ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11.

Instanța de trimitere consideră că, potrivit dreptului german, operațiunea în cauză constituie o prestare de servicii efectuată în Germania, pentru care trebuie plătit TVA-ul. Această instanță are însă îndoieli cu privire la compatibilitatea acestei reglementări naționale cu legislația comunitară și a adresat, prin urmare, Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Dispozițiile articolului 9 alineatul (2) litera (e) a cincea liniuță și ale articolului 13 secțiunea B litera (a) și litera (d) punctele 2 și 3 din A șasea directivă […] trebuie interpretate în sensul că preluarea de către un dobânditor, cu titlu oneros, a unui contract de reasigurare de viață, în temeiul căreia dobânditorul contractului preia cu acordul asiguratului activitatea de reasigurare, scutită de impozit, exercitată până atunci de fostul asigurător și furnizează în continuare asiguratului prestațiile de reasigurare scutite de impozit, în locul fostului asigurător, trebuie să fie considerată: a) o operațiune de asigurare sau bancară în sensul articolului 9 alineatul (2) litera (e) a cincea liniuță din A șasea directivă […], b) o operațiune de reasigurare în temeiul articolului 13 secțiunea B litera (a) din A șasea directivă […] sau c) o operațiune care constă, în principal, pe de o parte, într-o asumare scutită de impozit a unei obligații și, pe de altă parte, într-o operațiune scutită de impozit privind creanțe, în temeiul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctele 2 și 3 din A șasea directivă […]? 2) Răspunsul la prima întrebare este diferit dacă remunerația pentru această preluare nu este plătită de către dobânditor, ci de către fostul asigurător? 3) În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare literele a), b) și c), articolul 13 secțiunea B litera (c) din A șasea directivă […] trebuie interpretat în sensul că — transmiterea cu titlu oneros a unor contracte de reasigurare de viață este o livrare de bunuri și, — în cazul aplicării articolului 13 secțiunea B litera (c) din A șasea directivă […], nu trebuie să se facă distincție după cum locul activității scutite este situat în statul membru în care se face livrarea sau în alt stat membru?”
59.

Trebuie totuși amintit că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, o directivă nu poate, prin ea însăși, să creeze drepturi și obligații în sarcina unui particular și, prin urmare, nu poate fi invocată ca atare împotriva sa. Rezultă că nici chiar o dispoziție clară, precisă și necondiționată a unei directive care tinde să confere drepturi sau să impună obligații particularilor nu poate fi aplicată ca atare în cadrul unui litigiu care opune exclusiv particulari ( 7 ). Prin urmare, nu se poate deduce direct din cuprinsul directivei o obligație pentru angajator de a plăti o indemnizație de concediere mai mare. Dreptul național trebuie însă interpretat cât mai conform posibil cu dreptul comunitar ( 8 ). Faptul că interpretarea dreptului național în conformitate cu dreptul comunitar poate fi în detrimentul unui particular nu este contrar acesteia ( 9 ). Obligația de a da reglementării interne o interpretare conformă directivei este astfel recunoscută în cadrul raporturilor orizontale și, fără îndoială, va fi în mod indirect în detrimentul unui particular ( 10 ).
23.

În plus, guvernul francez observă, în special, că Comunitatea nu și-a asumat competențele pe care le exercitau anterior statele membre în cadrul domeniului de aplicare al Convenției de la Varșovia, ceea ce înseamnă că nu se poate susține că dispozițiile acesteia ar fi obligatorii pentru Comunitate, în sensul jurisprudenței Curții din Hotărârea International Fruit Company and Others ( 6 ).
7.

