CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

NIILO JÄÄSKINEN

prezentate la 8 septembrie 2011( )

Cauza C‑81/10 P

France Télécom SA

„Recurs – Ajutoare de stat în favoarea France Télécom – Noțiunile «ajutor de stat» și «avantaj» în legătură cu regimul de impozitare a France Télécom cu taxa profesională pentru anii 1994-2002 – Compensare – Principiul încrederii legitime – Termen de prescripție – Obligație de motivare și principiul securității juridice”

I – Introducere

1. Prin recursul formulat, societatea France Télécom SA (denumită în continuare „France Télécom”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 30 noiembrie 2009, Franța și France Télécom/Comisia (T‑427/04 și T‑17/05, Rep., p. II‑4315, denumită în continuare „hotărârea atacată”)( ), prin care Tribunalul a respins acțiunea în anulare introdusă de Republica Franceză (cauza T‑427/04) și de France Télécom (cauza T‑17/05) împotriva Deciziei 2005/709/CE a Comisiei din 2 august 2004 privind ajutorul de stat pus în aplicare de Republica Franceză în favoarea France Télécom [notificată cu numărul C(2004) 3061] (denumită în continuare „decizia în litigiu”)( ).

2. Prezenta cauză are legătură cu evoluția statutului France Télécom în cadrul liberalizării sectorului telecomunicațiilor și ridică probleme referitoare la identificarea unui avantaj în contextul unor măsuri fiscale, precum și la protecția juridică acordată beneficiarilor unei măsuri fiscale care se dovedește a constitui un ajutor de stat ilegal.

3. Până în anul 1990, activitățile desfășurate de France Télécom erau de competența unei direcții a Ministerului Poștei și Telecomunicațiilor francez (ministère des Postes et Télécommunications) (PTT). France Télécom a fost creată, sub forma unei persoane juridice de drept public sui generis, începând cu 1 ianuarie 1991, prin Legea nr. 90‑568 din 2 iulie 1990 privind organizarea serviciului public de poștă și telecomunicații( ). În temeiul Legii nr. 96‑660 din 26 iulie 1996 privind întreprinderea națională France Télécom( ), France Télécom a fost transformată, începând cu 31 decembrie 1998, în întreprindere națională în care statul deținea, la data faptelor aflate la originea prezentului litigiu, direct sau indirect, peste jumătate din capitalul social. France Télécom era astfel reglementată prin Legea nr. 90‑568 și era, pe de altă parte, supusă, în măsura în care nu era contrară legii menționate, legislației aplicabile societăților pe acțiuni.

II – Cadrul juridic

4. Regulamentul (CE) nr. 659/1999( ) a fost adoptat pentru a codifica practica constantă dezvoltată și stabilită de Comisia Europeană în aplicarea articolului 88 CE, în vederea sporirii transparenței și a securității juridice. Acesta a intrat în vigoare la 16 aprilie 1999.

5. Considerentul (14) al Regulamentului nr. 659/1999 prevede că „din considerente de certitudine juridică, trebuie să se stabilească, în ceea ce privește ajutorul ilegal, un termen de prescripție de zece ani, după expirarea căruia recuperarea ajutorului să nu mai poată fi dispusă”.

6. Conform articolului 15 din Regulamentul nr. 659/1999:

„(1) Prerogativele Comisiei de recuperare a ajutorului sunt supuse unui termen de prescripție de 10 ani.

(2) Termenul de prescripție începe să curgă din ziua în care ajutorul ilegal este acordat beneficiarului fie ca ajutor individual, fie ca ajutor în cadrul unei scheme de ajutor. Orice măsură adoptată de către Comisie sau, la solicitarea acesteia, de către un stat membru cu privire la ajutorul ilegal întrerupe termenul de prescripție. După fiecare întrerupere, începe să curgă un nou termen de prescripție. Termenul de prescripție se suspendă atâta timp cât decizia Comisiei face obiectul unei proceduri în curs de desfășurare în fața Curții de Justiție a Comunităților Europene.

(3) Orice ajutor pentru care termenul de prescripție a expirat este considerat ajutor existent.”

III – Situația de fapt aflată la originea litigiului

A – Dispozițiile naționale de stabilire a regimului fiscal aplicabil France Télécom

1. Supunerea France Télécom la plata taxei profesionale. Regimul general al taxei profesionale( )

7. Astfel cum s‑a rezumat la punctele 16-24 din hotărârea atacată, taxa profesională este un impozit local ale cărui norme sunt stabilite prin lege și sunt codificate în Codul general al impozitelor (code général des impôts). Taxa profesională este datorată în fiecare an de persoanele fizice sau juridice care la 1 ianuarie desfășoară în mod obișnuit o activitate profesională independentă. Taxa profesională se stabilește în funcție de capacitatea contributivă a persoanelor impozabile, apreciată în funcție de criterii economice și în funcție de importanța activităților desfășurate de acestea pe teritoriul colectivității beneficiare.

8. Rezultă din aceasta că taxa profesională este un impozit a cărui bază nu este reprezentată de profitul realizat din activitatea întreprinderii, ci, la data faptelor aflate la originea prezentului litigiu, de o fracțiune din valoarea factorilor de producție – capital și muncă – utilizați de persoana impozabilă în fiecare comună în care se stabilește impozitul.

9. Pentru impozitele stabilite pentru anii 1994-2002, în cazul persoanelor juridice supuse la plata impozitului pe profit, baza de impozitare a taxei profesionale includea, pe de o parte, valoarea locativă a imobilizărilor corporale pe care persoana impozabilă le avusese la dispoziție pentru desfășurarea activității sale profesionale în perioada de referință și, pe de altă parte, o fracțiune din salariile plătite în perioada de referință. Perioada de referință menționată mai sus corespundea penultimului an care precedă anul impozitării, atunci când exercițiul coincidea cu anul calendaristic, sau, dacă exercițiul nu coincide cu anul calendaristic, exercițiului încheiat în cursul penultimului an care precedă anul impozitării.

10. Taxa profesională se stabilește în fiecare comună în care persoana impozabilă dispune de localuri sau de terenuri, în funcție de valoarea locativă a bunurilor situate sau stabilite pe teritoriul acesteia și de salariile plătite personalului.

2. Normele aplicabile France Télécom

a) Cu privire la principiul supunerii la plata impozitelor de drept comun

11. Legea nr. 90‑568, în temeiul căreia a fost creată France Télécom, prevede dispoziții speciale în materie de fiscalitate. Sub rezerva anumitor excepții, France Télécom este, în principiu, supusă la plata impozitelor și a taxelor la care ar fi supuse întreprinderi private care realizează aceleași operațiuni.

b) Cu privire la taxa forfetară

12. Până la 1 ianuarie 1994, France Télécom trebuia să nu fie supusă decât la plata impozitelor și a taxelor efectiv suportate de stat. În consecință, France Télécom nu datora, printre altele, nici impozitul pe profit, nici impozite locale, printre care și taxa profesională. În schimb, pentru anii 1991-1993, France Télécom trebuia să plătească o contribuție stabilită anual prin legea bugetului, în limita unui cuantum a cărui bază, înainte de actualizare, era egală cu soldul rezultat din bugetul anexă al telecomunicațiilor pentru anul 1989.

c) Cu privire la regimul special de impozitare începând cu anul 1994

13. Impozitul, a cărui bază de calcul respecta, pentru calcularea bazelor de impozitare, normele generale prevăzute în Codul general al impozitelor, se stabilea prin aplicarea unei cote medii ponderate naționale rezultate din cotele votate pentru anul anterior de ansamblul colectivităților locale. În plus, societății France Télécom i se aplica o cotă de 1,9 %, în loc de 8 %, cu titlu de cheltuieli de gestiune.

14. În această privință, observăm de la început că taxa profesională este astfel colectată de autoritățile fiscale ale statului, iar nu de colectivitățile teritoriale în cauză. Sumele prelevate de stat cu titlu de cheltuieli de gestiune menționate mai sus erau destinate să compenseze cheltuielile ocazionate serviciilor fiscale de activitățile de calculare a obligațiilor fiscale și de colectare a taxei profesionale în favoarea colectivităților locale.

15. Încasările din impozit trebuiau plătite statului sau, pentru partea care depășea contribuția achitată pentru anul 1994, ajustată în fiecare an în funcție de variația indicelui prețurilor de consum, Fondului național de repartizare a taxei profesionale.

16. Regimul special de impozitare a taxei profesionale, care era prevăzut pe perioadă nedeterminată, a fost eliminat prin Legea bugetului pentru anul 2003( ).

B – Procedura administrativă care precedă adoptarea deciziei în litigiu

17. La 13 martie 2001, Association des collectivités territoriales pour le retour de la taxe professionnelle de France Télécom et de La Poste dans le droit commun (Asociația Colectivităților Teritoriale pentru Revenirea Taxei Profesionale a France Télécom și a La Poste în Dreptul Comun) a sesizat Comisia cu o plângere potrivit căreia regimul special de impozitare constituia un ajutor de stat incompatibil cu piața comună. Reclamanta invoca în special pierderea de venituri care determina, pentru anumite comune, aplicarea unei cote medii ponderate naționale.

18. În urma acestei plângeri, la 28 iunie 2001, Comisia a decis inițierea procedurii de investigare preliminară a regimului special de impozitare și a adresat Republicii Franceze o solicitare de informații în acest sens.

19. La 30 ianuarie 2003, Comisia a adoptat o decizie de deschidere a procedurii oficiale de investigare prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE, în special cu privire la scutirea de taxa profesională de care France Télécom beneficiase între 1991 și 1993 și la regimul special de impozitare. În decizia de deschidere, Comisia evalua avantajul oferit întreprinderii France Télécom la aproximativ 1 miliard de franci francezi (FRF) pe an începând cu anul 1994 [considerentele (73) și (74)]. Decizia de deschidere a fost publicată la 12 martie 2003( ).

20. În cadrul schimburilor de scrisori dintre autoritățile franceze și Comisie, Republica Franceză, insistând totodată asupra caracterului aproximativ al evaluărilor sale, a prezentat, prin faxul din 5 iulie 2004, o nouă simulare a consecințelor financiare ale aplicării regimului de impozitare a France Télécom cu taxa profesională între 1991 și 2002. Această nouă evaluare, calculată pe baza contribuției de taxă profesională la care France Télécom fusese efectiv supusă pentru anul 2003, arăta că, în acea perioadă, France Télécom făcuse obiectul unei supraimpozitări de peste 1,7 miliarde de euro, sumă neactualizată.

