ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Articolul 251 din Regulamentul nr. 2454/93 are următorul cuprins: „Prin derogare de la articolul 66 alineatul (2) din [Codul vamal], declarația vamală poate fi invalidată după acordarea liberului de vamă, în următoarele situații: 1. în cazul în care se stabilește că mărfurile au fost declarate în mod eronat pentru un regim vamal care presupune obligația de a plăti drepturi de import în loc să fie plasate sub alt regim vamal, autoritățile vamale invalidează declarația dacă se prezintă o cerere în acest sens în termen de trei luni de la data acceptării declarației, cu condiția ca: — mărfurile să nu fi fost utilizate în alte condiții decât cele prevăzute de regimul vamal sub care acestea ar fi trebuit să fie plasate; — la data declarării, mărfurile să fi fost destinate a fi plasate sub alt regim vamal, ale cărui cerințe erau îndeplinite integral, și ca — mărfurile să fie declarate neîntârziat pentru regimul vamal căruia îi erau destinate în realitate. Declarația de plasare a mărfurilor sub acest din urmă regim vamal intră în vigoare la data acceptării declarației invalidate. Autoritățile vamale pot permite ca perioada de trei luni să fie depășită în cazuri excepționale, temeinic justificate; […]”
46

În special, deși este adevărat că Comisia dispune, în temeiul acestui rol, de o marjă de apreciere în materie economică, în special în cadrul unor aprecieri economice complexe, aceasta nu implică, astfel cum rezultă din cuprinsul punctului precedent din prezenta hotărâre, faptul că Tribunalul trebuie să se abțină să controleze calificarea juridică dată de Comisie unor date de natură economică. Astfel, chiar dacă acesta nu are competența de a înlocui aprecierea economică a Comisiei, care are competența instituțională în materie, cu propria apreciere (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Bertelsmann și Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, EU:C:2008:392, punctul 145, precum și Hotărârea Frucona Košice/Comisia, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, punctul 89 și jurisprudența citată), dintr‑o jurisprudență în prezent consacrată rezultă că instanța Uniunii trebuie, în concret, nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența acestora, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor pertinente care trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă sunt de natură să susțină concluziile deduse (a se vedea în acest sens în special Hotărârea Chalkor/Comisia, EU:C:2011:815, punctul 54 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Otis și alții, EU:C:2012:684, punctul 59).
38

În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Respingerea de către Curte a unei cereri de decizie preliminară formulate de o instanță națională este posibilă numai dacă este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate (Hotărârea Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, punctul 27 și jurisprudența citată).
28

Întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea nu poate refuza să statueze asupra unei cereri de decizie preliminară formulate de o instanță națională decât dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea Fish Legal și Shirley, EU:C:2013:853, punctul 30 și jurisprudența citată).
9

Potrivit articolului 17 din A șasea directivă: „(1) Dreptul de deducere ia naștere în momentul în care taxa deductibilă devine exigibilă. (2) În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul de a deduce din taxa pe care o datorează: (a) [TVA‑ul] datorat sau achitat în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate și pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă; […] (c) [TVA‑ul] datorat în temeiul articolului 5 alineatul (7) litera (a) și al articolului 6 alineatul (3). […] (5) În cazul bunurilor și serviciilor utilizate de o persoană impozabilă atât pentru operațiunile care dau drept de deducere prevăzute la alineatele (2) și (3), cât și pentru operațiuni care nu dau drept de deducere, deducerea este permisă numai pentru partea din [TVA] care poate fi atribuită primelor operațiuni. Prorata de deducere se stabilește, pentru toate operațiunile desfășurate de persoana impozabilă, conform articolului 19. Totuși, statele membre pot: […] (c) să autorizeze sau să oblige persoana impozabilă să efectueze deducerea pe baza utilizării tuturor bunurilor și serviciilor sau a unei părți a acestora; […]” [traducere neoficială]
11