Partea relevantă a articolului 7 din Directiva 2004/38, intitulat „Dreptul de ședere pentru o perioadă mai mare de trei luni”, are următorul cuprins: „(1) Toți cetățenii Uniunii au dreptul de ședere pe teritoriul altui stat membru pentru o perioadă mai mare de trei luni în cazurile în care (a) sunt lucrători care desfășoară activități salariate sau activități independente în statul membru gazdă sau (b) dispun de suficiente resurse pentru ei și pentru membrii familiilor lor, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii și dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă sau (c) — sunt înscriși într-o instituție privată sau publică, acreditată sau finanțată de statul membru gazdă pe baza legislației sau a practicilor sale administrative, cu scopul principal de a urma studii, inclusiv de formare profesională și — dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă și asigură autoritatea națională competentă, printr-o declarație sau o altă procedură echivalentă la propria alegere, că posedă suficiente resurse pentru ei înșiși și pentru membrii de familie, astfel încât să nu devină o povară pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în timpul perioadei de ședere sau (d) sunt membri de familie care însoțesc ori se alătură unui cetățean al Uniunii care îndeplinește el însuși condițiile menționate la litera (a), (b) sau (c). (2) Dreptul de ședere prevăzut la alineatul (1) se extinde asupra membrilor de familie care nu au cetățenia unui stat membru, în cazul în care însoțesc ori se alătură cetățeanului Uniunii în statul membru gazdă, cu condiția ca cetățeanul Uniunii să îndeplinească condițiile menționate la alineatul (1) litera (a), (b) sau (c). (3) În sensul alineatului (1) litera (a), un cetățean al Uniunii care nu mai desfășoară o activitate salariată sau o activitate independentă își menține statutul de lucrător salariat sau de lucrător care desfășoară o activitate independentă în următoarele condiții: (a) se află în incapacitate temporară de a munci, ca rezultat al unei boli sau al unui accident; (b) este înregistrat în mod corespunzător ca fiind în șomaj involuntar, după ce a fost angajat pe o perioadă de peste un an, și s-a înregistrat ca persoană care caută de lucru la serviciul competent de ocupare a forței de muncă; (c) este înregistrat în mod corespunzător ca fiind în șomaj involuntar, după ce a îndeplinit un contract de muncă pe termen limitat, cu durata de sub un an, sau după ce a devenit șomer în mod involuntar în timpul primelor douăsprezece luni și s-a înregistrat ca persoană care caută de lucru la serviciul competent de ocupare a forței de muncă. În acest caz, statutul de lucrător se menține pentru o perioadă de cel puțin șase luni; (d) începe un stagiu de formare profesională. Cu excepția cazului în care se află în șomaj involuntar, menținerea statutului de lucrător presupune ca pregătirea să aibă legătură cu activitatea profesională anterioară. (4) […]”
2.

Întrebările au fost formulate în cadrul unei proceduri între, pe de o parte, doamna Nimco Hassan Ibrahim, resortisant al unei țări terțe, căsătorită cu un resortisant danez care lucrase anterior în Regatul Unit, și care are copii de vârstă școlară, resortisanți danezi, și, pe de altă parte, municipalitatea din Harrow (London Borough of Harrow, denumită în continuare „municipalitatea”) privind dreptul doamnei Ibrahim de a beneficia de un ajutor pentru locuință în Regatul Unit. Doamna Ibrahim și copiii acesteia nu sunt independenți din punct de vedere economic și depind de asistența socială din Regatul Unit. Secretary of State for the Home Department (denumit în continuare „Secretary of State”) este intervenient în procedura în cauză. Potrivit legislației britanice, doamna Ibrahim nu are dreptul la ajutorul pentru locuință dacă nu are dreptul de ședere în acest stat membru conform legislației comunitare. Court of Appeal solicită clarificări, în special cu privire la aspectul dacă doamna Ibrahim și copiii acesteia beneficiază de un drept de ședere în temeiul Directivei 2004/38 sau al articolului 12 din Regulamentul nr. 1612/68 și, dacă este cazul, dacă trebuie să dispună de suficiente resurse, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială din Regatul Unit în cursul perioadei planificate de ședere, și să dețină asigurări medicale complete în acest stat membru.
16.

Tribunalul de Primă Instanță s-a oprit apoi asupra articolului 55 alineatul (1), comparând litera (a) cu literele (b) și (c). Potrivit unei interpretări teleologice, acesta a considerat că litera (a) nu vizează decât cauzele de nulitate absolută, deoarece are drept scop să protejeze interesele generale, ceea ce explică faptul că este suficient ca solicitantul să fie o persoană fizică sau juridică și să aibă capacitate procesuală. În schimb, literele (b) și (c) vizează situații de nulitate relativă, punând în discuție interese private, motiv pentru care Regulamentul 40/94 impune un interes specific de a exercita acțiunea.
14.