C – Decizia în litigiu

21. La 19 și 20 iulie 2004, cu ocazia celei de a 1667-a ședințe, colegiul membrilor Comisiei a aprobat un proiect de decizie prin care se constata că France Télécom beneficiase de un ajutor de stat ca urmare a unui regim special de impozitare în perioada 1994-2002 și a autorizat membrul cu atribuții în domeniul concurenței să adopte, în acord cu președintele, versiunea definitivă a deciziei în limba franceză, versiune autentică.

22. La 2 august 2004, Comisia a adoptat decizia în litigiu, care a fost notificată Republicii Franceze la 3 august 2004.

23. În decizia în litigiu, Comisia a apreciat mai întâi că taxa forfetară pentru perioada 1991-1993 putea fi considerată ca substituindu‑se taxei profesionale datorate în mod normal pentru anii respectivi. Prin urmare, scutirea de la plata taxei profesionale pentru această perioadă nu ar constitui un ajutor de stat [considerentele (22)-(33) și (53) ale deciziei în litigiu].

24. În schimb, Comisia a apreciat că regimul special de impozitare aplicabil între 1994 și 2002 instituia un ajutor de stat care consta în diferența dintre impozitul pe care France Télécom ar fi trebuit să îl suporte în condițiile dreptului comun și cuantumul contribuțiilor de taxă profesională efectiv aplicate acesteia (denumită în continuare „diferența de impozitare”). Acest ajutor nou, pus în aplicare în mod ilegal, ar fi, în plus, incompatibil cu piața comună. Prin urmare, acest ajutor ar trebui să facă obiectul unei recuperări [considerentele (34)-(53) ale deciziei în litigiu].

25. Pentru a califica regimul special de impozitare a unui ajutor de stat, Comisia a avut următorul raționament.

26. În primul rând, Comisia a enunțat motivele pentru care considera că argumentul autorităților franceze potrivit căruia avantajul constatat în perioada 1994-2002 era mai mult decât compensat prin cuantumul taxei forfetare la care fusese supusă France Télécom în perioada cuprinsă între 1991 și 1993 trebuia să fie respins [considerentele (35)-(41) ale deciziei în litigiu].

27. În al doilea rând, Comisia a apreciat că diferența de impozit reprezenta un avantaj pentru France Télécom, acordat prin intermediul unor resurse care ar fi trebuit să ajungă la bugetul de stat, și constituia, prin urmare, un ajutor de stat [considerentul (42) al deciziei în litigiu].

28. În al treilea rând, în considerentele (43) și (44) ale deciziei în litigiu, Comisia a arătat că, în etapa deciziei prin care se constată existența unui ajutor de stat, nu putea să ia în considerare argumentul Republicii Franceze potrivit căruia, pentru a determina avantajul net de care a beneficiat France Télécom, trebuia să se țină seama de reducerea bazei impozitului pe profit pe care ar fi determinat‑o plata unor sume mai mari cu titlu de taxă profesională.

29. În al patrulea rând, Comisia, respingând argumentele prezentate de Republica Franceză potrivit cărora ajutorul în cauză nu putea fi recuperat din cauza aplicării normelor de prescripție prevăzute la articolul 15 din Regulamentul nr. 659/1999, a considerat că ajutorul în cauză era un ajutor nou, iar nu un ajutor existent [considerentul (45) al deciziei în litigiu]. Comisia a concluzionat că, întrucât primul ajutor identificat a fost acordat pentru anul 1994, respectiv cu mai puțin de 10 ani anterior datei de 28 iunie 2001, ajutorul în cauză trebuia recuperat integral [considerentul (51) al deciziei în litigiu].

30. În al cincilea rând, Comisia a arătat că autoritățile franceze nu invocaseră niciun argument precis pentru a stabili compatibilitatea ajutorului în cauză cu piața comună și că nu identifica niciun temei juridic pentru care acest ajutor ar putea fi declarat compatibil cu piața comună [considerentul (52) al deciziei în litigiu].

31. Prin urmare, în considerentul (53) al deciziei în litigiu, Comisia a concluzionat că, pe de o parte, regimul de taxă profesională aplicabil France Télécom în perioada cuprinsă între 1991 și 1993 nu constituia un ajutor de stat și că, pe de altă parte, diferența de impozitare de care beneficiase France Télécom în perioada cuprinsă între 1994 și 2002, ca urmare a regimului special de impozitare, constituia un ajutor de stat incompatibil cu piața comună și pus în aplicare ilegal, care trebuia, prin urmare, să fie recuperat.

32. În ceea ce privește cuantumul care trebuia să fie recuperat, Comisia a apreciat că ajutorul reprezenta o sumă – fără dobânzi – cuprinsă între 798 milioane de euro și 1,14 miliarde de euro [considerentele (54)-(59) ale deciziei în litigiu]. Potrivit Comisiei, cuantumul exact care trebuia recuperat trebuia să fie definit de autoritățile franceze, conform obligației acestora de cooperare loială, în faza de executare a deciziei în litigiu [considerentele (59) și (60) ale deciziei în litigiu].

33. Articolul 1 din dispozitivul deciziei în litigiu are următorul cuprins:

„Ajutorul de stat acordat ilegal de [Republica Franceză], cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) [...] CE, în favoarea France Télécom prin regimul de taxă profesională aplicabil acestei întreprinderi în perioada 1 ianuarie 1994-31 decembrie 2002 [...] este incompatibil cu piața comună.”

34. La 25 octombrie 2006, Comisia a introdus o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor prin care solicita Curții să constate că, prin neexecutarea, în termenul prevăzut, a deciziei în litigiu, Republica Franceză nu își îndeplinise obligațiile care îi reveneau în temeiul articolelor 2 și 3 din decizia în litigiu, al articolului 249 al patrulea paragraf CE, precum și al articolului 10 CE. Prin Hotărârea din 18 octombrie 2007, Comisia/Franța( ), Curtea a statuat că acțiunea Comisiei era fondată.

IV – Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată

35. În cadrul acțiunii în anulare introduse la Tribunal împotriva deciziei în litigiu, Republica Franceză și France Télécom au subliniat în esență că, în mod greșit, Comisia concluzionase, pe de o parte, că France Télécom beneficiase de un ajutor de stat ilegal și, pe de altă parte, că acest ajutor trebuia să facă obiectul unei restituiri( ).

36. Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins toate motivele invocate de Republica Franceză și de France Télécom și a confirmat, în consecință, legalitatea deciziei în litigiu.

V – Cu privire la recurs și la analizarea motivelor

37. În cadrul recursului, France Télécom invocă cinci motive, dintre care al doilea împărțit în trei aspecte și al treilea, în două aspecte. France Télécom impută, în esență, Tribunalului încălcarea noțiunilor de ajutor de stat și de avantaj, precum și încălcarea principiului încrederii legitime. Aceasta invocă de asemenea o nemotivare a hotărârii atacate drept răspuns la argumentele referitoare la principiul prescripției. În sfârșit, în ceea ce privește motivul referitor la încălcarea principiului securității juridice, hotărârea atacată ar fi afectată de o eroare de drept și ar fi nemotivată.

38. Se impune, de la început, constatarea că, independent de numărul motivelor invocate de France Télécom în cadrul recursului, acestea abordează în principal trei aspecte.

39. Primul aspect, care face obiectul primului și al celui de al doilea motiv, se referă la noțiunea de ajutor de stat, precum și la noțiunea de avantaj care constituie unul dintre elementele acestuia. Prin intermediul celui de al doilea motiv, France Télécom impută Tribunalului faptul că nu a respectat noțiunea de avantaj în sensul că ar fi refuzat să examineze regimul derogatoriu în ansamblu. În cadrul primului motiv, întemeiat pe o încălcare a noțiunii de ajutor de stat, France Télécom se limitează în realitate să impute Tribunalului o eroare de drept, în sensul că Tribunalul ar fi admis că identificarea unui avantaj nu depindea de caracteristicile proprii ale regimului, ci de factori exteriori care nu au putut fi constatați decât a posteriori. Din moment ce argumentele invocate în cadrul acestor două motive sunt strâns legate, propunem să le examinăm împreună sub un titlu comun referitor la problematica existenței unui avantaj.

40. Al doilea aspect privește calculul termenului de prescripție, abordat în cadrul celui de al patrulea motiv invocat de France Télécom, în special prin prisma nemotivării hotărârii atacate.

41. Al treilea aspect, abordat în cadrul celui de al treilea și al celui de al cincilea motiv de recurs, privește încălcarea principiilor generale de drept, precum principiul încrederii legitime, precum și cel al securității juridice.

42. În consecință, propunem să se analizeze recursul prin regruparea motivelor invocate de France Télécom potrivit aspectelor menționate mai sus.

VI – Cu privire la noțiunile de ajutor de stat și de avantaj( )

A – Cu privire la identificarea unui avantaj

43. Problema identificării unui avantaj, atât pe plan material, cât și pe plan temporal, constituie un element esențial al prezentului recurs.

44. În această privință, amintim că, potrivit jurisprudenței constante, calificarea unei măsuri ca ajutor de stat în sensul tratatului presupune ca fiecare dintre cele patru criterii cumulative prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE să fie îndeplinit( ). Prin urmare, este vizat orice ajutor acordat de state sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă, care denaturează sau amenință să denatureze concurența prin favorizarea anumitor întreprinderi sau a producerii anumitor bunuri, în măsura în care acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre. În sensul acestei dispoziții, noțiunea de ajutor de stat este mai generală decât noțiunea de subvenție, întrucât aceasta include nu numai prestațiile pozitive precum subvențiile propriu‑zise, ci și intervenții care, sub diverse forme, reduc cheltuielile care grevează în mod normal bugetul unei întreprinderi, comparativ cu o întreprindere care se află într‑o situație asemănătoare( ).

45. Rezultă din aceasta că o măsură prin care autoritățile publice acordă anumitor întreprinderi o scutire de impozit care, deși nu implică un transfer de resurse de stat, conferă beneficiarilor scutirii o situație financiară mai favorabilă în comparație cu ceilalți contribuabili reprezintă un ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE( ). În mod similar, poate reprezenta un ajutor de stat o măsură prin care anumitor întreprinderi li se acordă o reducere a impozitului sau o amânare a plății impozitului datorat în mod normal.

46. Pentru a aprecia dacă un astfel de avantaj constituie ajutor în sensul articolului 87 CE, este necesar să se determine dacă întreprinderea beneficiară primește un avantaj economic pe care nu l‑ar fi obținut în condiții normale de piață( ).

