până la 90 %”. Domnul Köck nu obținuse de la autoritatea administrativă de circumscripție autorizația pentru anunțarea vânzării întregului stoc de mărfuri.

15. Schutzverband consideră că anunțul încalcă articolul 33a și urm. din UWG. Potrivit acestor articole, anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri făcută de domnul Köck este permisă numai după autorizarea prealabilă de către autoritatea administrativă de circumscripție. Această reglementare este compatibilă cu Directiva privind practicile comerciale neloiale și, prin urmare, trebuie aplicată în continuare.

16. Prin urmare, Schutzverband a solicitat Landesgericht Innsbruck să interzică domnului Köck, printr-o ordonanță referitoare la măsurile asigurătorii, să anunțe o vânzare a întregului stocului de mărfuri în lipsa autorizației necesare din partea autorității administrative de circumscripție. Domnul Köck contestă încălcarea dispozițiilor cu privire la vânzarea întregului stoc de mărfuri. Acesta consideră că a efectuat doar o soldare în sensul articolului 33a alineatul 2 din UWG, care nu necesită autorizare. Prin ordonanța din 15 iunie 2010, Landesgericht Innsbruck s-a pronunțat în favoarea domnului Köck.

17. În urma apelului formulat de Schutzverband, Oberlandesgericht Innsbruck a încuviințat, prin ordonanța din 6 august 2010, măsura provizorie solicitată. În opinia instanței de recurs, intimatul a publicat un anunț pentru care era necesară o autorizație în sensul articolului 33a alineatul 1 din UWG. Întrucât acesta nu dispunea de autorizația prevăzută la articolul 33b din UWG, s-a admis cererea de încetare formulată în temeiul articolului 34 alineatul 3 din UWG.

18. Împotriva acestei ordonanțe, domnul Köck a formulat recurs la Oberster Gerichtshof. Conform aprecierii preliminare a Oberster Gerichtshof, recursul ar trebui să fie respins în temeiul articolului 33a și urm. din UWG. Totuși, Oberster Gerichtshof are îndoieli privind compatibilitatea acestor dispoziții cu Directiva 2005/29. Prin urmare, a suspendat judecarea recursului și a adresat Curții următoarea întrebare preliminară: Articolul 3 alineatul (1) și articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2005/29 sau alte dispoziții din această directivă se opun unei reglementări naționale potrivit căreia anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri fără autorizație din partea autorității administrative competente nu este permisă și care, prin urmare, trebuie să fie interzisă în cadrul unei proceduri judiciare fără ca instanța să mai fie obligată să verifice în această procedură caracterul înșelător, agresiv sau neloial al unei astfel de practici comerciale?

IV – Procedura în fața Curții

19. Decizia de trimitere din 12 aprilie 2011 a fost primită la grefa Curții de Justiție la 2 mai 2011.

20. Părțile din acțiunea principală, guvernul Republicii Austria și cel al Regatului Belgiei, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise în termenul prevăzut la articolul 23 din Statutul Curții.

21. În ședința din 21 mai 2012, reprezentanții părților din acțiunea principală, cei ai guvernelor Republicii Austria și Regatului Belgiei, precum și reprezentantul Comisiei au prezentat observații orale.

V – Principalele argumente ale părților

22. Domnul Köck propune Curții să răspundă afirmativ la întrebarea preliminară. În opinia sa, o reglementare legală precum cea în discuție, care permite autorităților administrative să refuze acordarea unei autorizații în vederea anunțării unei vânzări a întregului stoc de mărfuri, chiar în cazul în care practica comercială respectivă nu este sub niciun aspect înșelătoare, agresivă sau neloială, este incompatibilă cu Directiva 2005/29.

23. Acesta consideră că Directiva 2005/29 este aplicabilă în acțiunea principală întrucât, pe de o parte, anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri corespunde definiției unei practici comerciale, iar pe de altă parte, dispozițiile naționale în discuție au drept obiectiv nu numai protejarea concurenților, ci și a consumatorilor. Preventiv, domnul Köck invocă faptul că anunțurile făcute de el nu reprezentau anunțuri de vânzare a întregului stoc de mărfuri pentru care era necesară o autorizație în sensul articolului 33a alineatul 1 din UWG, ci, dimpotrivă, o soldare conform articolului 33a alineatul 2 din UWG, care nu necesita o astfel de autorizație.

24. În continuare, acesta susține că punctul 7 din anexa I la Directiva 2005/29 nu este aplicabil în acțiunea principală întrucât nu a făcut nicio afirmație expresă cu privire la o durată specială în care urma să aibă loc vânzarea întregului stoc de mărfuri care reprezenta în realitate o soldare. În plus, domnul Köck invocă faptul că dreptul național nu asigură protecția juridică a particularilor, întrucât înlăturarea de la aplicare a articolului 33c alineatul 3 din UWG, pusă în practică în cadrul unei proceduri administrative, pentru motivul că acesta este incompatibil cu dreptul Uniunii, nu poate fi cunoscută de întreprinderea respectivă.

25. Atât Schutzverband, cât și guvernul austriac consideră că dispozițiile naționale în discuție referitoare la autorizarea administrativă a vânzărilor întregului stoc de mărfuri nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2005/29. Această opinie este susținută atât de considerentul (9), cât și de articolul 3 alineatul (8) din directivă, conform căruia directiva „nu aduce atingere condițiilor de stabilire sau măsurilor de autorizare”. Potrivit guvernului austriac, inaplicabilitatea Directivei 2005/29 rezultă și din faptul că aceasta nu este aplicabilă raporturilor juridice dintre întreprinderi și autorități.

26. Preventiv, ambele părți la procedură prezintă argumente pentru cazul în care Curtea se va pronunța totuși în favoarea aplicării Directivei 2005/29. Astfel, acestea fac referire, printre altele, la faptul că în Austria cele mai multe vânzări ale întregului stoc de mărfuri, cum sunt, de exemplu, soldurile la sfârșit de sezon și vânzările efectuate înainte de inventar pentru diminuarea stocurilor etc., nu sunt nici interzise, nici condiționate de autorizarea prealabilă. Autorizația este necesară numai în cazul anunțurilor privind anumite vânzări speciale ale întregului stoc de mărfuri. Prin urmare, reglementarea națională în discuție nu reprezintă, în principiu, o interdicție generală a anumitor practici comerciale. În plus, articolul 11 din directivă autorizează statele membre să introducă mijloace adecvate și eficiente de combatere a practicilor comerciale neloiale. În opinia guvernului austriac, acestea includ și un control ex ante al practicilor comerciale neloiale care prezintă anumite avantaje, față de un simplu control ex post. Cel puțin în cazul anunțurilor privind vânzările întregului stoc de mărfuri, controlul ex post nu atinge în mod satisfăcător obiectivul stabilit la articolul 13 din directivă, și anume acela de a stabili sancțiuni eficiente, proporționale și disuasive în cazul încălcării legislației naționale de transpunere.

27. Ambele părți la procedură își exprimă poziția față de normele de procedură administrative și judiciare prevăzute de legislația austriacă. În acest context, Schutzverband face referire la obligația autorităților austriece, în cadrul procedurii de verificare a cererii de autorizare, de a interpreta dispozițiile naționale în lumina obiectivului Directivei 2005/29 în vederea atingerii scopului urmărit de directivă. În continuare, acesta subliniază că, de regulă, instanța învestită cu judecarea unei acțiuni în încetare verifică dacă există un anunț în sensul articolului 33a din UWG. În cazul în care există un anunț de vânzare pentru care este necesară o autorizație administrativă prealabilă fără a avea autorizația respectivă, acest lucru ar fi în orice caz contrar cerințelor diligenței profesionale în sensul articolului 5 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2005/29. La rândul său, guvernul austriac arată că autoritățile administrative austriece trebuie să autorizeze anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri în măsura în care acest anunț nu este înșelător și nu încalcă prevederile articolelor 8 și 9 din Directiva 2005/29.

28. Schutzverband propune Curții să răspundă negativ la întrebarea preliminară. Guvernul austriac propune, la rândul său, să se răspundă la întrebarea preliminară că Directiva 2005/29 nu se opune unei reglementări naționale conform căreia pentru anunțarea anumitor lichidări speciale ale stocurilor de mărfuri este necesară o autorizație administrativă.

29. Guvernul belgian propune Curții să răspundă la întrebarea preliminară că Directiva 2005/29 nu se opune unei reglementări naționale care condiționează anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri de obținerea prealabilă a unei autorizații, în măsura în care prin această autorizare se urmărește exclusiv protejarea intereselor unor concurenți. Acest ultim aspect trebuie, însă, apreciat de instanța națională. În plus, guvernul belgian subliniază că practica comercială amintită anterior nu se numără printre practicile menționate în anexa I la directivă.

30. Comisia propune Curții să răspundă afirmativ la întrebarea preliminară. În ceea ce privește aplicabilitatea Directivei 2005/29 în acțiunea principală, Comisia subliniază că anunțurile privind vânzările întregului stoc de mărfuri trebuie împărțite pe categorii. În plus, aceasta susține că dispozițiile în litigiu au drept scop nu numai protecția concurenților, ci și a consumatorilor. O interdicție generală sub rezerva obținerii unei autorizații, astfel cum prevede reglementarea națională în discuție, nu este însă compatibilă cu articolul 5 alineatele (2), (4) și (5) din Directiva 2005/29 și nici cu punctele 7 și 15 din anexa I. Mai mult, un asemenea mecanism nu se situează pe linia deplinei armonizări urmărite prin directivă. De asemenea, articolul 11 din directivă, conform căruia statele membre trebuie să introducă mijloace adecvate și eficiente de combatere a practicilor comerciale neloiale, nu prevede niciun control ex ante al tuturor acestor practici comerciale de către autoritățile administrative naționale. Dispozițiile naționale în discuție ar putea fi astfel cu atât mai puțin justificate prin articolul 3 alineatul (8) din directivă, întrucât prevederea din directivă se aplică numai profesiilor reglementate, situație care nu se regăsește în acțiunea principală. În opinia Comisiei, din punctul 4 din anexa I la directivă nu se poate deduce niciun argument care să susțină admisibilitatea unei interdicții generale sub rezerva obținerii unei autorizații.