Republica Cehă consideră că instanța din statul membru în care are sediul autoritatea solicitată nu are competența de a verifica dacă titlul care permite executarea recuperării este executoriu și nici dacă acesta a fost notificat în mod legal debitorului. Numai instanța competentă din statul membru în care are sediul autoritatea solicitantă ar avea dreptul să examineze aceste împrejurări. Republica Federală Germania consideră că articolul 12 alineatul (3) din Directiva 76/308 trebuie interpretat în sensul că, dacă instanța dintr-un stat membru în care se află sediul autorității solicitate este sesizată cu o acțiune îndreptată împotriva măsurilor de executare a recuperării unei creanțe, această instanță nu are competența de a verifica, conform actelor cu putere de lege din acest stat membru, dacă titlul care permite executarea recuperării este executoriu și dacă a fost notificat în mod legal. Republica Portugheză consideră că articolul 12 alineatul (3) din Directiva 76/308 trebuie interpretat în sensul că nu este de competența autorității solicitate să verifice validitatea titlului emis de autoritatea solicitantă, care este definitiv și executoriu din momentul în care cererea de recuperare este adresată autorității solicitate.
36.

Dentiștii aflați în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate furnizează îngrijiri în cadrul sistemul obligatoriu de asigurări de sănătate. Articolul 95 alineatul 7 a treia teză din SGB V îi constrânge pe aceștia să înceteze furnizarea de îngrijiri în cadrul relațiilor contractuale cu casa de asigurări de sănătate odată cu împlinirea vârstei de 68 de ani, ceea ce are ca efect afectarea exercitării activității lor profesionale. În plus, instituirea unei astfel de limite vârstă poate avea drept consecință încetarea activității lor profesionale din cauza nerentabilității în măsura în care, astfel cum indică instanța de trimitere, aproximativ 90% din populație este asigurată prin sistemul obligatoriu de asigurări de sănătate. După vârsta de 68 de ani, dentiștii nu mai au astfel acces la activitatea de dentist aflat în relații contractuale cu casa de asigurări de sănătate și, în mod mai general, sunt afectați în exercitarea activității lor profesionale de dentist. Această reglementare națională privește, așadar, în opinia noastră, „condițiile de acces la încadrare în muncă, la activități nesalariate sau la muncă” în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/78, precum și „condițiile de încadrare și de muncă” în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (c) din aceeași directivă. Prin urmare, trebuie să se considere că o reglementare națională de această natură intră în domeniul de aplicare al directivei menționate.
35.

În cauza Royal Society for the Protection of Birds ( 18 ), Curții i-a fost adresată întrebarea dacă aceste prevederi trebuie interpretate în sensul că, atunci când desemnează o zonă drept APS și atunci când o delimitează, un stat membru poate lua în considerare aspecte economice în măsura în care acestea reflectă motive cruciale de interes public major la care se face referire în articolul 6 alineatul (4) din Directiva habitate. Curtea a decis că este posibil ca motivele imperative de interes public major care, potrivit articolului 6 alineatul (4) din Directiva habitate, pot justifica un plan sau un proiect care ar afecta într-o măsură semnificativă o APS, să includă rațiuni de ordin social sau economic. Totuși, Curtea a subliniat că, deși articolul 6 alineatele (3) și (4) din Directiva habitate, în măsura în care modifică articolul 4 alineatul (4) prima teză din Directiva păsări, a instaurat o procedură care permite statelor membre să adopte, pentru motive imperative de interes public major și sub anumite condiții, un plan sau un proiect care aduce atingere unei APS și să revină, prin urmare, asupra unei decizii de clasificare a unei astfel de zone reducându-i suprafața, acesta nu a făcut modificări în ceea ce privește stadiul inițial de clasificare a unei zone drept APS avut în vedere la articolul 4 alineatele (1) și (2) din Directiva păsări. Rezultă că, chiar sub imperiul Directivei păsări, clasificarea siturilor drept APS trebuie să se efectueze, în orice caz, după criteriile admise în temeiul articolului 4 alineatele (1) și (2) din Directiva păsări și că cerințele economice, în calitate de motive imperative de interes public major care permit derogarea de la obligația de a clasifica un sit în funcție de valoarea sa ecologică, nu pot fi luate în considerare în acest stadiu ( 19 ).
26.

Cu toate acestea, guvernele olandez, german și portughez obiectează că situația filialei rezidente nu poate fi comparată cu cea a filialei ce are sediul în alt stat membru, având în vedere că aceasta din urmă nu intră sub incidența competenței fiscale a statului în care societatea-mamă are sediul. Prin urmare, aceasta nu poate fi integrată într-o entitate fiscală ale cărei venituri sunt impozitate în totalitate la sediul societății-mamă. Diferența de tratament în aceste situații nu constituie, așadar, nici o discriminare interzisă, nici – în opinia guvernului olandez – o restricție privind libertatea de stabilire.
10.