47. Astfel cum am precizat deja în Concluziile prezentate în cauza Comisia și Spania/Government of Gibraltar și Regatul Unit (C‑106/09 P și C‑107/09 P)( ), aflată pe rolul Curții, o măsură care poate fi considerată ajutor fiscal trebuie să corespundă unui anumit cost fiscal. Comisia trebuie să poată identifica valoarea pierderii actuale sau viitoare a veniturilor fiscale care reprezintă valoarea ajutorului prezumat. Singura metodă de care dispune Comisia pentru a estima valoarea pierderii respective este să se raporteze la un regim general aplicabil în cadrul de referință care face obiectul examinării.

48. Or, în recursul formulat, France Télécom subliniază imposibilitatea de a stabili, la data la care a fost instituit regimul derogatoriu, dacă regimul în litigiu urma să creeze un avantaj care poate constitui un ajutor de stat.

49. Mai întâi, este necesar să se amintească faptul că acest argument prezintă un caracter ipotetic, întrucât autoritățile naționale nu au notificat regimul instituit în temeiul Legii nr. 90‑568. Prin urmare, în acest stadiu, nu este posibil să se cunoască ce rezultat ar fi putut să determine examinarea Comisiei la acea dată.

50. Pe de altă parte, trebuie să se observe, din punct de vedere general, că stabilirea valorii precise a ajutorului acordat, în cazul măsurilor luate pe mai mulți ani, se poate dovedi excesiv de dificilă pentru Comisie.

51. În această privință, fără a intenționa să reducem dificultățile care privesc o apreciere ex ante și, în orice caz, înainte de intrarea în vigoare a măsurilor menționate, trebuie să se realizeze o distincție între posibilitatea de a cuantifica valoarea precisă a ajutorului și posibilitatea de a examina proiectul de măsuri în cauză în temeiul articolului 87 CE.

52. Este evident că, spre deosebire de ajutorul individual acordat unei anumite întreprinderi, în ipoteza unui regim fiscal care prezintă forma unei reglementări referitoare la un anumit tip de impozit aplicabil unui număr nedeterminat de beneficiari, Comisia sau statul membru nu poate să efectueze o cuantificare precisă a ajutorului ex ante.

53. Totuși, în cadrul aprecierii efectelor, chiar și potențiale, ale regimului în cauză asupra concurenței, o asemenea circumstanță nu poate să scutească statul membru de obligația sa de notificare, precum și, ulterior, nu poate nici să priveze Comisia de posibilitatea de a‑l examina și de a‑l califica în raport cu dispozițiile tratatului în materie de ajutoare de stat.

54. În consecință, în condițiile în care, raportându‑se la un regim general aplicabil în cadrul de referință care face obiectul examinării, Comisia este în măsură să demonstreze existența unei pierderi efective sau potențiale a veniturilor fiscale care reprezintă cuantumul ajutorului prezumat conferit întreprinderilor beneficiare presupuse, trebuie să se considere că existența avantajului este dovedită. În consecință, determinarea exactă a valorii sale are numai o importanță secundară, în primul rând, care se va manifesta în momentul eventualei recuperări dacă măsurile avute în vedere s‑ar dovedi ilegale.

55. În speță, se impune constatarea că modelul fiscal la care era supusă France Télécom în cursul perioadei avute în vedere reprezintă o excepție în raport cu regimul de drept comun.

56. Astfel, France Télécom fusese supusă unui regim fiscal specific care viza să garanteze că resursele care provin din taxa profesională (în principiu percepută la nivel local, pe baza unei cote definite de fiecare comună) continuau să alimenteze bugetul general al statului. În vederea atingerii acestui obiectiv, Legea nr. 90568 crease o taxă profesională „națională”, aplicabilă France Télécom, calculată pe baza unei cote medii ponderate prin cote aplicabile în comune și percepută la locul unde se află sediul principal al societății menționate.

57. În cursul perioadei cuprinse între 1991 și 1993, în temeiul regimului tranzitoriu, France Télécom era scutită de plata impozitului pe profit și de impozitele locale, în schimbul achitării unei taxe stabilite pe cale legislativă. Conform regimului definitiv aplicabil din 1994 până în 2002, France Télécom era supusă regimului comun al impozitului pe profit, precum și regimului special pentru impozitele locale, printre care și taxa profesională. În această privință, trebuie să se adauge că taxa profesională a determinat aplicarea unei scutiri suplimentare care consta într‑o reducere a cheltuielilor de gestiune percepute de stat până la concurența a trei sferturi din cheltuielile aplicabile în mod normal.

58. Astfel cum rezultă din dosar, nu numai dispozițiile fiscale speciale aplicabile France Télécom au constituit avantajul. Astfel, Comisia a considerat că ajutorul era constituit din diferența de impozitare care reprezintă diferența dintre cuantumul contribuțiilor taxei profesionale pe care întreprinderea ar fi trebuit să o achite dacă ar fi fost supusă impozitului de dreptul comun și cel care a fost efectiv aplicat acesteia în temeiul dispozițiilor fiscale speciale. Prin urmare, această configurare a determinat un model de impozitare care să permită o subimpozitare.

59. În consecință, este vorba despre o configurare mixtă în care existența unui avantaj este întemeiată, pe de o parte, pe un element fix legat de regimul fiscal specific aplicat France Télécom în raport cu regimul de drept comun și, pe de altă parte, pe un element variabil, în funcție de împrejurări de fapt, respectiv localizarea spațiilor sau a terenurilor în diferite comune, precum și cota de impozitare aplicabilă în colectivitățile locale în discuție.

60. Această metodă specifică de identificare a avantajului aplicată în speță presupune consecințe decisive din punctul de vedere al anualității avantajului, al posibilității de delimitare a celor două regimuri de impozitare la care a fost supusă succesiv France Télécom, precum și al calculului termenului de prescripție.

61. În sfârșit, trebuie să se amintească faptul că specificitatea regimului aplicabil France Télécom între anii 1994 și 2003 nu poate exclude în niciun mod de la început calificarea acestuia ca ajutor de stat în sensul articolului 87 CE.

62. În această privință, subliniem că motivele care ar fi trebuit să determine autoritățile franceze să notifice regimul de impozitare aplicabil France Télécom trebuie căutate, mai întâi, la nivelul reducerii cheltuielilor de gestiune de la 8 % la 1,9 %. În plus, trebuie să subliniem absența, din Legea nr. 90‑568, a unui mecanism corectiv care ar fi permis să se examineze anual efectele regimului specific asupra poziției concurențiale a France Télécom, în condițiile în care legiuitorul s‑ar fi putut limita la un simplu transfer către stat al dreptului la veniturile care provin din taxa profesională a France Télécom, fără a introduce alte modificări în raport cu regimul de drept comun( ).

B – Cu privire la încălcarea noțiunii de avantaj, criticată în cadrul celui de al doilea motiv formulat de France Télécom – observații introductive

63. Prin intermediul celui de al doilea motiv, France Télécom impută, în esență, Tribunalului o eroare de drept privind nerespectarea noțiunii de avantaj, în sensul că acesta a considerat că avantajul este constituit din diferența de impozitare, ceea ce l‑a determinat să refuze compensarea între cele două perioade de impozitare. În opinia France Télécom, Tribunalul nu și‑ar fi îndeplinit obligația de a efectua o examinare globală a tuturor dispozițiilor prevăzute de un regim derogatoriu și, astfel, ar fi încălcat noțiunea de avantaj menționată.

64. În vederea facilitării analizei diferitelor elemente juridice invocate de France Télécom în susținerea recursului său, vom examina aspectele prezentului motiv în ordinea inversă celei din recurs, începând cu pretinsa eroare de drept care ar afecta interpretarea avantajului definit în decizia în litigi și, continuând apoi cu analiza problemelor care decurg de aici cu privire la examinarea globală a regimului și la problema compensării.

C – Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv, referitor la eroarea de drept pe care ar fi săvârșit‑o Tribunalul în interpretarea deciziei în litigiu și la substituirea de motive

1. Pretențiile părților

65. France Télécom susține că Tribunalul a interpretat în mod eronat decizia în litigiu, întrucât a apreciat că Comisia nu considerase că ajutorul în cauză consta în dispoziții fiscale speciale aplicabile France Télécom, ci în diferența de impozitare constatată anual, substituind prin propria motivare pe cea a deciziei amintite.

66. France Télécom subliniază că considerentul (42) al deciziei în litigiu se limitează să concluzioneze că nu este posibilă o compensare între cele două perioade de impozitare. Acest considerent nu ar permite să se stabilească faptul că Comisia ar fi considerat că ajutorul în discuție consta nu în dispozițiile fiscale speciale aplicabile France Télécom, ci în diferența de impozitare constatată în fiecare an pentru care era datorată taxa profesională.

67. France Télécom arată de asemenea că o astfel de interpretare ar fi, pe de altă parte, în mod vădit contrară dispozitivului deciziei în litigiu, care ar stabili că ajutorul în discuție este constituit din regimul taxei profesionale aplicabile întreprinderii menționate în perioada 1 ianuarie 1994-31 decembrie 2002.

68. Comisia arată că motivul este inoperant și, în orice caz, nefondat. Astfel, concluziile la care ar fi ajuns Tribunalul nu ar depinde de caracterul anual al taxei profesionale și nici de aprecierea potrivit căreia ajutorul consta în diferența de impozitare constatată în fiecare an. Comisia subliniază că anualitatea taxei profesionale nu ar putea fi invocată, în condițiile în care se pare că alte elemente din motivarea reținută de Tribunal justifică refuzul compensării între regimul taxei forfetare și pretinsa subimpozitare cu titlu de taxă profesională între anii 1994 și 2002.

2. Apreciere

69. În ceea ce privește, mai întâi, argumentul invocat de Comisie referitor la caracterul pretins inoperant al celui de al doilea motiv, este suficient să se constate că, întrucât prin intermediul acestui motiv France Télécom critică un element constitutiv al raționamentului urmat de Tribunal, trebuie să se respingă această afirmație a Comisiei.

70. Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, France Télécom critică concluziile Tribunalului care figurează în special la punctele 201 și 202 din hotărârea atacată.

71. La punctul 201, Tribunalul se referă la punctul 42 din decizia în litigiu, referitor la analiza regimului în perioada 1994-2003, de unde rezultă că „[…] diferența dintre taxa profesională efectiv plătită de France Télécom și cea care ar fi fost datorată în temeiul dreptului comun în perioada 1 ianuarie 1994-1 ianuarie 2003 constituie un ajutor de stat, întrucât reprezintă un avantaj pentru France Télécom acordat prin intermediul resurselor care altfel ar fi fost incluse în bugetul statului”.