VI – Apreciere juridică

A – Observații introductive

31. Legiuitorul Uniunii a stabilit data de 12 iunie 2007 ca termen de transpunere a Directivei 2005/29 pentru statele membre, astfel încât la 12 decembrie 2007 directiva urma să se aplice în mod definitiv. După ce, odată cu expirarea acestui termen, toate statele membre și-au îndeplinit obligația de transpunere și de aplicare a directivei în termenul prevăzut ( 5 ), a urmat problema privind transpunerea corespunzătoare în fiecare dintre ordinile juridice ale statelor membre. Astfel, numai printr-o transpunere optimă se poate asigura atingerea obiectivului directivei, și anume de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor, printr-o apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor ( 6 ).

32. Curtea, sesizată cu mai multe cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare care vizau transpunerea conformă a directivei în Belgia ( 7 ), în Germania ( 8 ), în Polonia ( 9 ), în Austria ( 10 ) și în Suedia ( 11 ), a avut ocazia să își exprime indirect poziția ( 12 ). Astfel, deși competența Curții în cadrul cererilor de pronunțare a unor hotărâri preliminare este, conform articolului 267 TFUE, de a interpreta directiva, iar nu de a se pronunța cu privire la compatibilitatea unei reglementări naționale cu dreptul Uniunii ( 13 ), tocmai această activitate de interpretare a contribuit la o mai bună înțelegere a semnificației și a întinderii fiecărei dispoziții în parte a directivei. Acest lucru a ajutat statele membre să își adapteze ulterior normele de transpunere, astfel încât să le alinieze cerințelor dreptului Uniunii ( 14 ).

33. Până în prezent, cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de instanțele naționale erau în legătură numai cu acele dispoziții ale directivei în temeiul cărora se poate aprecia caracterul neloial al practicilor comerciale. În această privință, s-a putut constata că incompatibilitatea respectivelor dispoziții naționale era, în esență, cauzată de faptul că acestea se înscriau în direcția opusă armonizării depline urmărite de directivă în materia practicilor comerciale loiale ( 15 ). Prin adoptarea unor interdicții generale pentru practici comerciale individuale, statele membre au intenționat să extindă în mod inadmisibil lista exhaustivă a practicilor comerciale interzise prevăzută în anexa I la directivă ( 16 ). Aceasta a făcut obiectul cauzei C-540/08 (Hotărârea Mediaprint), care se referea la o interdicție privind vânzările cu bonusuri prevăzută de UWG. Astfel, Curtea a constatat și faptul că directiva se opune unei reglementări naționale care prevedea o astfel de interdicție generală ( 17 ).

B – Analiza problemelor de drept

34. Există anumite puncte comune între cauza amintită anterior și prezenta cauză, în măsura în care prin această cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare se solicită Curții să constate dacă reglementarea națională în discuție cu privire la anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri reprezintă, de asemenea, o interdicție generală care contravine Directivei 2005/29. În această privință, nu trebuie pierdut din vedere faptul că problema ridicată are și o componentă procedurală: instanța de trimitere solicită de fapt să se stabilească dacă o interdicție impusă sub rezerva obținerii unei autorizații, astfel cum stipulează legislația austriacă, corespunde prevederilor directivei. În legătură cu acest aspect este problema procedurii prevăzute în instrumentele pentru combaterea practicilor comerciale neloiale, în privința căreia va fi necesar să se examineze dacă directiva permite autorităților administrative să controleze ex ante astfel de practici comerciale. Având în vedere că această problemă nu a făcut până în prezent obiectul jurisprudenței Curții, se impune o analiză separată a acesteia.

35. Pentru a oferi instanței de trimitere un răspuns util, precum și pentru a avea o privire de ansamblu asupra acestei probleme, vom structura analiza întrebării preliminare pe trei domenii diferite: mai întâi, vom examina dacă Directiva 2005/29 este aplicabilă în acțiunea principală, și astfel dacă aceasta poate servi drept criteriu pentru a aprecia conformitatea transpunerii dreptului Uniunii în legislația națională. În continuare, vom aborda problema procedurală menționată anterior. În final, vom examina aspectul dacă dispozițiile naționale referitoare la autorizarea anunțurilor privind vânzarea întregului stoc de mărfuri corespund prevederilor de fond ale directivei.

1. Aplicabilitatea Directivei 2005/29

a) Domeniul de aplicare ratione materiae

36. Pentru a putea intra în domeniul de aplicare ratione materiae al Directivei 2005/29, reglementarea națională în discuție trebuie să aibă ca obiect practicile comerciale ale întreprinderilor față de consumatori. În această privință, trebuie menționat că articolul 2 litera (d) din directivă definește termenul „practici comerciale” printr-o formulare deosebit de largă drept „orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori” ( 18 ). Măsurile de publicitate, precum cea din acțiunea principală, care se referă la vânzarea de mărfuri către consumatori la ocazii speciale și la prețuri reduse, fac fără îndoială parte din strategia economică a unui comerciant și se află în directă legătură cu promovarea și cu vânzarea [unui produs către consumatori]. Prin urmare, acestea reprezintă practici comerciale în sensul definiției sus-menționate, astfel încât dispoziții naționale precum cea în discuție, care reglementează în detaliu exercitarea acestora, intră în domeniul de aplicare material al directivei.

b) Domeniul de aplicare ratione personae

37. Răspunsul la întrebarea dacă reglementarea națională intră în domeniul de aplicare ratione personae al Directivei 2005/29 depinde de împrejurarea dacă aceasta are de asemenea drept obiectiv, ca și directiva, protecția consumatorilor. În Hotărârea Mediaprint ( 19 ), Curtea a reținut că o reglementare națională privind practicile comerciale neloiale intră în domeniul de aplicare al directivei și în cazul în care aceasta urmărește nu doar protecția consumatorilor, ci și alte scopuri. Astfel cum rezultă de fapt din considerentul (6) al directivei, sunt excluse din domeniul de aplicare al directivei numai acele reglementări naționale care aduc atingere doar intereselor economice ale concurenților sau care se referă la o tranzacție între comercianți. Prin urmare, chiar dacă reglementarea privind anunțurile de lichidare de stocuri prevăzută la articolul 33a și urm. din UWG urmărește nu doar protecția consumatorilor, ci și a concurenților sau preponderent a concurenților, aceasta nu ar exclude aplicabilitatea directivei.

38. Astfel cum a explicat Curtea în repetate rânduri în jurisprudența sa ( 20 ), instanța națională căreia îi revine și sarcina de a interpreta dreptul național trebuie să clarifice dacă reglementarea națională are într-adevăr drept obiectiv protecția consumatorilor pentru a putea stabili dacă o asemenea dispoziție intră în domeniul de aplicare al directivei. În acest sens, trebuie să se constate că în cuprinsul trimiterii preliminare ( 21 ) instanța națională reține că în conformitate cu definiția de la articolul 33a alineatul 1 din UWG în cazul unui anunț privind vânzarea întregului stoc de mărfuri este vorba „fără îndoială de o practică comercială în sensul Directivei 2005/29”, astfel încât există convingerea că instanța de trimitere consideră că reglementarea în discuție intră în domeniul de aplicare al directivei. Astfel, se presupune în mod implicit că reglementarea în litigiu are, de asemenea, drept obiectiv protecția consumatorilor.

39. Această concluzie este susținută de câteva elemente. Astfel cum rezultă din argumentele formulate de guvernul austriac ( 22 ) și de Schutzverband ( 23 ), precum și din jurisprudența instanțelor austriece ( 24 ) și din doctrină ( 25 ), obiectivul reglementării privind vânzarea întregului stoc de mărfuri prevăzute la articolul 33a alineatul 1 din UWG constă în prevenirea abuzurilor de lichidări (pretinse) ale stocului de mărfuri sub masca atractivității pe care o prezintă anunțurile publice de vânzări în condiții sau la prețuri mai mult decât avantajoase, pe care un comerciant este obligat să le facă sub imperiul unor împrejurări stringente și excepționale. Această reglementare vizează numai vânzările anunțate ale întregului stoc de mărfuri, care creează în special impresia unor avantaje deosebite la cumpărare. Se poate ușor abuza de astfel de anunțuri pentru a influența psihologic publicul cumpărător și pentru a dezavantaja concurenții. Pentru a contracara aceste efecte, articolul 33a alineatul 1 din UWG condiționează astfel de anunțuri de obținerea unei autorizații din partea unei autorități. În acest mod, se are în vedere atât protecția comercianților și a concurenților față de practicile comerciale neloiale, cât și a clienților față de influențarea psihologică.

40. Prin urmare, având în vedere obiectivele prezentei proceduri, trebuie să se plece de la premisa că această reglementare intră și în domeniul de aplicare ratione personae al Directivei 2005/29, lucru care trebuie, însă, confirmat de instanța de trimitere.

c) Inexistența unei situații derogatorii

41. Aplicabilitatea Directivei 2005/29 ar putea fi confirmată numai în cazul în care în acțiunea principală nu există nicio situație derogatorie. În observațiile sale, Schutzverband pune în discuție aplicabilitatea directivei întemeindu-se pe articolul 3 alineatul (8). Potrivit acestei prevederi, care exclude anumite situații din domeniul de aplicare ratione materiae al directivei, aceasta „nu aduce atingere […] măsurilor de autorizare […] sau altor dispoziții speciale privind profesiile reglementate”. Din această prevedere Schutzverband trage concluzia că dispozițiile privind autorizarea, precum dreptul de control al autorităților, inclusiv dispozițiile articolului 33a alineatul 1 și urm. din UWG cu privire la procedura de autorizare urmată de autoritatea respectivă, inclusiv cuprinsul deciziei adoptate de această autoritate, nu intră în domeniul de aplicare al directivei. Acest argument trebuie însă infirmat, întrucât în acțiunea principală nu este vorba despre o reglementare națională specifică cu privire la o „profesie reglementată” în sensul acestei dispoziții. În concluzie, această situație derogatorie este irelevantă.

d) Concluzie intermediară

42. Având în vedere considerațiile precedente, trebuie să se constate că în acțiunea principală nu există niciun element care să indice că Directiva 2005/29 nu ar fi aplicabilă în acțiunea principală. Clarificarea acestui aspect este, însă, de competența instanței de trimitere.