Totuși, în ceea ce privește importurile din țările care nu au economie de piață ( 7 ), articolul 2 alineatul (7) din regulamentul de bază cuprinde, începând cu anul 1998, o prevedere specială care, în versiunea aplicabilă în speță, are în vedere cu precădere noile condiții comerciale din Rusia și din RPC ( 8 ): (a) În cazul importurilor care provin din țări care nu au economie de piață, valoarea normală se stabilește pe baza prețului sau a valorii calculate într-o țară terță care are economie de piață, pe baza prețului de export dintr-o astfel de țară terță către alte țări, inclusiv către Comunitate, sau, în cazul în care acest lucru nu este posibil, în orice alt mod rezonabil, inclusiv pe baza prețului plătit efectiv sau care urmează să fie plătit în Comunitate pentru produsul similar, ajustat în mod corespunzător, în cazul în care este necesar, pentru ca acesta să includă o marjă de profit rezonabilă. [...] (b) În cazul anchetelor antidumping privind importurile din Republica Populară Chineză, Ucraina, Vietnam și Kazahstan, precum și din orice țară care nu are economie de piață și care este membră a OMC la data deschiderii anchetei, valoarea normală se stabilește în conformitate cu alineatele (1)-(6), în cazul în care se stabilește pe baza unor cereri documentate corespunzător prezentate de unul sau mai mulți producători care fac obiectul anchetei și în conformitate cu criteriile și procedurile prevăzute la litera (c), că în cazul acestui producător sau al acestor producători prevalează condițiile economiei de piață în ceea ce privește fabricarea și vânzarea produsului similar respectiv. În cazul în care nu se prezintă o astfel de situație, se aplică dispozițiile de la litera (a). (c) Cererea prezentată în temeiul literei b) trebuie formulată în scris și să conțină probe suficiente că producătorul își desfășoară activitatea în condițiile unei economii de piață, și anume că: — deciziile întreprinderilor referitoare la prețuri și la costurile inputurilor, de exemplu, ale materiilor prime, tehnologiei, mâinii de lucru, producției, vânzărilor și investițiilor, se adoptă ținându-se seama de semnalele pieței care reflectă cererea și oferta și fără o intervenție semnificativă din partea statului în această privință, iar costurile principalelor inputuri reflectă în mare parte valorile pieței; [...]”
17.

În sfârșit, articolul 3 din Regulamentul nr. 1972/2003, care prevede la alineatul (1) că se aplică prin derogare de la capitolul 5 din anexa IV la Actul de aderare, prevede printre altele că această taxă este percepută și cu privire la produsele agricole care, la data aderării, sunt plasate sub regim suspensiv, indiferent că acestea din urmă au fost puse în liberă circulație înainte de această dată în Comunitatea Europeană formată din cele 15 state membre sau într-un nou stat membru [articolul 3 alineatul (2)] sau că provin din țări terțe [articolul 3 alineatul (3)]. Acesta are următorul conținut: „(1) Prezentul articol se aplică prin derogare de la anexa IV capitolul 5 din actul de aderare și de la articolele 20 și 214 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar[ ( 14 )]. (2) Produsele enumerate în articolul 4 alineatul (5) care au fost puse în liberă circulație înainte de 1 mai 2004 în Comunitatea celor cincisprezece sau într-un nou stat membru și care, la 1 mai 2004, sunt depozitate temporar sau țin de una din destinațiile vamale sau de regimurile vamale prevăzute în articolul 4 alineatul (15) litera (b) și alineatul (16) literele (b)-(g) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 în Comunitatea extinsă sau care sunt transportate în interiorul Comunității extinse după ce au îndeplinit formalitățile de export sunt supuse dreptului de import erga omnes care se aplică în ziua punerii în liberă circulație. Primul paragraf nu se aplică produselor exportate din Comunitatea celor cincisprezece, atunci când importatorul face dovada că nu a fost solicitată nicio restituire la export pentru produsele țării exportatoare. La cererea importatorului, exportatorul se asigură că autoritatea competentă aplică o notă pe declarația de export care să certifice că nu s-a solicitat nicio restituire la export pentru produsele țării exportatoare. (3) Produsele enumerate la articolul 4 alineatul (5) care provin din țări terțe, plasate sub regimul de perfecționare activă prevăzut la articolul 4 alineatul (16) litera (d) sau sub regimul de admitere temporară prevăzut la articolul 4 alineatul (16) litera (f) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 într-un nou stat membru la 1 mai 2004 și care sunt puse în liberă circulație la această dată sau după această dată sunt supuse dreptului de import [a se citi «taxei la import»] care se aplică în ziua punerii în liberă circulație a produselor provenind din țări terțe.”
23.