72. Astfel, după respingerea, la punctele precedente ale deciziei în litigiu, a oricărei compensări între cele două regimuri de impozitare în discuție, astfel cum fusese susținută de autoritățile franceze, Comisia a ajuns la concluzia potrivit căreia diferența de impozitare pe care o constatase constituia un ajutor de stat.

73. În această privință, este suficient să se arate că, la punctul 201 din hotărârea atacată, Tribunalul, fără a săvârși o eroare de drept, a interpretat textul deciziei în litigiu potrivit căruia ajutorul de stat ar rezulta din diferența de impozitare. Tribunalul a verificat în acest caz, la punctele 219-225 din hotărârea atacată, existența unei diferențe de impozitare reale, raționament care nu a făcut obiectul niciunei critici din partea France Télécom în acest context.

74. În plus, contrar afirmațiilor France Télécom, interpretarea la care a ajuns Tribunalul, potrivit căreia ajutorul constă în diferența de impozitare care rezultă din aplicarea dispozițiilor legislative care instituie un regim derogatoriu, continuă să fie în conformitate cu dispozitivul deciziei în litigiu, de unde rezultă că numai regimul aplicabil France Télécom în perioada 1994-2002 constituie un ajutor de stat incompatibil cu piața comună și ilegal. Astfel, în temeiul acestui regim derogatoriu, France Télécom nu a plătit la bugetul statului cuantumurile taxei pe care ar fi trebuit să o plătească în temeiul regimului de drept comun.

75. Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să subliniem că această constatare a Tribunalului care figurează la punctul 201 din hotărârea atacată reflectă fidel logica care stă la baza dispozițiilor articolului 87 CE, în sensul că, în cadrul noțiunii de ajutor de stat, trebuie să se distingă, pe de o parte, forma pe care o ia un ajutor de stat, care se materializează într‑un act constitutiv care face obiectul obligației de notificare, și, pe de altă parte, efectele obiective ale măsurii a cărei analiză permite constatarea existenței unui avantaj.

76. Prin urmare, în cadrul noțiunii de ajutor, este primordial să se identifice, pe de o parte, nivelul corespunzător actului normativ aflat la originea măsurii în litigiu, precum un act cu putere de lege, o decizie administrativă sau orice alt act sau practică imputabilă statului membru, și, pe de altă parte, nivelul economic din perspectiva căruia sunt examinate efectele actului respectiv pentru a stabili dacă este vorba despre un avantaj selectiv.

77. În consecință, ar fi, așadar, imprecis să se constate că doar dispozițiile fiscale constituie un ajutor de stat. Astfel, avantajul selectiv nu poate corespunde decât efectelor aplicării dispozițiilor menționate în cazul întreprinderilor în cauză. Or, în situația în care măsura în discuție constă într‑un factor specific aplicabil calculului impozitului, fără a constitui un avantaj fiscal direct (deschis/transparent), astfel de efecte pot fi stabilite numai pe o bază anuală, în măsura în care exercițiul fiscal corespunde acestei durate.

78. Pe de altă parte, decizia în litigiu în ansamblu se întemeiază pe premisa potrivit căreia regimul taxei profesionale prevăzut prin Legea nr. 90‑568 este cel care a determinat, prin aplicarea unei cote medii ponderate naționale care rezultă din cotele votate anul anterior de către toate colectivitățile locale în cauză, subimpozitarea France Télécom, comparativ cu suma care ar fi fost datorată dacă aceasta din urmă ar fi fost supusă regimului de drept comun. Acest punct de vedere este confirmat, de altfel, de modul de redactare a dispozitivului deciziei în litigiu.

79. În ceea ce privește punctul 202 din hotărârea atacată și pretinsa substituire de motive, trebuie să se constate că Tribunalul nu a depășit nivelul de control jurisdicțional necesar, prin substituirea aprecierii economice a Comisiei prin propria sa apreciere, din moment ce aspectul anualității la care se face referire în dispozitivul în discuție face parte integrantă din raționamentul Comisiei din decizia în litigiu. În plus, Tribunalului nu i se poate imputa o motivare contradictorie, din moment ce, la punctul 202 din hotărâre, acesta se referă la anualitatea taxei profesionale, astfel cum decurge din dispozițiile Codului general al impozitelor. Prin urmare, este clar că aspectul referitor la dispozițiile fiscale constituie un element inerent examinării existenței avantajului.

80. Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se respingă al doilea aspect al celui de al doilea motiv formulat de France Télécom.

D – Cu privire la al treilea aspect al celui de al doilea motiv, întemeiat pe inexistența unei analize globale a regimului fiscal derogatoriu

1. Pretențiile părților

81. France Télécom consideră că nici anualitatea impozitului și nici diferențele dintre cele două perioade de impozitare nu pot justifica o analiză parțială a regimului fiscal derogatoriu în litigiu. Aceasta apreciază că Tribunalul a refuzat, în mod greșit, să ia în considerare, în cadrul analizei sale a efectelor regimului fiscal derogatoriu, supraimpozitarea pe care această taxă forfetară ar fi reprezentat‑o pentru întreprindere în raport cu nivelul de impozitare care ar fi trebuit să i se aplice dacă ar fi fost supusă dreptului comun în perioada 1991-1993.

82. Potrivit France Télécom, chiar presupunând că anualitatea impozitului poate fi luată în considerare în cadrul analizei, Tribunalul ar fi trebuit să recunoască faptul că, pentru primele exerciții fiscale care fac obiectul regimului fiscal derogatoriu, aceasta fusese supusă unei supraimpozitări în raport cu concurenții săi.

83. France Télécom concluzionează că Tribunalul ar fi trebuit să solicite ca o comparare cu dreptul comun a regimului fiscal derogatoriu aplicabil persoanei interesate să includă ansamblul efectelor regimului derogatoriu, respectiv nu numai eventualele avantaje percepute de întreprindere în cursul perioadei 1994-2002, ci și suprasarcina fiscală excepțională pe care France Télécom a trebuie să o suporte între anii 1991 și 1993.

2. Apreciere

84. După ce a amintit în mod pertinent jurisprudența în temeiul căreia Comisia este obligată să aibă în vedere în mod global măsurile complexe, Tribunalul a considerat, la punctul 200 din hotărârea atacată, că Legea nr. 90‑568 a instituit un regim fiscal derogatoriu, aplicabil în special France Télécom, caracterizat printr‑o împărțire în două faze.

85. La punctul 203 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit în mod întemeiat că, în decizia în litigiu, Comisia a abordat diferențele existente între cele două perioade de impozitare, privind în special faptul că taxa forfetară aplicabilă între anii 1991 și 1993 se substituise în întregime contribuției de taxă profesională, în timp ce supunerea la regimul special în perioada 1994-2002 a determinat în fiecare an o diferență de impozitare. Tribunalul a considerat astfel că în mod cert, în decizia sa, Comisia analizase în mod global toate dispozițiile relevante, dar că, având în vedere diferențele constatate între cele două perioade de impozitare, aceasta refuzase să efectueze o compensare.

86. În această privință, trebuie să subliniem că necesitatea unei analize globale, pe care Comisia a efectuat‑o în mod corect, nu poate echivala cu o obligație de luare în considerare a tuturor perioadelor fiscale în vederea constatării existenței avantajului. În consecință, Tribunalul a putut considera că, în urma analizării întregului regim, Comisia a ajuns la concluzia potrivit căreia numai regimul fiscal aplicabil în cursul celei de a doua perioade implica acordarea unui ajutor de stat France Télécom.

87. În consecință, al treilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins ca nefondat.

E – Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv – cu privire la compensare

1. Pretențiile părților

88. France Télécom susține că, prin faptul că nu a realizat o comparație cu regimul de drept comun și ansamblul dispozițiilor prevăzute de Legea nr. 90‑568, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept. Astfel, pentru a stabili existența unui avantaj, Tribunalul ar fi comparat sarcinile impuse France Télécom de regimul derogatoriu cu nivelul de impozitare care i‑ar fi fost aplicat dacă această societate ar fi fost supusă regimului fiscal de drept comun. Or, Tribunalul ar fi limitat această comparație la perioada 1994-2002, fără a lua în considerare sarcina fiscală pe care France Télécom ar fi trebuit să o suporte între 1991 și 1993.

89. France Télécom apreciază că, întemeindu‑se în această privință pe Hotărârea Curții din 5 decembrie 2005, Italia/Comisia( ), Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, prin respingerea unei compensări între diferitele perioade de impozitare. Tribunalul ar fi dedus în mod greșit din hotărârea menționată că o scutire nu putea fi compensată printr‑o sarcină specifică de natură diferită și lipsită de o legătură inerentă cu avantajul.

2. Apreciere

90. Prin intermediul acestui aspect al celui de al doilea motiv, France Télécom critică punctele 207 și 214 din hotărârea atacată. Astfel, după validarea raționamentului Comisiei care a făcut diferența dintre taxa forfetară în vigoare în perioada 1991-1993 și regimul derogatoriu de impozitare în vigoare între anii 1994 și 2002, Tribunalul a considerat că nu exista nicio obligație de a efectua în speță o compensare între cele două perioade de impozitare.

91. În această privință, trebuie să amintim că, în temeiul jurisprudenței, atunci când examinează o măsură care poate constitui un ajutor de stat, Comisia este obligată să ia în considerare ansamblul efectelor acestuia pentru beneficiarul potențial și în special să deducă, dacă este cazul, sarcinile specifice care grevează un avantaj( ).

92. Mai întâi, este adevărat că citarea de către Tribunal a punctului 34 din Hotărârea Italia/Comisia, menționată anterior, nu este corectă. Astfel, principiul consacrat de Tribunal la punctul 207 din hotărârea atacată nu poate fi dedus din punctul 34 amintit.

93. Astfel cum susține Comisia, Tribunalul a intenționat probabil să se refere la punctul 34 dintr‑o altă Hotărâre Italia/Comisia( ). La acest punct din hotărârea menționată, Curtea a respins argumentul autorităților italiene potrivit căruia degrevarea imputată nu ar fi un „ajutor de stat”, întrucât pierderea de venituri care rezultă din aceasta ar fi compensată cu ajutorul resurselor care provin din contribuțiile plătite cu titlu de asigurare de șomaj.

94. Cu toate acestea, Curtea va trebui să se limiteze să sublinieze această eroare de citare care nu constituie totuși o eroare de drept, susceptibilă să determine nevaliditatea deciziei Tribunalului.