2. Aspecte procedurale ale întrebării preliminare

43. Odată confirmată, în principiu, aplicabilitatea Directivei 2005/29, trebuie să se verifice în continuare dacă, la adoptarea mijloacelor procedurale necesare transpunerii directivei la nivel național, legiuitorul austriac a ținut seama și de prevederile de drept al Uniunii cuprinse în această directivă. Având în vedere diversitatea problemelor de drept ridicate în cadrul cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare, pentru o perspectivă cât mai bună, vom examina pe rând aceste probleme de drept.

a) Competența autorităților administrative naționale privind controlul

44. Prima problemă procedurală ridicată prin cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare este dacă Directiva 2005/29 permite autorităților administrative să controleze practicile comerciale sub aspectul caracterului neloial al acestora. În opinia noastră, răspunsul la această întrebare rezultă din dispozițiile articolelor 11 și 12 din directivă din care reiese faptul că statele membre au dreptul să instituie, în vederea combaterii practicilor comerciale neloiale, proceduri judiciare și, respectiv, administrative pentru a pune în aplicare respectarea dispozițiilor acestei directive. Caracterul alternativ al celor două tipuri de proceduri, exprimat în mod clar în textul fiecăruia dintre articolele menționate („instanțelor judecătorești sau autorităților administrative”) indică faptul că alegerea procedurii adecvate a fost, în principiu, lăsată la aprecierea statelor membre ( 26 ). În acest context, trebuie să se rețină că Directiva 2005/29 permite într-adevăr să se transfere autorităților administrative sarcina de a controla practicile comerciale din punctul de vedere al caracterului loial.

b) Competența autorităților privind efectuarea unui control ex ante

45. O altă problemă procedurală care se ridică în acest context este, după cum am menționat deja, dacă Directiva 2005/29 permite autorităților administrative efectuarea unui control ex ante al unor astfel de practici comerciale. În această privință, trebuie să se constate, astfel cum a precizat în mod întemeiat instanța de națională în decizia de trimitere ( 27 ), că directiva, în orice caz, nu interzice în mod expres acest control. Din directivă nu rezultă că aceasta ar permite numai un control ex post și că, din acest motiv, ar exclude posibilitatea de a se institui, pentru anumite practici comerciale, o autorizare ex ante de către o autoritate administrativă. Astfel cum vom arăta în continuare, printr-o interpretare literală și sistematică a dispozițiilor relevante pot fi prezentate chiar și argumente în favoarea compatibilității unui astfel de control ex ante cu directiva.

46. Mai întâi, din articolul 11 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2005/29 rezultă obligația statelor membre în temeiul dreptului Uniunii de [a asigura] „existența unor mijloace adecvate și eficiente de combatere a practicilor comerciale neloiale pentru a pune în aplicare respectarea dispozițiilor prezentei directive în interesul consumatorilor”. Acest lucru înseamnă că compatibilitatea unei măsuri adoptate de un stat membru cu directiva este condiționată de caracterul „adecvat” și „eficient” al respectivei măsuri pentru a pune capăt practicilor comerciale neloiale. Astfel cum am arătat în Concluziile noastre prezentate în cauza Banco Español de Crédito ( 28 ), prin aceasta statelor membre le este recunoscută o marjă largă de apreciere ( 29 ), mai ales că în teorie există diferite măsuri care îndeplinesc ambele condiții. În sfârșit, pot fi eliminate numai acele măsuri care sunt în mod evident inadecvate și ineficiente. Astfel cum se poate constata și în cazul altor instrumente legale în materia protecției consumatorilor ( 30 ), această dispoziție ține seama de diferitele tradiții juridice ale statelor membre.

47. Directiva stabilește la articolul 11 alineatele (1) și (2) care sunt măsurile concrete care pot fi adoptate, prevăzând, de exemplu, posibilitatea pentru o persoană sau pentru o organizație care are, în conformitate cu legislația internă, un interes legitim în combaterea practicilor comerciale neloiale, să intenteze o acțiune în instanță împotriva unor astfel de practici comerciale neloiale ( 31 ) și/sau să aducă practicile comerciale neloiale în atenția unei autorități administrative competente. În plus, articolul 11 alineatul (2) prevede o serie de competențe pentru instanțele naționale, respectiv pentru autoritățile administrative, care trebuie acordate acestora [de către statele membre] pentru a putea interzice practicile comerciale neloiale. La acestea se adaugă și posibilitatea de a dispune măsuri provizorii, precum și de a lua măsuri în vederea eliminării efectelor persistente ale acestui tip de practici comerciale. Că lista în care sunt enumerate astfel de măsuri nu este în niciun caz una exhaustivă ( 32 ), ci reprezintă doar un standard minim care trebuie respectat de statele membre ( 33 ), o dovedește prevederea principală de la articolul 11 alineatul (1) primul paragraf care face referire în general la „mijloace”, fără a indica măsuri specifice. Abia la articolul 11 alineatul (1) al doilea paragraf se prevede că mijloacele respective „includ” măsurile enumerate ulterior. Sensul acestei dispoziții este că statele membre trebuie în orice caz să introducă în ordinile lor juridice măsurile indicate în mod expres. Acesta nu permite, însă, să se tragă concluzia că le este interzis din punct de vedere legal să introducă eventual alte proceduri sau acțiuni la fel de adecvate și eficiente.

48. În plus, articolul 11 alineatul (2) litera (b) prevede în mod expres că autoritățile administrative sunt autorizate să interzică practicile comerciale neloiale în cazul în care o astfel de practică „nu a fost încă aplicată, dar este iminentă”. Astfel, directiva vizează o interdicție preventivă dispusă de o autoritate. Atât similitudinea cu acest mecanism de interdicție preventivă, cât și enumerarea neexhaustivă a măsurilor de combatere a practicilor comerciale neloiale fac evidentă compatibilitatea mecanismului de control ex ante cu Directiva 2005/29. Aceeași concluzie este valabilă și în ceea ce privește îndeplinirea criteriilor privind caracterul adecvat și eficient stabilite prin articolul 11 alineatul (1) primul paragraf din directivă, cu atât mai mult cu cât nu ar trebui să existe vreo îndoială cu privire la faptul că o depistare cât mai rapid posibil a practicilor comerciale neloiale contribuie la prevenirea lor înainte ca acestea să producă efectele de denaturare a concurenței.

49. În contextul dat, considerăm că sunt relevante observațiile guvernului austriac ( 34 ) cu privire la obiectivul legislativ urmărit în legătură cu anunțul privind vânzarea întregului stoc de mărfuri. Acesta subliniază că, în cazul lichidării stocului de mărfuri pentru care este necesară o autorizație în sensul articolului 33a și urm. din UWG, nu ar fi eficient un control ex post al practicilor comerciale neloiale întrucât, de cele mai multe ori, după epuizarea stocului de mărfuri întreprinderea respectivă nu mai există. Conform articolului 33a din UWG, prin anunțarea vânzării întregului stoc de mărfuri se înțelege „toate informările publice sau alte comunicări destinate unui cerc mai larg de persoane […], care sugerează intenția de a vinde cu amănuntul într-un termen scurt cantități mai mari de produse și, de asemenea, care sunt de natură să creeze impresia că agentul comercial este silit de împrejurări deosebite să vândă într-un termen scurt și, prin urmare, oferă produsele în condiții sau la prețuri extraordinar de avantajoase. Anunțurile sau comunicările în care apar formulări precum «Vânzarea tuturor produselor», «Lichidarea stocului», «Închiderea magazinului», «Vânzare rapidă», «Vânzare la prețuri excepționale», «Lichidare de stoc» sau alte formulări cu același înțeles reprezintă, de asemenea, anunțuri de lichidare a stocului de mărfuri.”

50. Indiferent dacă anunțurile publice trebuie calificate drept „practici comerciale neloiale” în sensul Directivei 2005/29, aspect care în final se apreciază de la caz la caz, intervenția din timp a autorităților pare a fi justificată de împrejurările sus-amintite ale unei vânzări a întregului stoc de mărfuri la baza cărora stă o urgență specială. Astfel, o reglementare care conferă autorităților administrative competența de a realiza un control ex ante îndeplinește condițiile privind caracterul adecvat și eficient prevăzute la articolul 11 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2005/29.

51. În concluzie, Directiva 2005/29 permite, în principiu, statelor membre să confere autorităților administrative competența de a realiza un control ex ante al practicilor comerciale.

c) Compatibilitatea cu directiva a unei interdicții legale sancționate penal sub rezerva autorizării

52. În cazul în care statelor membre li s-ar recunoaște o astfel de competență, ar trebui, în principiu, să li se recunoască în mod corelativ și competența de a adopta norme de drept procesual care să permită aplicarea unei interdicții legale sub rezerva autorizării în cazul anumitor practici comerciale care ar putea fi eventual calificate drept neloiale. Nu există, în principiu, nicio încălcare a prevederilor Directivei 2005/29 în cazul în care comercianții ar fi obligați prin lege ca, înaintea unei vânzări publice a întregului stoc de mărfuri, să obțină o autorizație din partea autorității competente, cu atât mai mult cu cât această cerință legală nu reprezintă decât o formalitate procedurală care are drept scop facilitarea controlului ex ante de către autoritățile administrative. Dacă nu s-ar cunoaște intenția unui comerciant de a anunța o vânzare a întregului stoc de mărfuri, realizarea unui astfel de control ar fi, astfel cum am menționat deja ( 35 ), cel mai probabil, inutilă. În această privință, o astfel de legiferare a formalităților procedurale interne îndeplinește criteriile privind caracterul adecvat și eficient prevăzute la articolul 11 alineatul (1) primul paragraf din directivă, pentru combaterea practicilor comerciale neloiale.