Independent de chestiunea tehnică privind autoritatea de lucru judecat, în opinia noastră, există totuși o decizie cu caracter jurisdicțional. Astfel, conform declarațiilor necontestate ale CCIAA, revine instanței care soluționează acțiunea principală sarcina să stabilească, în urma audierii părților în cadrul ședinței, prin hotărâre motivată, care sunt obligațiile care trebuie incluse în tabelul creanțelor. Prin planul de distribuție, decizia are efecte asupra tuturor celorlalți creditori. Drept urmare, decizia instanței de trimitere privind includerea în tabelul creanțelor a pretinsei creanțe fiscale care face obiectul litigiului dintre părți are caracter jurisdicțional, întrucât are efecte juridice obligatorii.
68.

Nu împărtășim interpretarea punctului menționat. În versiunea originală, punctul 116 prevede, desigur, că jurisprudența Tribunalului „makes it clear that a person must be notified of the reasons for a decision against him at the time at which the decision is made” ( 63 ). Însă, în orice caz, în restul recursului, recurenta nu a formulat niciodată argumente prin care să demonstreze că Consiliului îi revenea o obligație de notificare individuală. Ar fi vădit exagerat să se considere că simpla utilizare a termenului „notificat” în memoriul inițial înseamnă formularea unui motiv referitor la obligația de notificare individuală a deciziei în litigiu. În orice caz, recurenta nu putea formula un asemenea motiv, deoarece, astfel cum am subliniat mai sus, aceasta nu l-a invocat în cadrul procedurii la Tribunal. Dezbaterea inițiată între părțile la procedură cu ocazia replicii și a duplicii și ulterior în cadrul ședinței nu ar trebui, așadar, să inducă în eroare Curtea în ceea ce privește admisibilitatea argumentelor în legătură cu notificarea, care constituie un motiv nou întemeiat pe încălcarea obligației de notificare din partea Consiliului, inadmisibil în acest sens, competența Curții fiind limitată la aprecierea soluției legale care a fost dată cu privire la motivele dezbătute în fața primei instanțe ( 64 ).
65.

Atunci când am propus acest răspuns, nu am uitat cel de al treilea element despre care am afirmat că trebuie luat în considerare, și anume obiectivul privind asigurarea transparenței și accesul la informațiile privind mediul, însă am considerat că acest element prezintă mai multă relevanță pentru prima întrebare litera c), spre care ne vom îndrepta atenția în cele ce urmează.
88.

În plus, în opinia acestora, este evident că Tribunalul a luat în considerare și a evaluat ansamblul argumentelor Consiliului și ale Comisiei, precum și informațiile disponibile comunicate de către părți înainte de a concluziona că instituțiile săvârșiseră o eroare vădită de apreciere în sensul că nu prezentaseră indicii suficiente cu privire la faptul că SEPCO operase ca agent care lucrează pe bază de comision în cadrul tranzacțiilor cu țevi fabricate de NTRP. Pe de altă parte, Niko Tube și NTRP susțin că instituțiile nu pot considera în mod întemeiat că este suficient ca o societate de vânzare de legătură sau aflată sub controlul comun al unui producător exportator să vândă produsul în cauză în Uniune pentru a concluziona de drept că această societate exercită funcții asimilabile celor ale unui comisionar. Dacă acesta ar fi fost cazul, ar fi fost suficient ca articolul 2 alineatul (10) litera (i) din regulamentul de bază să arate că marja realizată de un operator comercial poate face obiectul unei ajustări. Or, nu acesta este cazul, astfel cum a reținut Tribunalul.
89.

În această privință, subliniem mai întâi că, deși, astfel cum a subliniat Regatul Unit, STPCD prevede că evaluarea prealabilă a calificărilor unui candidat la un post ET sau AST trebuie să fie în principiu realizată de profesorul principal („head teacher”), acest document prevede totuși situația candidaturilor depuse de profesori care nu sunt angajați la o școală subvenționată („unattached teachers”), care trebuie evaluați în prealabil de o persoană cu responsabilități manageriale în privința candidatului („a person with management responsibility for the applicant”) ( 17 ). Aplicată în cazul profesorilor numiți la școlile europene, această dispoziție ar putea permite, așadar, dacă este cazul, unui responsabil al școlii europene în cauză, în coordonare cu inspectorul competent al școlii respective, precum și cu Ministerul Învățământului din Regatul Unit cu care profesorii menționați au încheiat contractul, să înceapă această primă etapă a evaluării performanțelor necesare pentru aceste posturi.