95. În pofida acestei erori de trimitere la jurisprudență, este clar că Tribunalul a justificat în mod detaliat și exhaustiv motivele pentru care a considerat că, îndeplinindu‑și totodată obligația de analiză globală a regimului care rezultă din Legea nr. 90‑658, Comisia era îndreptățită să respingă compensarea susținută de France Télécom.

96. Astfel, în lumina Hotărârii Enirisorse( ), trebuie să subliniem că obligația de analiză globală, care permite identificarea corectă a existenței unui avantaj în cadrul măsurilor fiscale derogatorii, trebuie să se aibă un fundament material.

97. Pare evident că simplul fapt că cele două perioade de impozitare sunt avute în vedere în aceeași lege nu este suficient pentru a justifica o obligație de compensare între măsurile aplicabile unuia și aceluiași beneficiar. Astfel, măsurile menționate se întemeiază pe modele juridice diferite, astfel încât era necesar să se distingă între măsura care constituie un ajutor și cea care nu îndeplinește criteriile prevăzute la articolul 87 CE.

98. În această privință, trebuie constatat, astfel cum rezultă din dosar, că taxa aplicabilă între anii 1991 și 1993 era definită prin parametri distincți de cei aplicați începând cu anul 1994 în cadrul regimului specific al taxei profesionale.

99. Observăm că rezultă în mod clar din dezbaterile în fața Adunării Naționale franceze că anul 1994 fusese reținut pentru a putea dispune de un termen suficient pentru calcularea bazelor de impozitare a taxei profesionale, în condițiile în care guvernul nu dispunea de evaluarea detaliată a imobilelor sau a bazelor de impozitare( ).

100. În plus, trebuie să subliniem că, chiar presupunând că teza potrivit căreia regimul aplicabil France Télécom ar fi constat în două perioade care nu puteau fi separate, dintre care prima ar fi determinat o supraimpozitare a întreprinderii, iar a doua o subimpozitare, ar fi corectă, este cert că legislația în cauză nu conținea niciun mecanism care să permită, pe de o parte, să se efectueze calculul compensatoriu între cuantumurile taxei profesionale și, pe de altă parte, să stabilească momentul la care ar fi fost compensată pretinsa supraimpozitare din perioada 1990-1993. Astfel, chiar urmând teza susținută de France Télécom în această privință, supraimpozitarea în cauză și‑ar fi epuizat efectele la un moment dat, implicând, pentru viitor, în cursul perioadei începând cu anul 1994, acordarea unui avantaj către France Télécom. Totuși, în absența unui astfel de mecanism, afirmația referitoare la necesitatea compensării nu este plauzibilă.

101. În sfârșit, trebuie să se excludă pertinența jurisprudenței referitoare la calificarea compensării dezavantajelor structurale în raport cu articolul 87 CE, care permite respingerea calificării drept ajutor de stat în cazurile specifice care urmăresc să corecteze o situație concurențială defavorabilă a unei întreprinderi( ). Astfel, în speță, nu se poate susține în mod valabil că modelul de impozitare aplicabil începând cu anul 1994 a avut drept rol să remedieze faptul că France Télécom ar fi fost expusă la sarcini suplimentare care rezultă dintr‑un regim specific la care nu erau supuse întreprinderile concurente cărora li se aplica dreptul comun în condiții normale de piață. Dimpotrivă, astfel cum rezultă din dezbaterile care au avut loc în Senat și în Adunarea Națională franceză, scopul regimului derogatoriu aplicabil începând cu anul 1994 era de a permite statului, iar nu colectivităților locale, să perceapă taxa profesională achitată de France Télécom( ). În orice caz, dorim să subliniem că este puțin relevant, în ceea ce privește constatarea avantajului, să se cunoască dacă încasările rezultate din taxa profesională erau destinate statului sau bugetului colectivităților locale.

102. În orice caz, observăm că rezultă din dosar că France Télécom era obligată să plătească la Fondul național de repartizare a taxei profesionale un cuantum echivalent celui perceput de stat de la vechea administrație a poștelor și telecomunicațiilor (PTT) ca excedent de exploatare, înaintea datei de înființare a France Télécom. Este, de altfel, motivul pentru care Comisia a concluzionat că taxa destinată bugetului general, la care a fost supusă France Télécom între anii 1991 și 1993, avea o natură mixtă, în parte fiscală și în parte echivalentă cu o participare a statului proprietar la rezultatele gestiunii( ).

103. Astfel, după examinarea caracteristicilor, a obiectivelor și a caracterului temporar al regimului aplicabil France Télécom, Tribunalul a considerat în mod corect, la punctul 231 din hotărârea atacată, că taxa forfetară constituia o modalitate de impozitare specială a France Télécom care nu putea fi luată în considerare în vederea compensării consecințelor regimului de impozitare aplicabil începând cu anul 1994.

104. Prin urmare, trebuie să se respingă de asemenea primul aspect al celui de al doilea motiv.

F – Cu privire la primul motiv formulat de France Télécom, referitor la nerespectarea noțiunii de ajutor de stat

1. Pretențiile părților

105. După ce a arătat că Tribunalul ar fi considerat că ar fi fost „imposibil” să se stabilească, la data la care a fost instituit regimul derogatoriu, dacă acesta urma să constituie un ajutor de stat, France Télécom precizează că Tribunalul ar fi considerat de asemenea că existența unui avantaj trebuia să fie constatată anual și depindea de parametri externi.

106. Cu toate acestea, France Télécom impută Tribunalului faptul că nu a respectat noțiunea de ajutor de stat reținând o astfel de calificare, în condițiile în care acesta ar fi recunoscut că existența (sau inexistența) a unui eventual avantaj nu depindea de caracteristicile regimului aplicabil France Télécom, ci de parametri externi ale căror efecte au putut fi constatate numai a posteriori. Potrivit France Télécom, efectele avantajoase sau dezavantajoase care rezultă din factori externi și imprevizibili nu pot conferi caracterul de ajutor unei măsuri care nu era calificată astfel în momentul adoptării sale.

107. În plus, referindu‑se la jurisprudența Franța/Comisia care implică societatea Stardust Marine( ), France Télécom critică însăși imputabilitarea măsurii respective în sarcina statului membru, din moment ce existența avantajului ar fi depins „numai” de condiții externe regimului special de impozitare, astfel cum ar fi recunoscut Tribunalul.

108. În ceea ce privește guvernul francez, acesta subliniază că regimul de impozitare derogatoriu nu este în sine susceptibil să constituie un ajutor de stat. Astfel, un asemenea regim nu ar furniza în mod necesar un avantaj selectiv întreprinderilor în cauză.

109. Comisia apreciază că primul motiv este inadmisibil, întrucât acesta nu a fost invocat în primă instanță. Comisia adaugă că nu există îndoială că elementele criticate de France Télécom sunt prezente în decizia în litigiu.

110. Cu titlu subsidiar, Comisia susține că motivul nu este fondat. Astfel, nivelul precis de impozitare care rezultă din regimul derogatoriu în discuție nu ar putea fi stabilit anticipat pentru fiecare an. Totuși, acest regim ar fi fost susceptibil să determine o impozitare mai redusă în raport cu cea care rezultă din aplicarea regimului normal al taxei profesionale.

2. Aprecierea admisibilității motivului

111. În ceea ce privește critica referitoare la inadmisibilitate formulată de Comisie și întemeiată pe caracterul de noutate al motivului invocat, trebuie constatat că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că a permite unei părți să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care nu l‑a invocat în fața Tribunalului ar echivala cu a‑i permite să sesizeze Curtea, a cărei competență în materie de recurs este limitată, cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul. În cadrul unui recurs, competența Curții este, așadar, limitată la aprecierea soluției legale care a fost dată cu privire la motivele dezbătute în fața primei instanțe( ).

112. În această privință, trebuie să se constate totuși că recurenta, contrar afirmațiilor Comisiei, nu invocă un motiv nou în fața Curții, ci un argument care se înscrie în motivul întemeiat pe existența unui ajutor de stat, deja dezbătut în fața Tribunalului, în special în cadrul primului și al celui de al doilea motiv, invocate înaintea acestuia din urmă. Prin urmare, excepția de inadmisibilitate nu poate fi admisă.

3. Aprecierea pe fond

113. Prin intermediul acestui motiv, France Télécom critică raționamentul Tribunalului care figurează în special la punctele 323 și 324 din hotărârea atacată. Pentru a răspunde în mod complet la acest motiv, este necesar să se prezinte raționamentul dezvoltat în prealabil de Tribunal, la punctele 199-241 din hotărârea atacată, ca răspuns la primul și la al doilea motiv invocate în primă instanță.

114. Mai întâi, constatăm că citarea punctului 324 din hotărârea atacată pe care France Télécom o realizează în susținerea afirmației sale potrivit căreia Tribunalul ar fi admis imposibilitatea stabilirii avantajului la data instituirii regimului derogatoriu rezultă dintr‑o interpretare eronată a hotărârii atacate.

115. Astfel, la punctul 324 din hotărârea menționată, Tribunalul s‑a limitat, în cadrul răspunsului la argumentația reclamantei în materie de prescripție, să respingă un argument juridic în această privință. Prin urmare, nu se poate deduce dintr‑o parte a raționamentului Tribunalului scoasă din context o afirmație juridică susceptibilă să facă obiectul controlului Curții în cadrul recursului și privind o problematică diferită de cea care a făcut obiectul răspunsului Tribunalului.

116. În al doilea rând, în ceea ce privește examinarea specificității regimului aplicabil France Télécom, inclusiv a anualității taxei profesionale, precum și a existenței avantajului în legătură cu circumstanțele externe regimului special de impozitare, trebuie să se constate de la început că, departe de a fi încălcat noțiunea de ajutor de stat, Tribunalul a aplicat în mod corect dispozițiile articolului 87 CE. Astfel, Tribunalul a încercat, în mod întemeiat, să deducă toate consecințele juridice ale modelului fiscal specific aplicabil France Télécom, inclusiv ale anualității avantajului constatat.

117. După ce a făcut o prezentare exactă a jurisprudenței relevante în ceea ce privește aprecierea existenței unui ajutor de stat și în special a existenței unui avantaj acordat France Télécom, Tribunalul a examinat, în primul rând, dacă Comisia a avut posibilitatea de a analiza regimul special de impozitare independent de taxa forfetară, în al doilea rând, dacă Comisia era îndreptățită să refuze efectuarea unei compensări, pentru a analiza, în sfârșit, temeinicia existenței unei diferențe de impozitare.