53. În plus, nu există nicio prevedere în Directiva 2005/29 care să se opună posibilității statelor membre ca, în cadrul adoptării normelor de drept procesual, să prevadă o astfel de interdicție legală sub rezerva autorizării, iar în cazul încălcării interdicției respective autoritățile administrative să se limiteze la a constata lipsa unei autorizații, fără a se pronunța ele însele în cauză în acest stadiu procesual. Totuși, acest lucru este posibil numai cu condiția ca unui comerciant să i se ofere în continuare posibilitatea să urmeze procedura administrativă corespunzătoare și să formuleze o cerere de acordare a unei autorizații, pentru a se da o decizie în cauză de la care trebuie să se continue procedura.

54. Numai într-un astfel de caz legiferarea unei interdicții sub rezerva autorizării dobândește o funcție în cadrul mecanismului procedural creat în vederea asigurării unui control ex ante. În cazul în care comerciantul ar fi lipsit, însă, de o asemenea posibilitate – pentru care în acțiunea principală nu există totuși niciun element care să susțină această ipoteză – o astfel de legiferare ar avea efectul unei interdicții definitive ceea ce ar echivala cu o interdicție generală a exercitării practicilor comerciale pentru care nu există niciun temei în Directiva 2005/29. O astfel de interdicție definitivă ulterioară ar fi contrară nu doar orientării liberale a directivei în favoarea libertății de a desfășura o activitate comercială ( 36 ), ci și structurii normative a directivei conform căreia practicile comerciale sunt, în principiu, permise, în măsura în care nu îndeplinesc criteriile neloialității. Astfel cum a explicat Curtea în Hotărârea Mediaprint, atunci când o practică comercială ce intră în domeniul de aplicare al directivei nu figurează în anexa I la aceasta, respectiva practică nu poate fi considerată neloială și, prin urmare, nu poate fi interzisă decât în urma unei analize specifice, în special în lumina criteriilor prevăzute la articolele 5-9 din directivă ( 37 ). În plus, aceasta ar reprezenta o sancțiune disproporționată în raport cu obiectivul de transpunere a directivei. Vom analiza în detaliu acest aspect în cadrul examinării problemelor de drept material.

55. Împrejurarea că abaterile se sancționează conform articolului 33f din UWG cu amendă, nu reprezintă în sine un motiv de neconformitate cu Directiva 2005/29, cu atât mai mult cu cât la articolul 13 aceasta prevede în mod expres obligația statelor membre de a stabili „sancțiuni pentru încălcarea dispozițiilor de drept intern adoptate pentru aplicarea prezentei directive”. De asemenea, acest articol prevede că statele membre „iau măsurile necesare” pentru a asigura punerea în aplicare a directivei. Aceste sancțiuni trebuie să fie „efective, proporționale și cu efect de descurajare” ( 38 ). Având în vedere că sancționarea cu amendă are, în principiu, efectul de a determina comercianții să adopte un comportament de conformare și să notifice autorităților orice anunț privind vânzarea întregului stoc de mărfuri – care ar îndeplini eventual condițiile unei practici comerciale neloiale în sensul directivei – nu există nicio îndoială că o astfel de sancțiune este eficientă și disuasivă în același timp. Dimpotrivă, nu există elemente care să susțină ipoteza că o astfel de sancțiune cu amenda ar fi disproporționată în raport cu scopul urmărit, și anume combaterea practicilor comerciale neloiale.

d) Controlul judiciar al deciziilor adoptate de autorități

i) Expunerea problemei

56. Un alt aspect procedural avut în vedere de instanța de trimitere în cadrul trimiterii preliminare se referă la întinderea competenței de apreciere a instanțelor naționale în cadrul acțiunilor în încetare formulate de concurenți în temeiul articolului 34 alineatul 3 din UWG. În esență, aceasta dorește să afle dacă o instanță națională poate fi obligată legal să interzică anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri numai pentru motivul că un comerciant nu deține o autorizație, fără a fi obligată să verifice în cadrul acestei proceduri caracterul înșelător, agresiv sau în orice alt mod neloial al acestei practici comerciale.

57. În opinia noastră, pentru a răspunde la această întrebare trebuie să se țină seama, în primul rând, de efectele juridice pe care le produce în ordinea juridică națională o astfel de interdicție dispusă de o instanță. O normă de drept procesual precum cea din discuție nu îndeplinește prevederile directivei, în special în situația în care este excesiv de prohibitivă, și permite interzicerea definitivă a unei anumite practici comerciale fără să fi fost stabilit în prealabil caracterul neloial al acesteia în cadrul activității de apreciere din respectivul caz. Am analizat deja necesitatea imperativă de a aprecia fiecare caz în parte pentru a putea aplica, într-adevăr, o interdicție corespunzătoare ( 39 ).

58. Astfel cum vom explica în expunerea noastră, pot exista anumite situații în care realizarea unei astfel de aprecieri nu este pe deplin garantată. În această privință, Directiva 2005/29 ar interzice statelor membre să prevadă obligația ca instanțele, în astfel de cazuri, să verifice numai dacă s-a respectat obligația de a deține autorizație.

ii) Marja de apreciere a statelor membre în ceea ce privește aspectele procedurale

59. Înainte de a analiza aceste situații specifice este, însă, necesar să se clarifice anumite aspecte legate de competența statelor membre în reglementarea acțiunilor în încetare. În această privință, trebuie analizată în principal problema privind tipul de control judiciar pe care instanțele naționale competente trebuie să îl realizeze la soluționarea acestor acțiuni. Cu alte cuvinte, instanțele sesizate cu o acțiune în încetare trebuie să se limiteze la verificarea respectării unei formalități precum cea de autorizare sau, dimpotrivă, instanțele sunt obligate în temeiul dreptului Uniunii să verifice dacă respectiva practică este într-adevăr neloială în sensul Directivei 2005/29?

60. După cum am amintit deja, statele membre dispun, în principiu, de o marjă largă de apreciere la adoptarea instrumentelor procedurale pentru combaterea practicilor comerciale neloiale ( 40 ). În cazul în care – astfel cum se consideră în speță – statelor membre li se recunoaște competența prevăzută de dreptul Uniunii de a supraveghea, prin intermediul unui control ex ante realizat de autoritățile naționale, concurența loială pe piață între întreprinderi, ar trebui să li se recunoască și competența de a prevedea în ordinile lor juridice posibilitatea ca instanțele naționale să aplice, în cadrul acțiunilor în încetare, același standard legal ca și autoritățile administrative. Ultima teză este cu atât mai valabilă cu cât interzicerea pe cale judecătorească a anunțării unei vânzări a întregului stoc de mărfuri la cererea unui concurent care se întemeiază pe articolul 34 alineatul 3 din UWG are, în esență, scopul de a asigura eficiența unui instrument legal, precum cel din discuție, prin intermediul instanțelor de drept comun ( 41 ). Acțiunile în încetare nu reprezintă altceva decât un „mijloc”, în sensul articolului 11 din Directiva 2005/29, la care concurenții pot recurge pentru a reclama încălcarea obligației de autorizare. Sancțiunea interzicerii aplicată de instanță urmărește în definitiv – astfel cum în mod convingător a dezvoltat Schutzverband în observațiile sale orale – să constrângă comercianții să respecte procedura de autorizare prevăzută la articolul 33b din UWG.

61. Pentru a asigura o protecție juridică coerentă la nivel național este necesar ca autoritățile administrative și instanțele judecătorești să poată aplica același set de norme juridice atunci când verifică dacă comercianții au acționat în mod legal. În cazul în care comerciantul a încălcat obligația de autorizare prevăzută la articolul 33b din UWG, apare astfel legitim ca dreptul național să prevadă că controlul judecătoresc efectuat în cadrul unei proceduri întemeiate pe articolul 34 alineatul 3 din UWG trebuie să se limiteze la problema dacă anunțarea planificată era, conform dreptului național, supusă obligației de autorizare și dacă autorizația corespunzătoare a fost într-adevăr obținută, fără ca instanța să fie obligată să se pronunțe cu privire la caracterul neloial al respectivei practici comerciale.

62. Prin urmare, trebuie să se rețină că Directiva 2005/29 prevede, în principiu, posibilitatea ca statele membre să prevadă obligația instanțelor judecătorești ca, în cadrul acțiunilor în încetare, să își limiteze controlul de legalitate la verificarea aspectului dacă a fost respectată obligația de autorizare.

iii) Interzicerea eludării obligației de a efectua o apreciere a fiecărui caz în parte

63. Totuși, libertatea statelor membre de a adopta astfel de „mijloace” nu este una nelimitată. Aceasta poate fi exercitată numai în limitele stabilite de Directiva 2005/29. Pentru problema cu care ne confruntăm în speță, acest lucru înseamnă că acțiunile în anulare nu trebuie reglementate în niciun în caz într-o astfel de manieră încât să aibă drept efect – fie în procedura în fața instanței înseși, fie ulterior – eludarea obligației impuse de dreptul Uniunii de a aprecia fiecare caz în parte.

64. Conform explicațiilor anterioare referitoare la procedura administrativă ( 42 ), interzicerea pe cale judecătorească nu trebuie să aibă drept efect nerecunoașterea, de exemplu, a dreptului unui comerciant de a adopta ulterior o conduită conformă și de a formula o cerere de acordare a unei autorizații, întrucât numai în acest caz interzicerea pe cale judecătorească nu ar mai îndeplini funcția de a asigura, prin normele de drept procesual, respectarea competenței autorităților de a efectua un control ex ante. Dimpotrivă, ar fi vorba despre o interdicție definitivă dispusă pe cale judecătorească, care ar echivala cu o interdicție generală a exercitării practicilor comerciale.