Articolul 8 din Legea nr. 84/94 are următorul cuprins: „1. Președintele autorității portuare este numit prin decret al ministrului transporturilor și navigației, cu acordul regiunii în cauză, dintr‑un grup de trei experți de înaltă calificare în domeniul transportului și al economiei portuare […]. 2. Președintele reprezintă autoritatea portuară și are un mandat de patru ani care poate fi reînnoit o singură dată […]. 3. Președintele autorității portuare: a) prezidează comitetul portuar; b) prezintă comitetului portuar spre adoptare planul operațional trienal; c) prezintă comitetului portuar spre adoptare planul de amenajare portuară; d) prezintă comitetului portuar proiectele de decizii privind estimările bugetare și modificările aferente, bilanțul și remunerația secretarului general, precum și punerea în aplicare a acordurilor contractuale referitoare la personalul secretariatului tehnic și operațional; e) propune comitetului portuar proiecte de decizii privind concesiunile prevăzute la articolul 6 alineatul 5; f) asigură coordonarea activităților desfășurate în port de diferitele autorități ale administrației publice, precum și coordonarea și controlul activităților care fac obiectul autorizării și concesionării, precum și a serviciile portuare; […] h) administrează zonele și bunurile din domeniul maritim din circumscripția teritorială prevăzută la articolul 6 alineatul 7, în conformitate cu legislația aplicabilă, prin exercitarea, după ascultarea comitetului portuar, a atribuțiilor prevăzute la articolele 36-55 și 68 din Codul navigației și în conformitate cu normele de punere în aplicare a acestor dispoziții; i) exercită competențele atribuite autorității portuare în temeiul articolelor 16 și 18 și acordă, după ascultarea comitetului portuar, autorizațiile și concesiunile prevăzute la articolele menționate, atunci când acestea au o durată care nu depășește patru ani, și determină valoarea taxelor datorate; l) promovează formarea unui sindicat al lucrătorilor portuari […]; m) asigură navigabilitatea în zona portuară […]. În vederea realizării lucrărilor de excavare și de întreținere a fundului mării, poate organiza, asumând președinția, o conferință a serviciilor împreună cu administrațiile interesate, care trebuie finalizată în termen de șaizeci de zile. În caz de necesitate imediată și urgență, poate adopta decizii obligatorii […]; n) face propuneri privind delimitarea zonelor libere, după ascultarea autorității maritime și a autorităților locale în cauză; n‑bis) exercită orice altă competență neatribuită prin prezenta lege celorlalte organe ale autorității portuare.”
9

Articolul 16 din Legea nr. 183 de delegare a guvernului în domenii privind meserii care presupun condiții grele de muncă, reorganizarea unor organisme, concedii, suspendări ale activității și absențe autorizate, măsuri de protecție socială, servicii pentru ocuparea forței de muncă, măsuri de stimulare a ocupării forței de muncă, de formare profesională și de ocupare a forței de muncă în rândul femeilor, măsuri împotriva muncii nedeclarate și dispoziții privind ocuparea forței de muncă în sectorul public și conflictele de muncă (Legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro) din 4 noiembrie 2010 (supliment ordinar la GURI nr. 262 din 9 noiembrie 2010, denumită în continuare „Legea nr. 183/2010”) prevede că, în stadiul primei aplicări a dispozițiilor introduse prin articolul 73 din Decretul‑lege nr. 112 din 25 iunie 2008 (supliment ordinar la GURI nr. 147 din 25 iunie 2008), autoritățile publice prevăzute la articolul 1 alineatul 2 din Decretul legislativ nr. 165 din 30 martie 2001, cu modificările ulterioare, au posibilitatea, în termen de 180 de zile de la data intrării în vigoare a Legii nr. 183/2010, cu respectarea principiului corectitudinii și al bunei‑credințe, să reevalueze deciziile de autorizare a transformării raportului de muncă din raport de muncă cu normă întreagă în raport de muncă pe fracțiune de normă deja adoptate anterior intrării în vigoare a Decretului‑lege nr. 112 din 2008 menționat, transformat, cu modificări, prin Legea nr. 133 din 6 august 2008 (supliment ordinar la GURI nr. 195 din 21 august 2008).
15

Articolul 2 din Regulamentul guvernamental nr. 45/2007, intitulat „Solicitantul plății pentru zahăr”, are următorul cuprins: „(1) Plata pentru zahăr pentru un an calendaristic poate fi solicitată potrivit prezentului regulament de o persoană fizică sau juridică care a) cultivă un teren agricol înscris pe numele său în registrul de exploatare a terenurilor agricole potrivit statutului utilizatorului […], b) a încheiat pentru anul de comercializare 2005/2006 un contract de livrare de sfeclă de zahăr A și de sfeclă de zahăr B cu un producător de zahăr care este stabilit în Republica Cehă și care a obținut în anul de comercializare 2005/2006 cote de producție individuale pentru zahăr A și cote de producție individuale pentru zahăr B […], c) depune la Fond o cerere de acordare a plății unice pe suprafață pentru anul calendaristic cu privire la care solicită plata pentru zahăr, […]”
8