118. Astfel, la punctele 199-241 din hotărârea atacată, acesta a răspuns în mod detaliat și exhaustiv la criticile referitoare la existența unui ajutor de stat în speță. Fragmentele din hotărârea amintită criticate de France Télécom în cadrul primului său motiv nu reprezintă decât reluarea raționamentului evidențiat în partea menționată mai sus a hotărârii atacate.

119. În legătură cu raționamentul amintit, din cuprinsul punctului 323 din hotărârea atacată reiese că „din anualitatea taxei profesionale […] rezultă că existența unui avantaj în favoarea France Télécom depindea în fiecare an de aspectul dacă regimul special de impozitare conducea la aplicarea, în privința întreprinderii France Télécom, a unei contribuții de taxă profesională inferioară celei la care aceasta ar fi fost supusă în temeiul dreptului comun. Trebuie să se constate că acest aspect depindea la rândul său de circumstanțe exterioare regimului special de impozitare și în special de nivelul cotelor de impozitare votate anual de colectivitățile teritoriale pe teritoriul cărora France Télécom deținea sedii”.

120. Prin urmare, critica formulată de France Télécom se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârii atacate, din moment ce, contrar afirmațiilor sale, Tribunalul nu a admis în niciun mod că existența avantajului nu ar depinde de caracteristicile proprii regimului în cauză.

121. Dimpotrivă, analizând natura complexă a regimului fiscal aplicabil France Télécom, Tribunalul a considerat în mod corect că constatarea existenței unui ajutor în speță se întemeia pe „circumstanțele exterioare” pe care Tribunalul le definește în mod clar la punctul 323 din hotărârea atacată ca privind nivelul cotelor de impozitare votate anual de colectivitățile teritoriale pe teritoriul cărora France Télécom deținea sedii.

122. În această privință, niciun element din fragmentele hotărârii atacate care sunt criticate de France Télécom nu permite să se constate că Tribunalul ar fi prezumat existența avantajului selectiv în favoarea France Télécom și, astfel, ar fi săvârșit o eroare de drept.

123. În sfârșit, în ceea ce privește imputabilitatea măsurii, este suficient să se amintească faptul că, potrivit jurisprudenței, pentru ca avantajele să poată fi calificate drept ajutoare în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, acestea trebuie, pe de o parte, să fie acordate în mod direct sau indirect prin intermediul resurselor de stat și, pe de altă parte, să fie imputabile statului( ). Pe de altă parte, intervenția statului sau prin intermediul resurselor de stat nu trebuie să fie în mod necesar o măsură adoptată de autoritățile centrale ale statului membru respectiv. Aceasta poate la fel de bine să provină de la o autoritate infrastatală( ). Prin urmare, se impune constatarea faptului că, ținând seama de caracterizarea menționată anterior a „circumstanțelor exterioare” realizată de Tribunal, acest element nu privează în niciun mod regimul fiscal aplicabil France Télécom de caracterul său public.

124. Din moment ce France Télécom nu a demonstrat nicio eroare de drept săvârșită de Tribunal în aplicarea noțiunii de ajutor de stat, primul motiv trebuie respins ca nefondat.

VII – Cu privire la principiul prescripției( )

A – Pretențiile părților

125. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, France Télécom amintește că articolul 15 din Regulamentul nr. 659/1999 stabilește că prerogativele Comisiei în materia recuperării unui ajutor de stat sunt supuse unui termen de prescripție de 10 ani. Aceasta invocă faptul că, în cadrul procedurii administrative, autoritățile franceze explicaseră că eventuala subimpozitare a întreprinderii pe parcursul perioadei 1994-2002 nu putea, în orice caz, face obiectul unei recuperări, întrucât regimul fusese instituit cu peste 10 ani înainte. Or, France Télécom apreciază că raționamentul Tribunalului cu privire la acest punct nu este suficient de motivat, din moment ce hotărârea nu ar preciza care era actul juridic obligatoriu care constituia momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție. Or, în opinia France Télécom, acest act ar fi în mod necesar Legea nr. 90‑568.

126. Comisia amintește că normele de prescripție în materie de ajutoare de stat privesc recuperarea acestora din urmă. Or, ar fi posibil să se recupereze un ajutor numai atunci când cuantumul acestuia este determinabil. În ceea ce privește regimurile fiscale în litigiu, avantajul ar putea fi stabilit numai pe o bază anuală. Momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție pentru dreptul de a dispune recuperarea ajutoarelor nu ar putea fi, așadar, plasat într‑un moment în care această recuperare nu poate fi încă dispusă.

127. În ceea ce privește Republica Franceză, aceasta precizează, în cadrul memoriului în răspuns, că susține patru dintre cele cinci motive invocate de France Télécom în cadrul recursului său. În ceea ce privește prescripția, guvernul francez susține că hotărârea atacată ar cuprinde o motivare contradictorie. Astfel, pe de o parte, la punctul 324 din această hotărâre, Tribunalul ar fi considerat că termenul de prescripție prevăzut la articolul 15 din Regulamentul nr. 659/1999 a început să curgă în anul 1994. Pe de altă parte, la punctul 276 din hotărârea menționată, Tribunalul ar fi considerat că obligația de notificare trebuia stabilită la momentul adoptării Legii nr. 90‑568.

B – Cu privire la aplicarea prescripției

128. Trebuie amintit că, potrivit articolului 15 din Regulamentul nr. 659/1999, prerogativele Comisiei de recuperare a ajutorului sunt supuse unui termen de prescripție de 10 ani. De la alineatul (2) al articolului menționat reiese că termenul de prescripție începe să curgă la data la care ajutorul ilegal este acordat beneficiarului.

129. Subliniem de la bun început că obiectul prescripției se limitează la ajutoarele ilegale, și anume la ajutoarele care nu au fost notificate. În consecință, prin aplicarea prescripției, un ajutor ilegal devine un ajutor existent.

130. Elementul decisiv în vederea interpretării termenului de prescripție prevăzut la articolul 15 din Regulamentul nr. 659/1999 privește, astfel, noțiunea de acordare a unui ajutor.

131. În această privință, trebuie să se sublinieze că stabilirea datei de acordare poate varia în funcție de natura ajutorului în discuție.

132. Astfel, în cazul unei scheme de ajutor, atunci când acordarea ajutorului depinde de adoptarea unor acte juridice obligatorii, trebuie să se considere că, în principiu, ajutorul este acordat la data adoptării unui astfel de act.

133. Totuși, având în vedere diversitatea și complexitatea modelelor de măsuri susceptibile să constituie ajutoare de stat, în special în domeniul fiscalității directe, constatarea anterioară nu epuizează gama de posibilități cu care se poate confrunta Comisia în examinarea măsurilor care au fost notificate sau care nu au fost notificate.

134. Astfel, în ipoteza unei scheme plurianuale care implică plăți sau acordarea periodică a unor avantaje, data adoptării unui act juridic care constituie temeiul acordării ajutorului și data la care beneficiarilor li se va atribui efectiv beneficiul avantajului (și anume vor resimți consecințele acestuia, ca în cazul unei scutiri fiscale) pot fi îndepărtate în timp în mod semnificativ.

135. Într‑o asemenea situație, apreciem că ajutorul fiscal trebuie să fie considerat ca fiind acordat beneficiarului numai în momentul în care acesta beneficiază de ajutor în mod definitiv din punct de vedere juridic în sens material. Astfel, numai beneficiul definitiv al măsurii, echivalent cu nașterea avantajului în sens strict, este determinant în vederea calculului termenului de prescripție.

136. În această privință, considerăm că termenul de prescripție în privința avantajelor fiscale reîncepe să curgă la fiecare acordare efectivă, dacă este cazul anual, a avantajului care coincide cu data consolidării situațiilor pe baza cărora este determinată întinderea sarcinii fiscale. În ceea ce privește impozitul pe venit, acesta corespunde sfârșitului anului fiscal în cursul căruia au fost percepute veniturile care intră în baza de calcul al impozitului menționat( ).

137. În plus, trebuie să se arate că respectivul calcul al termenului de prescripție poate depinde de maniera în care este identificat avantajul și, în consecință, însuși ajutorul de stat. Prin urmare, calculul termenului menționat rezultă din constatarea avantajului.

138. Aceasta pare să fie situația în speță, întrucât constatarea existenței ajutorului însuși trebuie să fie realizată nu numai în temeiul legii naționale, ci și în funcție de taxele aplicabile în fiecare comună în care sunt localizate bunurile France Télécom.

139. Astfel cum am arătat deja, considerăm că Tribunalul a realizat o analiză exactă a anualității taxei profesionale și a consecințelor care decurg de aici.

140. În consecință, Tribunalul a considerat în mod corect la punctul 324 din hotărârea atacată că, din cauza anualității taxei profesionale, ajutorul în discuție nu putea fi considerat ca fiind „acordat” înainte de anul 1994, întrucât atunci au fost adoptate actele juridice obligatorii care permit, pentru prima dată, să se constate existența unei diferențe de impozitare.

141. Prin urmare, în ceea ce privește motivul întemeiat pe neidentificarea de către Tribunal a actelor în cauză, considerăm că este vorba despre o problemă juridică ridicată în mod greșit. Astfel, din analiza regimului derogatoriu în totalitate rezultă că acesta stabilește taxa profesională la nivel național, al cărei cuantum este determinat prin intermediul unei cote medii ponderate naționale care rezultă din cotele votate anul anterior de către toate colectivitățile locale.

142. Astfel cum rezultă din cuprinsul punctului 24 din hotărârea atacată, cotele aplicate bazelor de impozitare sunt votate în fiecare an de adunările deliberatoare ale colectivităților beneficiare ale impozitului. Pentru a putea calcula taxa profesională datorată, trebuie să se stabilească o cotă individuală la nivel național pentru France Télécom. În consecință, deciziile colectivităților locale în cauză prin care se stabilește o cotă individuală trebuie să fie considerate drept elemente care trebuie luate în considerare în vederea stabilirii „faptelor juridice” prevăzute de Legea nr. 90‑568, fapte juridice indispensabile pentru evaluarea sarcinii fiscale efective a France Télécom, precum și a celei care decurge din regimul de drept comun și, în consecință, pentru materializarea existenței unui avantaj.

143. Pe de altă parte, observăm că este necesar să se coroboreze fragmentul criticat al hotărârii cu punctul 323 din hotărârea atacată, în care Tribunalul efectuează o dublă trimitere la punctul 202, apoi la punctul 17 din hotărârea atacată, care prezintă dispozițiile relevante din Codul general al impozitelor. Astfel, trebuie să se țină seama de diferența conceptuală care există între, pe de o parte, norma juridică, și anume Legea nr. 90‑568, și, pe de altă parte, faptul juridic, respectiv cota medie ponderată națională care rezultă din cotele votate anul anterior de către toate colectivitățile locale. Aceste decizii nu privesc principiul stabilirii taxei profesionale pe care trebuie să o plătească France Télécom, dar contribuie la determinarea mediei naționale, prin stabilirea cotelor individuale pe baza cărora va fi calculată media respectivă.