65. Având în vedere considerațiile precedente, o reglementare națională precum cea în discuție nu ar fi în niciun caz compatibilă cu directiva în situația în care împrejurarea că nu a fost obținută o autorizație ex ante ar avea ca efect o interdicție definitivă a practicii în discuție, fără a se mai examina – de către instanța de judecată sau de către autorități – caracterul loial al acestei practici. Cu alte cuvinte, comerciantul ar trebui să aibă în continuare posibilitatea să solicite instanței sau autorităților să examineze cazul său particular, chiar dacă anterior a avut un comportament contrar procedurii și nu a obținut autorizarea ex ante. De aici nu ar trebui să rezulte în mod imperativ drept consecință interzicerea permanentă a unei practici comerciale care este, în sine, loială. Față de cele menționate anterior, trebuie să se distingă dacă este admisibil să se aplice o sancțiune comerciantului pentru încălcarea normelor de procedură naționale. În contextul unei autonomii procedurale recunoscute statelor membre prin Directiva 2005/29, ultimul aspect nu poate fi pus în discuție ( 43 ). Totuși, trebuie pusă în discuție situația în care dispozițiile procedurale naționale sunt de natură a cauza în drept sau în fapt o obstrucționare a unei practici comerciale inofensive, tocmai pentru că este loială ( 44 ).

66. Ar exista un risc sporit de obstrucționare, de exemplu, în situațiile în care factorul timp este deosebit de important pentru comerciant. Un astfel de caz ar fi vânzarea întregului stoc de produse de sezon ( 45 ) care, în mod natural, sunt vandabile numai în anumite perioade din an. Interzicerea pe cale judecătorească a anunțării vânzării întregului stoc de mărfuri pentru respectiva perioadă numai din cauza lipsei autorizației ar echivala, practic, cu o interdicție absolută. Într-adevăr, comerciantul ar avea și ulterior posibilitatea de a solicita, în principiu, o autorizație, însă, din perspectiva acestuia, realizarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri în afara perioadei de timp relevante nu ar mai avea niciun sens. În consecință, orice hotărâre judecătorească prin care se constată exclusiv încălcarea obligației de autorizare ar avea ca efect interzicerea permanentă a unei măsuri inofensive în sine. Cu toate acestea, trebuie să se aibă în vedere că aplicarea unei interdicții permanente numai din cauza unei simple neregularități procedurale este contrară obiectivului Directivei 2005/29, și anume de a interzice numai acele practici comerciale care sunt într-adevăr agresive, înșelătoare sau în alt mod neloiale.

67. Se pare că legiuitorul austriac a avut în vedere această situație specifică întrucât, la articolul 33a alineatul 2 din UWG, a exclus de la început așa-numitele „vânzări de sfârșit de sezon” de la obligația de autorizare. Scopul acestor vânzări de sfârșit de sezon, apărute din considerente legate de exercițiul comercial, este de a le permite comercianților să își epuizeze articolele nevândute, în special articolele specifice unui anumit sezon sau articolele de modă. Acestea au, așadar, scopul de a „curăța” depozitul de marfă, de a împiedica devalorizarea mărfurilor și de a crește lichiditățile ( 46 ). Astfel cum rezultă din observațiile orale prezentate de guvernul austriac și din jurisprudența instanțelor austriece ( 47 ), asemenea vânzări de sfârșit de sezon cuprind articolele de sezon amintite mai sus, dar și alte mărfuri care nu intră neapărat în această categorie ( 48 ), astfel încât în cadrul ordinii juridice austriece trebuie să se pornească de la o accepțiune largă a acestei norme derogatorii. Considerând corectă această afirmație, articolul 33a alineatul 2 din UWG ar contribui în final la reducerea riscului imposibilității de a exercita o practică comercială loială. Activitatea economică a comerciantului nu ar fi în acest caz condiționată de la bun început de obținerea unei autorizații, ceea ce ar avea drept urmare faptul că aceasta nu ar fi supusă niciunei condiții procedurale și, implicit, niciunei restricții, atât timp cât practicile sale comerciale nu sunt declarate neloiale din punct de vedere legal. Astfel, reglementarea națională în discuție, cel puțin în ceea ce privește situația din speță, ar îndeplini în principiu condițiile Directivei 2005/29.

68. În concluzie, trebuie să se constate că reglementarea națională în discuție nu poate avea drept efect interzicerea desfășurării în mod definitiv și permanent de către comerciant a unei practici comerciale loiale în sine. Dimpotrivă, comerciantului ar trebui să i se dea posibilitatea să obțină într-un astfel de caz, pe baza criteriilor stabilite în anexa I, precum și la articolele 5-9 din Directiva 2005/29, o decizie pe fond din partea autorității competente. Instanța de trimitere, care dispune de date directe cu privire la împrejurările de la fața locului și care are competența exclusivă de a interpreta dreptul național, are sarcina de a constata dacă dreptul procesual național conține suficiente garanții în acest sens.

e) Concluzie intermediară

69. Din analiza anterioară a aspectelor procedurale ale întrebării preliminare rezultă că, în măsura în care se asigură că o practică comercială loială în sine nu va rămâne definitiv interzisă, Directiva 2005/29 nu se opune, în principiu, unei reglementări naționale precum cea în discuție, conform căreia anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri în lipsa unei autorizații emise de o autoritate administrativă competentă nu este permisă, fiind astfel necesară interzicerea acesteia în cadrul unei proceduri judecătorești, fără ca instanța să fie obligată să examineze în cadrul acestei proceduri caracterul înșelător, agresiv sau în alt mod neloial al acestei practici comerciale. Comerciantul trebuie să aibă în continuare posibilitatea de a solicita, fie pe calea unei proceduri judiciare, fie a unei proceduri administrative, examinarea caracterului loial al respectivei practici comerciale ( 49 ).

3. Aspectele de drept material ale întrebării preliminare

a) Considerații generale

70. Transpunerea conformă a dispozițiilor de fond ale Directivei 2005/29 în dreptul austriac – cel puțin în privința domeniului specific al anunțării unei vânzări a întregului stoc de mărfuri – reprezintă una dintre principalele probleme din prezenta cauză. Se ridică problema compatibilității dispozițiilor articolului 33a și urm. din UWG cu directiva, întrucât acestea reprezintă temeiul legal pe baza căruia autoritățile administrative trebuie să decidă, în final, dacă acordă sau nu acordă comerciantului o autorizație. Refuzul de a acorda o autorizație pentru motivul că temeiul juridic contravine directivei reprezintă o decizie administrativă care este de asemenea incompatibilă cu directiva. Instanța de trimitere nu dorește să excludă posibilitatea că unele dintre aceste temeiuri legale ar putea fi incompatibile cu directiva ( 50 ).

71. Incompatibilitatea dispozițiilor naționale în litigiu ar putea rezulta din faptul că autoritățile administrative trebuie să respecte un anumit proces decizional care nu corespunde Directivei 2005/29. În acest proces decizional pot fi incluse și criteriile pe baza cărora autoritățile administrative trebuie să aprecieze caracterul neloial al practicilor comerciale. Dacă se are în vedere că directiva urmărește o armonizare deplină a dispozițiilor de drept material din legislația referitoare la practicile comerciale loiale, orice derogare de la dreptul Uniunii ar trebui considerată o încălcare a acestuia. Ținând seama de aplicarea prioritară a dreptului Uniunii, într-un asemenea caz, astfel cum arată în mod întemeiat instanța de trimitere făcând referire la jurisprudența relevantă a Curții ( 51 ), dispozițiile naționale contrare nu ar trebui aplicate de autoritățile administrative în raporturile dintre acestea și cetățeni.

b) Analiza structurii celor două reglementări

72. Pentru a putea stabili dacă Directiva 2005/29 se opune dispozițiilor privind anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri prevăzute la articolul 33a și urm. din UWG, este necesar să se examineze și, ulterior, să se compare structura normativă a principalelor prevederi ale celor două reglementări.

i) Structura normativă a Directivei 2005/29

73. Nucleul Directivei 2005/29 îl reprezintă clauza generală de la articolul 5 alineatul (1) care prevede interzicerea practicilor comerciale neloiale. Articolul 5 alineatul (2) precizează ce trebuie să se înțeleagă prin „neloial”. Potrivit acestuia, o practică comercială este neloială dacă este contrară „cerințelor diligenței profesionale”, pe de o parte, și dacă poate „denatura semnificativ” comportamentul economic al unui consumator mediu, pe de altă parte. În conformitate cu alineatul (4), sunt neloiale în special practicile comerciale care sunt înșelătoare (articolele 6 și 7) sau agresive (articolele 8 și 9). Alineatul (5) face trimitere la anexa I și la practicile comerciale menționate în aceasta, care sunt „considerate neloiale în orice situație”. Lista unică se aplică în toate statele membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.

74. Rezultă de aici că, în ceea ce privește aplicarea dreptului de către instanțele naționale și de către autoritățile administrative, trebuie să ne referim, în primul rând, la lista cuprinzând cele 31 de cazuri de practici comerciale neloiale menționată în anexa I. Dacă o practică comercială se încadrează în unul dintre aceste cazuri, atunci trebuie să fie interzisă; nu este necesar niciun control suplimentar, de exemplu cu privire la efecte. Dacă situația de fapt concretă nu se încadrează în unul dintre cazurile prevăzute de această listă, atunci trebuie să se analizeze dacă este aplicabil unul dintre cazurile exemplificative prevăzute de clauza generală referitoare la practicile comerciale înșelătoare sau agresive. Numai în cazul în care situația este diferită, își găsește aplicare în mod direct clauza generală prevăzută la articolul 5 alineatul (1) din directivă.

ii) Dispozițiile materiale ale UWG referitoare la anunțarea vânzărilor întregului stoc de mărfuri

75. Conform articolului 33b din UWG, anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri este permisă numai cu autorizația autorității administrative de circumscripție în a cărei rază teritorială este situată unitatea unde se realizează vânzarea respectivă. Articolul 33a alineatul 1 din UWG cuprinde o definiție pentru „vânzarea întregului stoc de mărfuri”. În plus, acest articol enumeră o serie de sintagme care sunt utilizate în general cu ocazia acestor tipuri de anunțuri. Astfel cum rezultă din observațiile guvernului austriac ( 52 ) și ale Schutzverband ( 53 ), nu toate anunțurile sunt supuse obligației de autorizare. Sunt excluse anunțurile și comunicările menționate la articolul 33a alineatul 2 cu privire la vânzările de sfârșit de sezon, vânzările sezoniere cu preț redus pentru lichidarea stocurilor, vânzările efectuate înainte de inventariere pentru diminuarea stocurilor și altele asemenea, precum și cu privire la alte vânzări promoționale similare curente realizate, în general, în sectorul de activitate respectiv și în anumite sezoane.