Articolul 8 alineatele (3)-(6) din Directiva 2011/64 prevede: „(3) Până la 31 decembrie 2013 componenta specifică a accizei nu este mai mică de 5 % și nici mai mare de 76,5 % din sarcina fiscală totală rezultată din combinarea următoarelor: (a) acciza specifică; (b) acciza ad valorem și taxa pe valoarea adăugată (TVA) percepute la prețul mediu ponderat de vânzare cu amănuntul. (4) De la 1 ianuarie 2014 componenta specifică a accizei pentru țigarete nu este mai mică de 7,5 % și nici mai mare de 76,5 % din sarcina fiscală totală rezultată din combinarea următoarelor: (a) acciza specifică; (b) acciza ad valorem și TVA percepute la prețul mediu ponderat de vânzare cu amănuntul. (5) Prin derogare de la alineatele (3) și (4), dacă într‑un stat membru apare o modificare a prețului mediu ponderat de vânzare cu amănuntul la țigarete, aducând componenta specifică a accizei, exprimată ca procent din sarcina fiscală totală, sub 5 % sau 7,5 %, în funcție de care procent este aplicabil, sau peste 76,5 % din sarcina fiscală totală, statul membru în cauză poate amâna ajustarea valorii accizei specifice până la data de 1 ianuarie a celui de al doilea an ulterior celui în care are loc modificarea de preț. (6) Sub rezerva dispozițiilor alineatelor (3), (4) și (5) din prezentul articol și a articolului 7 alineatul (1) al doilea paragraf, statele membre pot percepe o acciză minimă pe țigarete.”
16

În aceste condiții, Administrativen sad Varna a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Condiția prealabilă pentru scutirea de TVA în conformitate cu articolul 138 alineatul (1) din [Directiva TVA] este îndeplinită și nu este aplicabilă excepția prevăzută la articolul 139 alineatul (1) al doilea paragraf din [această directivă] într‑un caz precum cel din cauza principală, în care după efectuarea livrării s‑a stabilit că faptul că persoana care a achiziționat bunurile nu are calitatea de «persoană înregistrată în scopuri de TVA» a fost indicat în [baza de date VIES] după efectuarea livrării [sau înscrierea tardivă a calității de «persoană care nu mai este înregistrată în scopuri de TVA» rezultă din informațiile adunate de administrația financiară bulgară], iar reclamanta afirmă că a acționat cu diligența necesară, adresând, [în cadrul acestei baze de date], cereri de informații din acest sistem, care nu sunt probate cu înscrisuri? 2) Principiile neutralității fiscale, proporționalității și protecției încrederii legitime sunt încălcate în cazul unei practici administrative și al unei jurisprudențe conform cărora vânzătorul – expeditorul conform contractului de transport – are obligația de a stabili autenticitatea semnăturii beneficiarului și dacă aceasta provine de la o persoană care reprezintă societatea beneficiară, de la unul dintre angajații acestei societăți având o funcție corespunzătoare sau de la o persoană autorizată? 3) Într‑o situație precum cea din speță, dispoziția articolului 138 alineatul (1) din Directiva [TVA] are efect direct, iar instanța națională poate să aplice această dispoziție în mod direct?”
3