144. În plus, abordarea reținută de Tribunal este confirmată de modul de redactare a articolului 15 din Regulamentul nr. 659/199, de unde rezultă că prerogativele Comisiei în materie de recuperare a ajutorului sunt cele supuse unui termen de prescripție. Or, dacă ajutorul nu a fost într‑adevăr acordat în sensul unei acordări reale și efective, Comisia nu va putea solicita nicio recuperare. În plus, aceasta nu poate solicita nicio recuperare, în condițiile în care nu este cert nici că măsura în discuție constituie un ajutor de stat.

145. În sfârșit, în ceea ce privește argumentul guvernului francez întemeiat pe existența unei motivări contradictorii despre care se pretinde că afectează punctul 276, pe de o parte, precum și punctele 323 și 324, pe de altă parte, din hotărârea atacată, este suficient să se precizeze că Tribunalul a analizat regimul derogatoriu, pe de o parte, prin prisma obligației de notificare și, pe de altă parte, prin prisma efectelor normei de bază pentru constatarea avantajului în favoarea beneficiarilor măsurii în discuție.

146. Astfel, raționamentul Tribunalului cuprins la punctul 276 face parte din răspunsul la argumentele referitoare la principiul încrederii legitime dezbătut în cadrul celui de al treilea motiv prezentat în primă instanță. Tribunalul a amintit în mod corect obligația de notificare care revine, în temeiul articolului 87 CE, statului membru care intenționează să instituie un regim fiscal derogatoriu, precum cel în discuție în speță. În schimb, Tribunalul se pronunță asupra efectelor normei amintite în special la punctele 323 și 324 din hotărârea atacată în ceea ce privește anualitatea taxei profesionale. Din moment ce aceste două aspecte constituie cele două părți ale analizei indispensabile a noțiunii de ajutor de stat, nu poate fi constată, așadar, o motivare contradictorie.

147. Având în vedere cele de mai sus, al patrulea motiv de recurs trebuie respins.

VIII – Cu privire la încălcarea principiilor generale de drept( )

A – Cu privire la al treilea motiv, referitor la încălcarea principiului încrederii legitime

1. Pretențiile părților

148. Chiar dacă France Télécom împarte al treilea motiv privind încălcarea principiului încrederii legitime în trei aspecte, propunem să le examinăm împreună, având în vedere obiectul comun al acestora.

149. Primul aspect al celui de al treilea motiv se întemeiază pe o eroare de drept pe care Tribunalul ar fi săvârșit‑o în ceea ce privește circumstanțele care permit invocarea principiului încrederii legitime.

150. În primul rând, France Télécom susține că Tribunalul ar fi limitat posibilitatea de a invoca principiul încrederii legitime numai la situațiile în care un ajutor a fost notificat. Totuși, acesta ar fi lăsat să se subînțeleagă că situația ar putea fi diferită dacă circumstanțele excepționale justificau acest lucru. Or, în speță ar fi existat astfel de circumstanțe.

151. În al doilea rând, France Télécom susține că hotărârea atacată cuprinde o motivare contradictorie și se întemeiază pe prezumția greșită potrivit căreia orice derogare fiscală constituie un avantaj. În speță, circumstanțele excepționale invocate de întreprindere pentru a susține principiul încrederii legitime ar fi privit faptul că existența unui avantaj nu putea fi identificată ex ante, ci numai ex post, în funcție de evoluția circumstanțelor externe regimului special de impozitare.

152. În al treilea rând, France Télécom arată că Tribunalul nu ar fi stabilit nici actul juridic care ar fi trebuit să facă obiectul unei notificări, nici momentul în care aceasta ar fi trebuit să intervină. Astfel, dacă avantajul ar fi corespuns unei diferențe de impozitare constatate în fiecare an la sfârșitul exercițiului fiscal, ar fi fost imposibil să se identifice o obligație de notificare prealabilă a regimului în litigiu.

153. În cadrul celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv, France Télécom impută Tribunalului că a interpretat în mod eronat consecințele juridice care decurg din decizia referitoare la La Poste( ). Astfel, Tribunalul ar fi respins aplicarea principiului încrederii legitime, considerând că Comisia nu adoptase o poziție cu privire la regimul derogatoriu aplicabil începând cu anul 1994. Or, potrivit France Télécom, decizia Comisiei privind La Poste constituia un act pozitiv susceptibil să producă efecte juridice și să dea naștere încrederii legitime în ceea ce privește conformitatea regimului în litigiu în raport cu normele în materia ajutoarelor de stat.

2. Apreciere

a) Observații generale

154. Trebuie să amintim că examinarea de către Comisie a regimului în discuție își are originea în plângerea unui terț, și anume Asociația Colectivităților Teritoriale pentru Revenirea Taxei Profesionale a France Télécom și a La Poste în Dreptul Comun.

155. Or, obligația de notificare constituie o piatră de temelie a modelului de control ex ante al ajutoarelor de stat stabilit în tratat. În cadrul acestui sistem, se impune, pe de o parte, statelor membre o obligație de notificare a fiecărei măsuri care poate intra în domeniul de aplicare al articolului 87 CE, în condițiile în care aceasta poate constitui un ajutor nou, și, pe de altă parte, o obligație denumită de „standstill”, prevăzută la articolul 88 alineatul (3) CE. Sistemul amintit conferă garanții procedurale și garanții pe fond atât statelor membre, cât și eventualilor beneficiari( ).

156. În cazul încălcării unei norme de notificare prealabilă, statele membre sunt obligate să își asume consecințele atât în ceea ce privește calificarea drept ajutor ilegal a măsurii în discuție, cât și în ceea ce privește posibilitatea invocării principiilor generale de drept.

157. Pe de altă parte, în măsura în care France Télécom susține imposibilitatea de a stabili, la data intrării în vigoare a regimului derogatoriu, dacă prin acesta urma să se instituie un avantaj susceptibil să constituie un ajutor de stat, trebuie să subliniem că nici complexitatea specială a regimului în discuție, nici natura periodică a măsurii susceptibile să constituie un ajutor de stat, nu pot scuti statul membru de obligația sa de notificare. Dimpotrivă, în cadrul procedurii de investigare inițiate de Comisie, eforturile întreprinse într‑un spirit de cooperare loială de statul membru și de Comisie pot conduce la soluții adaptate particularităților măsurii în cauză.

158. Astfel, un stat membru care solicită să poată acorda ajutoare care derogă de la normele tratatului are o obligație de colaborare față de Comisie. Acest lucru este cu atât mai valabil pentru un stat membru care nu a notificat o schemă de ajutoare Comisiei, cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE( ).

159. În plus, trebuie să amintim că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, principiul protecției încrederii legitime se înscrie printre principiile fundamentale ale Uniunii( ).

160. Rezultă de asemenea din jurisprudență că dreptul de a se prevala de încrederea legitimă presupune că instituția Uniunii a dat asigurări precise de natură să creeze așteptări legitime persoanei căreia îi sunt adresate și că aceste asigurări sunt conforme cu normele aplicabile( ).

161. Un stat membru ale cărui autorități au acordat un ajutor cu încălcarea normelor de procedură prevăzute la articolul 88 CE nu poate invoca încrederea legitimă a beneficiarilor pentru a se sustrage obligației de a lua măsurile necesare pentru executarea unei decizii a Comisiei prin care este obligat să recupereze ajutorul( ).

162. Curtea a considerat că aceeași situație se aplică, cu atât mai mult, în cazul unui stat membru care ar invoca încrederea legitimă în privința sa, deși nu a respectat obligația de notificare( ).

163. În plus, potrivit jurisprudenței constante, posibilitatea beneficiarului unui ajutor ilegal de a invoca circumstanțe excepționale care au putut în mod legitim să determine încrederea sa în caracterul legal al acestui ajutor și să se opună, în consecință, restituirii acestuia nu poate fi exclusă. Într‑o asemenea situație, revine instanței naționale eventual sesizate, sarcina de a aprecia circumstanțele în cauză( ).

164. În sfârșit, observăm că restituirea unui ajutor de stat cu caracter fiscal poate determina, pentru un particular, o plată către stat a sumelor corespunzătoare unui impozit pe care nu îl datora. În acest caz, este vorba despre o restituire care pune în discuție un drept fundamental recunoscut la articolul 17 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „Carta drepturilor fundamentale”)( ) referitor la dreptul de proprietate, precum și la articolul 1 din Primul protocol adițional la Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale( ) referitor la dreptul la respectarea bunurilor.

b) Cu privire la hotărârea atacată

165. La punctele 259 și 262 din hotărârea atacată, după ce a amintit în mod corect normele care reglementează posibilitatea de a se prevala de principiul protecției încrederii legitime( ), Tribunalul a considerat că, în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 659/1999, protecția încrederii legitime a beneficiarului ajutorului putea fi invocată( ), cu condiția ca acesta să dispună de asigurări suficient de precise, care decurg dintr‑o acțiune pozitivă a Comisiei, care îi permit să aprecieze că o măsură nu constituie un ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.

166. Tribunalul a considerat în mod corect că, în lipsa unei poziții exprese adoptate de Comisie cu privire la o măsură care i‑a fost notificată, tăcerea instituției nu poate, în temeiul principiului protecției încrederii legitime a unei întreprinderi care a beneficiat de un ajutor de stat, să se opună recuperării acestuia( ). Acesta a admis totuși, în mod corect, posibilitatea luării în considerare a circumstanțelor excepționale.

167. În această privință, este suficient să se constate că Tribunalului nu i se poate imputa nicio eroare în ceea ce privește identificarea circumstanțelor menționate, din moment ce acesta din urmă a examinat în mod exhaustiv, la punctele 263-268 din hotărârea atacată, toate argumentele invocate în fața sa și susceptibile să constituie astfel de circumstanțe.

168. Printre circumstanțele excepționale invocate figura examinarea de către Comisie a articolului 21 din Legea nr. 90-568, la finalul căreia Comisia a concluzionat în decizia privind La Poste că reducerea bazelor de impozitare aplicabilă La Poste nu constituia un ajutor de stat.