76. Conform articolului 33b punctul 4, cererea de eliberare a respectivei autorizații trebuie să cuprindă motivul pentru care s-a luat decizia de vânzare a întregului stoc de mărfuri, precum decesul proprietarului, încetarea activității comerciantului sau încetarea comercializării unei anumite categorii de produse, relocarea magazinului, dezastre naturale și alte motive similare.

77. Conform articolului 33c alineatul 3, autorizarea trebuie refuzată în cazul în care nu există niciunul dintre motivele expuse anterior sau dacă vânzarea nu urmează să fie anunțată pentru o perioadă continuă. De asemenea, autorizația trebuie refuzată în cazul în care vânzarea are loc în perioada cuprinsă între începutul penultimei săptămâni înainte de Paște și Rusalii, între 15 noiembrie și Crăciun sau dacă durează mai mult de jumătate de an, cu excepția situației în care comerciantul decedează, a calamităților naturale sau în alte cazuri care pot fi luate în considerare în mod similar. Dacă activitatea comercială nu s-a desfășurat de cel puțin trei ani, autorizația se acordă numai în cazul decesului comerciantului, în caz de calamități naturale sau în alte cazuri care pot fi luate în considerare în mod similar.

c) Compatibilitatea dispozițiilor materiale cu Directiva 2005/29

i) Instituirea unor interdicții generale

78. Dacă se compară structura normativă a celor două reglementări, se observă mai întâi că UWG enumeră o serie de interdicții generale care nu au niciun corespondent în Directiva 2005/29.

79. Acest lucru devine evident atunci când respectivele dispoziții naționale sunt comparate una cu cealaltă. Astfel, articolul 33b din UWG, care stabilește obligația de autorizare pentru anunțarea vânzărilor întregului stoc de mărfuri, trebuie interpretat în coroborare cu articolul 33c alineatul 3 din UWG. Caracterul prohibitiv este menționat la articolul 33c alineatul 3 din UWG care cuprinde instrucțiuni pentru autoritățile administrative în sensul că acestea trebuie să refuze eliberarea autorizației în cazul în care vânzarea prezintă caracteristicile enumerate de această dispoziție. Conform acestei dispoziții, autorizația trebuie refuzată în cazul în care vânzarea nu urmează să fie anunțată pentru o perioadă continuă, sau în care vânzarea va avea loc în anumite perioade din an (cu ocazia sărbătorilor religioase precum Paște, Rusalii sau Crăciun) sau dacă comerciantul nu îndeplinește condiția unei perioade minime de confirmare în activitate de trei ani ( 54 ). Astfel cum a arătat instanța de trimitere ( 55 ), criteriile cuprinse în această dispoziție nu sunt enumerate în lista practicilor comerciale neloiale din anexa I la Directiva 2005/29, nici nu au vreo legătură concretă cu caracterul înșelător, agresiv sau în alt mod neloial al acestei practici comerciale.

80. La o examinare mai atentă, această reglementare trebuie înțeleasă ca interdicție generală a anumitor practici comerciale, cu atât mai mult cu cât comerciantul poate avea certitudinea că va obține o autorizație numai în anumite împrejurări speciale. Aceste împrejurări sunt, pe de o parte, foarte restrictive („decesul comerciantului”), iar, pe de altă parte, au caracterul unei clauze generale („calamități naturale”, „alte cazuri care pot fi luate în considerare în mod similar”), astfel încât comercianții nu pot cunoaște în mod cert care sunt acele situații în care se poate acorda în mod excepțional o autorizație. Astfel cum a precizat Curtea în repetate rânduri, pentru a garanta aplicarea deplină a dreptului Uniunii, statele membre au obligația nu doar de a concilia dreptul lor intern cu dreptul Uniunii, ci și de a crea un cadru legal suficient de precis, de clar și de transparent încât fiecare persoană să își poată cunoaște toate drepturile și să le poată invoca în fața instanțelor naționale ( 56 ). În acest context trebuie amintit și faptul că, prin adoptarea directivei s-a urmărit creșterea nivelului de securitate juridică atât pentru consumatori, cât și pentru întreprinderi, astfel cum rezultă din considerentul (12) al acesteia. Aceștia vor putea astfel să se sprijine pe un cadru de reglementare unic, bazat pe concepte juridice clar definite, care să reglementeze toate aspectele practicilor comerciale neloiale în cadrul Uniunii Europene. Prin aceasta se urmărește eliminarea barierelor care își au originea în fragmentarea dispozițiilor naționale privind practicile comerciale neloiale. Astfel cum a explicat Comisia în mod întemeiat ( 57 ), reglementarea în litigiu nu ține însă cont în mod suficient de aceste obiective.

81. Lipsa de securitate juridică se răsfrânge în mod defavorabil asupra consumatorilor, dar mai ales asupra comercianților. În cazul în care autoritățile administrative refuză în fapt acordarea autorizației solicitate în concordanță cu acest principiu al excepției care confirmă regula, comerciantul nu mai poate anunța o vânzare a întregului stoc de mărfuri fără a încălca astfel legea și fără a risca să fie sancționat cu amendă. Din perspectiva sa, această reglementare reprezintă, așadar, o interdicție generală de a anunța vânzarea întregului stoc de mărfuri în modul definit la articolul 33a alineatul 1 din UWG.

82. Din considerațiile anterioare rezultă că articolul 33c alineatul 3 din UWG cuprinde situații care depășesc ceea ce anexa I la Directiva 2005/29 definește ca fiind, în orice împrejurare, practici comerciale neloiale. În cazul în care se analizează numai structura normativă a UWG se poate observa, de exemplu, că legiuitorul austriac a încorporat aproape nemodificată lista din anexa I, dar că a păstrat și reglementarea anterioară de la articolul 33c alineatul 3 din UWG. Astfel, în prezent cele două norme coexistă, fără să se fi făcut vreo diferență între situațiile care intră sub incidența lor. Întrucât acest lucru are în final drept rezultat extinderea unilaterală a listei care prevede în mod exhaustiv practicile comerciale neloiale din anexa I la Directiva 2005/29, norma națională trebuie considerată contrară prevederilor directivei.

ii) Cerința privind existența unor motive pentru anunțarea vânzării întregului stoc de mărfuri

83. În continuare, trebuie să se constate că UWG condiționează acordarea autorizației de îndeplinirea anumitor condiții. O condiție de formă esențială pentru ca autoritățile competente să poată adopta o decizie cu privire la cererea de autorizare o reprezintă, conform articolului 33b punctul 4 din UWG, indicarea unor „motive” pentru care urmează să se organizeze vânzarea întregului stoc de mărfuri. Această dispoziție indică o serie de motive care justifică acordarea unei autorizații. Din textul acesteia – „alte motive similare” – rezultă că enumerarea nu este exhaustivă, astfel încât autoritățile administrative se bucură de o marjă de apreciere discreționară în ceea ce privește alte motive care ar putea fi invocate ( 58 ).

84. Obligația de a indica motive ca cerință de formă nu ridică în sine nicio problemă privind compatibilitatea cu Directiva 2005/29, mai ales că nu are decât scopul de a informa a priori autoritățile administrative cu privire la anunțarea planificată a vânzării întregului stoc de mărfuri. Astfel, această obligație este o cerință procedurală necesară în vederea anunțării dinainte a autorităților cu privire la situația principală și a facilitării adoptării unei decizii în respectiva cauză. Cu alte cuvinte, aceasta are numai scopul de a permite autorităților efectuarea unui control ex ante al respectivei practici comerciale.

85. În ceea ce privește dreptul material, „motivele” legale enumerate cu titlu de exemplu sunt însă relevante, întrucât acestea reprezintă criterii pe baza cărora autoritățile pot să constate dacă anunțul are un eventual caracter neloial. Dacă acestea se regăsesc într-un caz concret, autorizația trebuie acordată. Astfel, aceste criterii nu au un corespondent exact în practicile comerciale enumerate în anexa I la directivă. Totuși, nu se poate exclude că acestea se pot încadra în una dintre categoriile de criterii enumerate la punctele 7 și 15 din anexă. Acest din urmă aspect trebuie examinat în detaliu.

– Anunțul privind încetarea și relocarea activității comerciale

86. Conform punctului 15 din anexa I la directivă, afirmația comerciantului că „este pe cale să își înceteze activitatea sau să își mute sediul fără a intenționa de fapt acest lucru” reprezintă o practică comercială considerată neloială în orice împrejurare. Articolul 33b punctul 4 din UWG transpune această regulă în dreptul național în sensul că solicitantul poate justifica anunțarea planificată a vânzării întregului stoc de mărfuri, printre altele, prin faptul că intenționează încetarea, respectiv relocarea activității comerciale. La examinarea cererii, autoritatea administrativă ar fi competentă să verifice concordanța acestei afirmații cu realitatea și să refuze acordarea autorizației în cazul în care afirmația nu este reală. Competența materială de control a autorităților pare cu atât mai imperioasă cu cât legiuitorul austriac a preluat această situație aproape textual la punctul 15 din anexa la UWG. În aceste împrejurări, transpunerea conformă a prevederilor directivei pare să fi fost asigurată. În această privință, nu mai există nicio îndoială privind compatibilitatea acestei reglementări cu Directiva 2005/29.