Regulamentul nr. 1408/71 prevede la articolul 22, intitulat „Șederea în afara statului competent. Reîntoarcerea sau transferul de reședință în alt stat membru pe durata bolii sau a maternității. Necesitatea de a se deplasa într‑un alt stat membru pentru tratament corespunzător”: „(1) Lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă care îndeplinește condițiile impuse de legislația statului competent pentru a beneficia de prestații, luând în considerare, dacă este cazul, dispozițiile articolului 18 și: […] (c) care este autorizat de instituția competentă să se deplaseze pe teritoriul unui alt stat membru pentru a beneficia de tratament corespunzător bolii sale, are dreptul la: (i) prestații în natură acordate pe seama instituției competente de instituția de la locul de ședere […], în conformitate cu dispozițiile legislației aplicate de respectiva instituție, ca și cum ar fi asigurat la aceasta; cu toate acestea, durata perioadei de acordare a prestațiilor este reglementată de legislația statului competent; […] (2) […] Autorizația solicitată conform alineatului (1) litera (c) nu poate fi refuzată în cazul în care tratamentul respectiv figurează printre prestațiile prevăzute de legislația statului membru pe al cărui teritoriu respectiva persoană a avut reședința și unde nu i se poate acorda un astfel de tratament în limita timpului necesar pentru obținerea tratamentului în statul membru de reședință, luând în considerare starea sa actuală de sănătate și evoluția probabilă a bolii. (3) […] [A]lineatel[e] (1) și (2) se aplică prin analogie membrilor de familie ai unui lucrător salariat sau ai unui lucrător care desfășoară o activitate independentă. […]”
7

Articolul 6 din această directivă, intitulat „Taxa pe valoarea adăugată și alte taxe”, prevede: „(1) Fără a aduce atingere articolului 5, statele membre pot impune următoarele impozite și taxe: (a) taxe la cesiunea titlurilor de valoare, impozitate sau nu la o cotă unică; (b) taxe de cesiune, inclusiv taxe de cadastru, la transferul unor activități sau imobile, situate pe teritoriul acestora, către o societate de capital; (c) taxe de cesiune la transferul activelor de orice fel cesionate unei societăți de capital, atât timp cât contravaloarea transferului de proprietate este alta decât părțile sociale deținute în cadrul societății; (d) taxe la constituirea, înregistrarea sau radierea ipotecilor sau alte taxe pe terenuri sau alte proprietăți; (e) taxe datorate sub forma unor onorarii sau speze; (f) taxa pe valoarea adăugată. (2) Cuantumul impozitelor și taxelor impuse enumerate la alineatul (1) literele (b)-(e) nu se modifică în funcție de situarea sau nu a sediului de administrare sau a sediului social al unei societăți de capital pe teritoriul statului membru care impune respectivele impozite sau taxe. Cuantumul acestora nu poate depăși cuantumul impozitelor sau al taxelor aplicabile unor operațiuni similare desfășurate în statul membru care le aplică.”
8

Anexa I la directivă, intitulată „Dispoziții privind apele urbane reziduale”, are următorul cuprins: „A. Sisteme de colectare […] Sistemele de colectare țin seama de dispozițiile din domeniul tratării apelor uzate. Conceperea, construirea și întreținerea sistemelor de colectare se întreprind pe baza celor mai avansate cunoștințe tehnice, fără a atrage costuri excesive, în special în ceea ce privește: — volumul și caracteristicile apelor urbane reziduale; — prevenirea scurgerilor; — limitarea poluării apelor receptoare care rezultă din supraîncărcarea cu apă ca urmare a furtunilor. B. Evacuările provenind de la stațiile de epurare a apelor urbane reziduale în apele receptoare […] 1. Stațiile de epurare a apelor uzate sunt concepute sau modificate astfel încât probele reprezentative din apele uzate care intră și din efluenții tratați să se poată obține înaintea evacuării în apele receptoare. 2. Evacuările provenind de la stațiile de tratare a apelor urbane reziduale, tratate în conformitate cu articolele 4 și 5 din prezenta directivă, corespund dispozițiilor din tabelul 1. […] D. Metodele de referință pentru urmărirea și evaluarea rezultatelor 1. Statele membre asigură aplicarea unei metode de supraveghere care să corespundă cel puțin cerințelor descrise mai jos. […] 2. Pe o perioadă de 24 de ore se prelevează probe, proporțional cu debitul sau la intervale regulate, într‑un punct bine determinat la ieșirea din și, dacă este necesar, la intrarea în instalația de tratare, pentru a se verifica dacă se respectă dispozițiile prezentei directive în domeniul evacuărilor de ape uzate. Se vor aplica practici internaționale de laborator corecte, pentru a reduce la minimum degradarea probelor între momentul colectării și cel al analizei. 3. Numărul minim de probe care trebuie prelevate la intervale regulate într‑un an se fixează în funcție de mărimea stației de epurare: — EL cuprins între 2000 și 9 999: 12 probe în cursul primului an. 4 probe în anii următori, dacă se poate demonstra că apele respectă dispozițiile prezentei directive în primul an; dacă una dintre cele 4 probe nu corespunde normelor, în anul următor se vor preleva 12 probe. […]”
5