169. În ceea ce privește tăcerea Comisiei în decizia privind La Poste și consecințele juridice care rezultă pentru examinarea regimului aplicabil France Télécom, este suficient să se amintească faptul că rezultă din sistemul de control preventiv în materia ajutoarelor de stat exercitat de către Comisie, și, în special, din interdicția punerii în aplicare a unor ajutoare noi înaintea adoptării unei decizii finale, că existența unei decizii a Comisiei prin care se pronunță cu privire la compatibilitatea unui astfel de ajutor este indubitabilă. Acest lucru se aplică cu atât mai mult atunci când, precum în speță, ajutorul nu a fost notificat Comisiei în conformitate cu articolul 88 alineatul (3) CE, întrucât pune în pericol securitatea juridică pe care această dispoziție urmărește să o garanteze.

170. În consecință, Tribunalul a reținut, în mod corect, că niciun argument invocat de France Télécom nu poate fi considerat că reprezintă expresia unei decizii a Comisiei. A fortiori, autorizarea regimului fiscal în discuție nu poate fi dedusă din simpla tăcere a Comisiei.

171. În ceea ce privește argumentul dezvoltat de France Télécom la punctul 99 din cadrul recursului, potrivit căruia Tribunalul ar fi considerat că era imposibil la data creării regimului în discuție să se stabilească dacă acesta din urmă urma să instituie un ajutor de stat, este suficient să se observe că acest argument a fost deja analizat în cadrul considerațiilor referitoare la primul motiv al prezentului recurs.

172. Având în vedere considerațiile de mai sus, al treilea motiv trebuie respins ca nefondat.

B – Cu privire la al cincilea motiv, referitor la încălcarea principiului securității juridice

1. Pretențiile părților

173. Primul aspect al celui de al cincilea motiv este întemeiat pe nemotivarea hotărârii și pe o eroare de drept din cauza imposibilității de a stabili cuantumul care trebuie să fie recuperat.

174. France Télécom susține că Tribunalul nu a răspuns la argumentul potrivit căruia, ținând seama de circumstanțele cauzei, obligația de recuperare ar încălca principiul securității juridice.

175. Al doilea aspect este întemeiat pe o pretinsă eroare de drept în ceea ce privește aprecierea metodelor de estimare a cuantumului ajutorului. Astfel, France Télécom subliniază că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, considerând că, în mod corect, Comisia a stabilit limite pe baza unor aproximări furnizate de autoritățile franceze în cadrul procedurii oficiale de investigare și că, prin urmare, nu putea fi constatată o încălcare a principiului securității juridice. Potrivit France Télécom, hotărârea atacată nu ar fi motivată în această privință.

176. France Télécom susține că aprecierile în discuție nu ar fi fost transmise de autoritățile franceze în scopul stabilirii întinderii reale a diferenței de impozitare în cursul perioadei cuprinse între 1994 și 2002. Aceste aprecieri ar fi fost prezentate în vederea demonstrării că eventuala subimpozitare a întreprinderii era compensată într‑o mare măsură prin supraimpozitare pe parcursul primilor ani ai regimului fiscal derogatoriu prevăzut prin Legea nr. 90-568. În asemenea condiții, France Télécom consideră că aceste aprecieri aproximative nu puteau reconstitui nivelul de impozitare a întreprinderii dacă aceasta fusese supusă dreptului comun și că, pe această bază, Comisia ar fi trebuit să renunțe să dispună recuperarea ajutorului.

177. În consecință, potrivit France Télécom, Tribunalul ar fi admis, în mod eronat și fără a motiva hotărârea cu privire la acest punct, că Comisia se putea întemeia pe aproximări imprecise și ipotetice pentru a cuantifica avantajul de care ar fi putut beneficia întreprinderea.

2. Apreciere

178. Rezultă din jurisprudență că obligația de motivare impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției autoare a actului, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să exercite controlul. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor care reglementează materia respectivă( ).

179. În această privință, este suficient să se constate că, la punctele 296-300 din hotărârea atacată, Tribunalul, după ce a citat în mod corect jurisprudența aplicabilă în domeniul recuperării ajutoarelor de stat, a încercat, la punctele 301-305 din hotărâre, să aplice în speță jurisprudența menționată, fără a încălca obligația sa de motivare a deciziei.

180. În plus, trebuie să se sublinieze că situația France Télécom a dat deja naștere unei hotărâri a Curții( ) prin care Republica Franceză a fost condamnată nu numai pentru că nu a recuperat un ajutor considerat ilegal, dar și pentru că nu și‑a îndeplinit obligația de cooperare loială în temeiul articolului 10 CE.

181. În această hotărâre, Curtea a statuat că nicio dispoziție din dreptul comunitar nu impunea Comisiei să stabilească valoarea exactă a ajutorului care trebuie restituit, atunci când aceasta obligă la restituirea unui ajutor declarat incompatibil cu piața comună. Este suficient ca decizia Comisiei să cuprindă indicații care îi permit destinatarului său să determine el însuși această sumă fără dificultăți excesive( ).

182. Prin urmare, Tribunalul a confirmat în mod corect legalitatea deciziei în litigiu în sensul că aceasta se limitează să indice o marjă în ceea ce privește valoarea ajutorului care trebuie recuperată, cu respectarea principiului securității juridice.

183. În consecință, al cincilea motiv trebuie respins ca nefondat.

IX – Observații complementare privind statutul beneficiarilor în contextul recuperării ajutorelor ilegale în dreptul Uniunii

184. Înainte de a concluziona, dorim să subliniem că în considerațiile care urmează nu se repune în discuție corectitudinea analizei hotărârii atacate, în sensul că propunem să se confirme legalitatea interpretării reținute de Tribunal.

185. Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că desființarea unui ajutor ilegal prin recuperare este consecința logică a constatării nelegalității sale( ). În consecință, în temeiul articolului 249 CE, statul membru destinatar al unei decizii prin care este obligat să recupereze ajutoare ilegale trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a asigura executarea deciziei amintite( ). În plus, potrivit jurisprudenței constante, obligația impusă unui stat membru de a desființa un ajutor pe care Comisia îl consideră incompatibil cu piața comună urmărește restabilirea situației anterioare existente pe piața Uniunii( ).

186. Din moment ce, în speță, decizia Comisiei prin care un ajutor de stat este declarat ilegal și prin care se dispune recuperarea acestuia este confirmată printr‑o hotărâre a Curții, trebuie să se ridice problema cu privire la căile de atac pe care le au la dispoziție eventualii beneficiari ai ajutorului în discuție în acest stadiu.

187. Considerăm că, pentru France Télécom, dificultatea principală constă în obligația acesteia de restituire cu caracter potențial, ținând cont de faptul că decizia în litigiu se întemeiază pe aprecieri destul de variabile, iar nu pe o impozitare simulată bazată pe aplicarea retroactivă a taxei profesionale în temeiul bazelor de impozitare aplicabile în mod real France Télécom( ).

188. Astfel, un stat membru care se vede obligat să recupereze ajutoare ilegale este liber să aleagă mijloacele prin care va executa această obligație, cu condiția ca măsurile alese să nu afecteze aplicarea și eficacitatea dreptului Uniunii( ).

189. Este cert că noțiunea de drept al Uniunii include drepturile fundamentale conferite particularilor prin Carta drepturilor fundamentale. Rezultă că existența unei obligații absolute de recuperare în sarcina statelor membre nu poate aduce atingere drepturilor fundamentale ale persoanelor susceptibile să fi beneficiat de măsurile acordate de autoritățile naționale cu încălcarea tratatului.

190. În această privință, observăm că recuperarea unui ajutor de stat impune ca beneficiarul să restituie avantajul de care a profitat datorită ajutorului acordat. Prin urmare, este vorba despre un transfer de bunuri de la beneficiar către statul membru( ). Un astfel de act, dacă beneficiarul nu îl acceptă în mod voluntar, nu poate conduce decât la o contestație în fața unei instanțe judecătorești, care se va pronunța în urma unui proces echitabil împotriva beneficiarului în cauză.

191. În consecință, din moment ce intră în discuție drepturile garantate prin Carta drepturilor fundamentale, precum protecția dreptului de proprietate( ), obligația necondiționată de recuperare care revine statului membru nu poate determina în mod automat obligația corelativă de restituire din partea particularilor.

192. Dimpotrivă, considerăm că este incontestabil faptul că o obligație de restituire trebuie să poată fi contestată în cadrul unui proces echitabil de către beneficiar, care trebuie să aibă posibilitatea de a beneficia de toate garanțiile procedurale și materiale care rezultă din Carta drepturilor fundamentale și din CEDO( ).

193. Desigur, nici beneficiarul nu este îndreptățit să conteste însăși existența unui ajutor de stat sau ilegalitatea acestuia. Totuși, chiar dacă validitatea deciziei în litigiu a fost de asemenea confirmată printr‑o hotărâre a Tribunalului, în opinia noastră, beneficiarul are posibilitatea, să conteste obligația sa de restituire, precum și întinderea obligației respective( ).

194. Aceste considerații trebuie distinse de jurisprudența care a conferit beneficiarilor posibilitatea de a invoca în fața unei instanțe naționale o circumstanță excepțională de natură să determine încrederea legitimă în caracterul legal al ajutoarelor acordate, o asemenea încredere opunându‑se, în conformitate cu articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, unei dispoziții a Comisiei prin care se dispune recuperarea ajutoarelor respective( ).

195. Astfel, procedura administrativă prevăzută la articolul 88 CE conduce la adoptarea unei decizii a Comisiei adresate statului membru în cauză. Întreprinderea beneficiară nu este nici parte la această procedură și nici destinatar al deciziei Comisiei, chiar dacă poate introduce o acțiune în anulare împotriva acestei decizii( ). Curtea a confirmat de asemenea că persoanele interesate( ), cu excepția statului membru care răspunde pentru acordarea ajutorului, nu beneficiază, în cadrul procedurii de control al ajutoarelor de stat, de dreptul de a consulta documentele dosarului administrativ al Comisiei( ).

196. În consecință, hotărârea atacată nu poate împiedica beneficiarul să conteste în fața instanțelor naționale sumele care trebuie restituite sau chiar existența obligației sale de restituire. Într‑o asemenea situație, revine instanței naționale eventual sesizate sarcina de a aprecia, dacă este cazul după ce a adresat Curții întrebări preliminare de interpretare, circumstanțele în cauză.

X – Concluzie

197. În concluzie, propunem Curții:

– să respingă recursul declarat de France Télécom;

– să oblige France Télécom SA la plata cheltuielilor de judecată și

– să oblige Republica Franceză să suporte propriile cheltuieli de judecată.