– Alte motive enumerate la articolul 33b punctul 4 din UWG

87. În ceea ce privește celelalte criterii enumerate la articolul 33b punctul 4 din UWG („decesul proprietarului”, „încetarea comercializării unei anumite categorii de produse”, „dezastre naturale și alte motive care pot fi luate în considerare în mod similar”), trebuie să se constate că, din punct de vedere al tehnicii normative, este vorba despre situații de excepție în cazul cărora vânzarea întregului stoc de mărfuri este permisă în mod excepțional. În cazul reglementării naționale în discuție nu este vorba, așadar, numai despre prevederi procedurale referitoare la condiția verificării de către autorități în cadrul unui control ex ante, ci despre o veritabilă interdicție generală de drept material de la care se poate deroga numai în cazuri excepționale prevăzute în mod limitativ. O construcție legală în temeiul căreia o anumită practică comercială este, în principiu, interzisă și este permisă numai în cazuri excepționale – astfel cum am prezentat în mod exhaustiv în Concluziile noastre prezentate în cauza C-261/07 (VTB-VAB) și în cauza C-299/07 (Galatea) ( 59 ), precum și în cauza C-540/08 (Mediaprint) ( 60 ) – contravine atât structurii normative, cât și orientării liberale ale Directivei 2005/29. Acest lucru a fost confirmat de Curte în hotărârile ( 61 ) pronunțate în aceste cauze.

88. Spre deosebire de reglementarea națională în discuție, directiva prezumă caracterul loial al practicilor comerciale atât timp cât condițiile juridice detaliat definite ale unei interdicții nu sunt îndeplinite. Această diferență esențială în structura normativă ( 62 ) nu este compensată prin faptul că articolul 33b punctul 4 din UWG prevede o serie de situații de excepție tipice care, în anumite împrejurări, pot fi extinse prin practica administrativă, cu atât mai mult cu cât excepțiile de la interdicții principale precum cea în discuție nu pot acoperi toate scenariile teoretic posibile în cazul cărora, conform dispozițiilor Directivei 2005/29, trebuie să se accepte existența unei practici comerciale licite, întrucât acestea nu permit o apreciere individuală a cazului de către instanțele și de către autoritățile naționale competente.

89. Concepția liberală regăsită în directivă se inserează într-un cadru concret de reglementare care constă în a asigura atingerea obiectivului legiuitorului Uniunii, consacrat în considerentele (4) și (5) ale directivei, precum și la articolul 1 din aceasta, de eliminare a obstacolelor din calea liberei circulații transfrontaliere a serviciilor și mărfurilor sau a libertății de stabilire, care rezultă din numărul mare de dispoziții naționale referitoare la practicile comerciale neloiale, prin intermediul unor norme uniforme la nivel comunitar, în măsura necesară pentru buna funcționare a pieței interne și pentru asigurarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorului.

90. Având în vedere considerațiile precedente, trebuie să se constate că norma de la articolul 33b punctul 4 din UWG depășește cadrul normativ al Directivei 2005/29 în măsura în care stabilește criterii care pot viza, printre altele, și anunțuri privind vânzarea întregului stoc de mărfuri care, în mod obișnuit, nu trebuie considerate practici comerciale neloiale.

d) Concluzie intermediară

91. O reglementare națională precum cea în discuție, care instituie o interdicție de principiu a anunțurilor privind vânzările întregului stoc de mărfuri și care condiționează aceste anunțuri numai de existența anumitor situații excepționale, fără a prevedea posibilitatea de a lua în considerare toate împrejurările unui caz concret este, în esență, mai restrictivă și mai strictă decât normele Directivei 2005/29.

92. În acest context, trebuie să se constate că norma prevăzută la articolul 33a și urm. din UWG privește un domeniu care este supus armonizării complete și pentru care nu sunt aplicabile prevederile tranzitorii ale articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2005/29.

93. De asemenea, nu este relevantă niciuna dintre excepțiile reglementate în mod expres de Directiva 2005/29. Astfel, de exemplu, nici guvernul austriac, nici Schutzverband nu au argumentat într-un mod suficient de convingător faptul că reglementarea națională în litigiu ar putea fi inclusă în unul dintre domeniile enumerate în considerentul (9) al directivei („condițiile de stabilire și măsurile de autorizare”). În orice caz, din punct de vedere metodologic, acest considerent nu poate primi înțelesul legal derogator al articolului 3 alineatul (8), cu atât mai mult cu cât acesta din urmă reia afirmațiile esențiale ale considerentului menționat anterior din dispozitivul directivei și clarifică astfel intenția normativă propriu-zisă a legiuitorului Uniunii. S-a stabilit deja că această normă derogatorie nu este aplicabilă în acțiunea principală ( 63 ). Contrar celor susținute de guvernul austriac în ședință, un stat membru nu se poate întemeia nici la modul general pe situația descrisă la punctul 4 din anexa I la directivă pentru a subordona, în general, practicile comerciale unei autorizări administrative, precum în acțiunea principală. Dimpotrivă, reglementările naționale trebuie să corespundă întotdeauna și pe deplin prevederilor directivei. În plus, trebuie să precizăm că interdicția menționată se aplică și în alte situații decât cele sugerate de guvernul austriac, și anume în acele proceduri prin care calitățile unui comerciant (de exemplu, seriozitatea sau capacitatea de a își exercita profesia), respectiv produsele sale (de exemplu, etichetele de calitate, certificatele de conformitate) sunt recunoscute de un organism public sau privat. Având în vedere obiectivul său normativ, această interdicție urmărește protecția consumatorilor împotriva unor afirmații false și implicit înșelătoare ale unui comerciant pentru care sau pentru al cărui produs această recunoaștere reprezintă un avantaj ( 64 ). Guvernul austriac nu a menționat în observațiile orale că, prin procedura de autorizare conform prevederilor UWG, s-a urmărit acest obiectiv.

94. În ceea ce privește conținutul său concret, și anume interdicția generală sub rezerva autorizării, norma austriacă privind anunțarea vânzării întregului stoc de mărfuri de la articolul 33a și urm. din UWG se referă și la alte situații decât cele enumerate în mod exhaustiv în lista practicilor comerciale neloiale din anexa I la directivă, lucru care nu este permis statelor membre, având în vedere armonizarea completă și maximă urmărită prin Directiva 2005/29. Completările unilaterale aduse acestei liste de către statele membre sunt interzise pentru motivul că această listă poate fi modificată numai prin revizuirea directivei, astfel cum prevede articolul 5 alineatul (5).

95. Având în vedere ansamblul considerațiilor anterioare, reținem în concluzie că o reglementare națională precum cea în discuție nu corespunde dispozițiilor de drept material ale Directivei 2005/29 ( 65 ).

4. Concluzii recapitulative

96. În urma analizei de mai sus rezultă că Directiva 2005/29 nu se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție, care conferă autorităților administrative competența de a controla practicile comerciale neloiale – în acest caz anunțurile privind vânzarea întregului stoc de mărfuri ( 66 ).

97. Cu atât mai puțin, directiva se opune unei reglementări care impune comerciantului obligația de a obține o autorizație din partea autorităților administrative înainte de a aplica anumite practici comerciale suspectate că ar fi neloiale. Acest instrument procedural, însă, trebuie să fie justificat de anumite împrejurări. Astfel, el poate fi motivat prin scopul de a permite autorităților administrative un control ex ante în acele situații în care pot apărea deficiențe în privința concurenței loiale a căror remediere ulterioară ar fi dificilă ( 67 ).

98. Directiva nu se opune, în principiu, dispozițiilor legale din statele membre care prevăd sancționarea pentru nerespectarea obligației legale de autorizare ( 68 ).

99. De asemenea, conform directivei, statele membre pot prevedea obligația instanțelor și a autoritățile competente de a verifica numai respectarea obligației de autorizare, fără a fi nevoite să verifice caracterul loial al respectivei practici comerciale ( 69 ). Acest lucru, însă, nu trebuie să aibă ca efect interzicerea exercitării de către comerciant a unei practici comerciale în sine loială. Dimpotrivă, comerciantul trebuie să aibă întotdeauna posibilitatea de a obține în cauză o decizie din partea autorităților sau a instanței competente pe baza criteriilor prevăzute în anexa I, precum și la articolele 5-9 din directivă ( 70 ). Instanța de trimitere, care cunoaște în mod direct situația de la fața locului și are competența exclusivă să interpreteze dreptul național, trebuie să constate dacă dreptul procesual național cuprinde suficiente garanții în acest sens ( 71 ). Pentru a respecta prevederile directivei, ar trebui să se asigure posibilitatea de a solicita aprecierea caracterului loial al respectivei practici comerciale, fie în cadrul procedurii ca atare, fie la un moment ulterior.

100. Pe de altă parte, Directiva 2005/29 se opune unei dispoziții naționale de drept material, precum cea în discuție, care interzice în general anunțurile privind vânzarea întregului stoc de mărfuri și care permite aceste anunțuri numai în anumite cazuri excepționale ( 72 ).

VII – Concluzie

101. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de Oberster Gerichtshof după cum urmează: „Articolul 3 alineatul (1) și articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) nu se opun, în principiu, unei norme de procedură din dreptul național, precum cea în discuție în acțiunea principală, conform căreia anunțarea unei vânzări a întregului stoc de mărfuri este ilicită în lipsa autorizației din partea autorității administrative competente și trebuie, așadar, interzisă în cadrul unei proceduri judiciare, fără ca instanța să fie obligată să verifice în această procedură caracterul înșelător, agresiv sau în alt mod neloial al acestei practici comerciale, în măsura în care se asigură că o practică comercială loială în sine nu va fi interzisă în mod definitiv. De asemenea, comerciantul trebuie să aibă în continuare posibilitatea de a solicita în cadrul unei proceduri judiciare sau administrative verificarea caracterului loial al practicii respective. Articolul 3 alineatul (1) și articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2005/29 se opun unei norme materiale din dreptul național, precum cea din acțiunea principală, care interzice, în principiu, anunțurile privind vânzarea întregului stoc de mărfuri și le condiționează numai de existența anumitor situații excepționale, fără a prevedea posibilitatea de a lua în considerare în mod suficient toate împrejurările din cazul concret respectiv”.