Articolul 44 din același regulament, intitulat „Dispoziții generale pentru acordarea de prestații în cazul în care lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă s‑a aflat sub incidența legislației a două sau mai multe state membre”, avea următorul cuprins la alineatele (1) și (2): „(1) Drepturile la prestații ale unui lucrător salariat sau ale unui lucrător care desfășoară o activitate independentă care s‑a aflat sub incidența legislației a două sau mai multe state membre sau drepturile urmașilor acestuia se stabilesc în conformitate cu dispozițiile prezentului capitol. (2) Sub rezerva articolului 49, din momentul în care a fost introdusă o cerere de acordare a prestațiilor de către persoana interesată se procedează la aceasta, având în vedere toate legislațiile sub incidența cărora s‑a aflat lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă. Constituie excepție de la această regulă cazul în care persoana în cauză solicită în mod expres amânarea acordării prestațiilor de limită de vârstă la care ar fi îndreptățită în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre.”
11

Potrivit articolului L. 511‑1 din Codul privind intrarea și șederea străinilor și dreptul de azil (code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile), astfel cum a fost modificat prin Legea nr. 2011-672 din 16 iunie 2011 privind imigrarea, integrarea și cetățenia (loi no 2011-672, du 16 juin 2011, relative à l’immigration, à l’intégration et à la nationalité) (JORF din 17 iunie 2011, p. 10290, denumit în continuare „Ceseda”): „I. Autoritatea administrativă poate să oblige un străin care nu este resortisant al unui stat membru al Uniunii Europene […] și care nu este membru al familiei unui astfel de resortisant în sensul articolului L. 121‑1 punctele 4 și 5 să părăsească teritoriul francez, în cazul în care acesta se află în una dintre situațiile următoare: […] 3° Dacă eliberarea sau reînnoirea unui permis de ședere i‑a fost refuzată străinului sau dacă permisul de ședere care îi fusese eliberat acestuia i‑a fost retras; […] 5° Dacă dovada depunerii unei cereri pentru eliberarea unui permis de ședere sau a unei autorizații provizorii de ședere care îi fusese eliberată străinului i‑a fost retrasă sau dacă reînnoirea acestor documente i‑a fost refuzată. Decizia privind obligarea la părăsirea teritoriului francez se motivează. Aceasta nu trebuie să facă obiectul unei motivări distincte de motivarea deciziei privind șederea în cazurile prevăzute la punctele 3 și 5 din prezentul alineat I, fără a aduce atingere, dacă este cazul, indicării motivelor pentru care se face aplicarea alineatelor II și III. În cazul executării din oficiu, odată cu obligarea la părăsirea teritoriului francez, se stabilește țara pe teritoriul căreia este trimis străinul. II. Pentru a îndeplini măsura obligării la părăsirea teritoriului francez dispusă în privința sa, străinul are la dispoziție un termen de 30 de zile începând de la notificarea sa și poate solicita, în acest scop, un ajutor pentru reîntoarcere în țara sa de origine. Având în vedere situația personală a străinului, autoritatea administrativă poate să acorde, cu titlu excepțional, un termen pentru plecarea voluntară mai mare de 30 de zile. Cu toate acestea, autoritatea administrativă poate, prin decizie motivată, să decidă că străinul este obligat să părăsească imediat teritoriul francez: […] 3° Dacă există un risc ca străinul să se sustragă de la această obligație. Se consideră că acest risc este stabilit, cu excepția unor împrejurări speciale, în următoarele cazuri: […] d) Dacă străinul s‑a sustras de la executarea unei măsuri de îndepărtare anterioare; e) Dacă străinul a contrafăcut, a falsificat sau a obținut un permis de ședere, un document de identitate sau de călătorie utilizând un alt nume decât al său; […] Autoritatea administrativă poate să facă aplicarea celui de al doilea paragraf al prezentului alineat II în cazul în care motivul apare în termenul acordat în temeiul primului paragraf. […]”
14

Articolul 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii prevede: „Sub rezerva dispozițiilor articolului 7, referitor la accesul liber la încadrarea în muncă al membrilor familiei sale, lucrătorul turc care este încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru: — are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă; — are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii; — beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de acces liber la orice activitate salariată, la alegerea sa.”