( 1 ) Limba originală a concluziilor: germana.

Limba de procedură: germana.

( 2 ) Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260).

( 3 ) BGBl. I, 79/2007.

( 4 ) BGBl. I, 448/1984.

( 5 ) Cu privire la situația transpunerii în statele membre, a se vedea Henning-Bodewig F., „Die Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs in den EU-Mitgliedstaaten: eine Bestandsaufnahme”, în Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht – Internationaler Teil, 2010, p. 273 și urm.

( 6 ) Apropierea, prin intermediul directivelor, a legislațiilor referitoare la practicile comerciale loiale contribuie la atingerea obiectivului de realizare a pieței interne concomitent cu garantarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor. Unul dintre avantajele acestei metode este că reduce la minimum conflictele dintre respectivele libertăți fundamentale și măsurile naționale de protecție a consumatorilor, întrucât legiuitorul european a conciliat deja cele două interese (cu privire la chestiunea modalităților de vânzare din materia circulației mărfurilor a se vedea Picod F., „La jurisprudence Keck et Mithouard, a-t-elle un avenir”, în L’entrave dans le droit du marché intérieur, Bruxelles, 2011, p. 47).

( 7 ) Hotărârea din 23 aprilie 2009, VTB-VAB și Galatea (C-261/07 și C-299/07, Rep., p. I-2949).

( 8 ) Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C-304/08, Rep., p. I-217).

( 9 ) Hotărârea din 11 martie 2010, Telekomunikacja Polska (C-522/08, Rep., p. I-2079).

( 10 ) Hotărârea din 9 noiembrie 2010, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (C-540/08, Rep., p. I-10909, denumită în continuare „Hotărârea Mediaprint”). Cu privire la obligația statelor membre de a transpune în mod conform prevederile directivei, a se vedea Griller S., „Direktwirkung und richtlinienkonforme Auslegung”, în 10 Jahre Anwendung des Gemeinschaftsrechts in Österreich, Viena/Graz, 2006, p. 91, care tratează în mod exhaustiv efectul directivelor în cadrul ordinii juridice din Austria.

( 11 ) Hotărârea din 12 mai 2011, Ving Sverige (C-122/10, Rep., p. I-3903).

( 12 ) Pentru o privire de ansamblu asupra jurisprudenței, a se vedea Namysłowska M., „Trifft die Schwarze Liste der unlauteren Geschäftspraktiken ins Schwarze? Bewertung im Lichte der EuGH-Rechtsprechung”, în Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht – Internationaler Teil, 2010, p. 1033.

( 13 ) A se vedea, printre altele, Hotărârea din 15 iulie 1964, Costa (6/64, Rec., p. 1251, 1268), Hotărârea din 29 noiembrie 2001, De Coster (C-17/00, Rec., p. I-9445, punctul 23), și Hotărârea din 16 ianuarie 2003, Pansard și alții (C-265/01, Rec., p. I-683, punctul 18).

( 14 ) Bernitz U., „The unfair commercial practices directive: its scope, ambitions and relation to the law of unfair competition”, în The regulation of unfair commercial practices under EC Directive 2005/29 – New rules and techniques (editat de Stephen Weatherill/Ulf Bernitz). În această lucrare, autorul pleacă de la premisa că, pentru asigurarea transpunerii corecte a Directivei 2005/29 de către statele membre, va fi necesar un număr considerabil de cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare. În opinia autorului, acest proces ar trebui să cuprindă și acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulate de Comisie împotriva statelor membre care încearcă să mențină anumite dispoziții naționale contrare directivei.

( 15 ) În opinia lui Zimmermann R., „The present state of European private law”, în American Journal of comparative law, 2009, p. 479, tranziția de la un nivel minim de armonizare la armonizarea deplină în anumite materii din dreptul Uniunii va crea dificultăți pentru statele membre. Basedow J., „Der Europäische Gerichtshof und das Privatrecht”, în Archiv für die civilistische Praxis, 2010, p. 190, consideră că, pe durata acestui proces de tranziție, Curtea va fi sesizată cu numeroase cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare. Această prognoză pare a se adeveri tot mai mult în contextul Directivei 2005/29.

( 16 ) Astfel cum precizează în mod întemeiat Micklitz H.-W., „Full Harmonisation of Unfair Commercial Practices under Directive 2005/29”, în International review of intellectual property and competition law, volumul 40 (2009), nr. 4, p. 371, este posibil ca, la momentul adoptării Directivei 2005/29, statele membre să nu fi fost pe deplin lămurite cu privire la influența considerabilă pe care urma să o aibă această armonizare deplină asupra legislațiilor naționale.

( 17 ) Hotărârea Mediaprint (citată la nota de subsol 10, punctul 38).

( 18 ) A se vedea Hotărârile VTB-VAB și Galatea (citată la nota de subsol 7, punctul 50), Plus Warenhandelsgesellschaft (citată la nota de subsol 8, punctul 36), și Mediaprint (citată la nota de subsol 10, punctul 17), precum și Ordonanța din 30 iunie 2011, Wamo (C-288/10, Rep., p. I-5835, punctul 30).

( 19 ) Hotărârea Mediaprint (citată la nota de subsol 10, punctele 21-24).

( 20 ) A se vedea Ordonanța Wamo (citată la nota de subsol 18, punctul 28).

( 21 ) A se vedea pagina 7 din decizia de trimitere.

( 22 ) A se vedea punctele 7 și 8 din observațiile guvernului austriac.

( 23 ) A se vedea punctul 6 din observațiile formulate de Schutzverband.

( 24 ) A se vedea Hotărârile pronunțate de Verwaltungsgerichtshof la 25 februarie 1993 (cauza 93/04/0011) și la 14 aprilie 1999 (cauza 98/04/0159, culegere de jurisprudență 15123 A/1999); Hotărârea pronunțată de Oberster Gerichtshof la 25 martie 2003 (cauza 4Ob48/03t).

( 25 ) A se vedea Duursma D., în UWG – Kommentar (editat de Maximilian Gumpoldsberger/Peter Baumann), Viena, 2006, articolul 33a punctul 1, p. 1185, Wiltschek L., UWG – Kommentar, ediția a doua, Viena, 2007, articolul 33a-f, punctul 1, p. 1034 și Feik R., Öffentliches Wirtschaftsrecht (editat de Michael Holoubek/Michael Potacs), Viena, 2002, p. 177.

( 26 ) A se vedea Holzmayr-Schrenk T., Die Richtlinie über unlautere Geschäftspraktiken, München, 2010, p. 68, potrivit căruia, deși Directiva 2005/29 urmărește armonizarea deplină, aceasta nu prevede totuși un anumit sistem în materia combaterii practicilor comerciale neloiale. Stolze C., Harmonisierung des Lauterkeitsrechts in der EU – Unter besonderer Berücksichtigung der Sanktionssysteme, Hamburg, 2010, p. 159, se referă la articolele 11 și 12 din Directiva 2005/29 din care ar rezulta că statele membre rămân libere să adopte dispoziții fie de drept administrativ, fie de drept civil în vederea protecției împotriva practicilor comerciale neloiale. Alexander C., „Die Sanktions- und Verfahrensvorschriften der Richtlinie 2005/29/CE über unlautere Geschäftspraktiken im Binnenmarkt – Umsetzungsbedarf in Deutschland?”, în Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht – Internationaler Teil, 2005, p. 810, subliniază că, până în prezent, dreptul Uniunii a uniformizat doar punctual normele de sancționare și normele procedurale ale statelor membre și că nu prevede niciun sistem determinat de combatere a practicilor comerciale neloiale. Directiva 2005/29 nu aduce nicio modificare în ceea ce privește acceptarea în dreptul Uniunii a diferitelor sisteme legislative. În continuare, legiuitorii naționali sunt cei care stabilesc dacă combaterea concurenței neloiale se va face pe cale administrativă, penală sau civilă. Ciatti A., „La tutela amministrativa e giurisdizionale”, în La pratiche commerciali sleali tra imprese e consumatori (editat de Giovanni De Cristofaro), Torino, 2007, p. 267, precizează că, în timp ce Directiva 2005/29 prezintă un grad mare de precizie și este foarte detaliată în privința cerințelor de drept material care trebuie îndeplinite de legislațiile naționale de transpunere, acest lucru nu este valabil în ceea ce privește mecanismele de punere în aplicare și de sancționare, mai ales că legiuitorului național i s-a recunoscut o marjă largă de apreciere în acest sens.

( 27 ) A se vedea punctul 3 din decizia de trimitere.

( 28 ) A se vedea Concluziile noastre prezentate la 14 februarie 2012 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito (C-618/10, punctul 105).

( 29 ) A se vedea Stolze C., op. cit. (nota de subsol 26), p. 158, în opinia căruia modul de redactare flexibil al Directivei 2005/29 conferă statelor membre o gamă largă de posibilități de reglementare în cadrul transpunerii normelor de aplicare a legii în sensul articolului 11 și urm. În mod similar, a se vedea și Koch E., Die Richtlinie gegen unlautere Geschäftspraktiken – Aggressives Geschäftsgebaren in Deutschland und England und die Auswirkungen der Richtlinie, Hamburg, 2006, p. 55. A se vedea Henning-Bodewig F., „Die Richtlinie 2005/29/EG über unlautere Geschäftspraktiken”, în Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht – Internationaler Teil, 2005, p. 633, care arată că Directiva 2005/29 reia, în esență, prevederile Directivei 84/450/CEE. Ambele directive acordă o marjă de apreciere largă pentru toate tipurile de sisteme de drept civil, penal și administrativ, atât timp cât acestea combat în mod adecvat și efectiv numai concurența neloială. Directiva nu continuă procesul de armonizare a sistemelor foarte diferite care există în prezent în materia punerii în aplicare a legii. De Cristofaro G., „Die zivilrechtlichen Folgen des Verstoßes gegen das Verbot unlauterer Geschäftspraktiken: eine ver