Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că articolul 47 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 privind marca Uniunii Europene, precum și principiul securității juridice se opun formulării, în termenul suplimentar, a unei cereri de reînnoire care vizează anumite clase de produse sau servicii pentru care este înregistrată o marcă a Uniunii Europene, atunci când o cerere de reînnoire care vizează alte clase de produse sau servicii protejate prin aceeași marcă a fost depusă anterior, în termenul prevăzut în prima teză a dispoziției menționate.

Potrivit articolului 47 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, în versiunea sa în limba franceză examinată de Tribunal în hotărârea atacată, „[l]a demande de renouvellement est à présenter dans un délai de six mois expirant le dernier jour du mois au cours duquel la période de protection prend fin. Les taxes doivent également être acquittées dans ce délai. À défaut, la demande peut encore être présentée et les taxes acquittées dans un délai supplémentaire de six mois prenant cours le lendemain du jour visé dans la première phrase, sous réserve du paiement d’une surtaxe au cours dudit délai supplémentaire”.

Totuși, este necesar să se constate că anumite versiuni lingvistice ale articolului 47 alineatul (3) a treia teză din Regulamentul nr. 207/2009 diferă de textul reprodus la punctul precedent prin faptul că nu utilizează termenii „în caz contrar”, pe care s‑a întemeiat Tribunalul la punctul 38 din hotărârea atacată, și nici alți termeni similari.

În orice caz, nu se poate deduce în mod clar și neechivoc din expresia „à défaut”, utilizată în versiunea în limba franceză a dispoziției amintite, că o cerere de reînnoire a unei mărci a Uniunii Europene poate fi formulată în termenul suplimentar doar cu titlu excepțional, dacă nu a fost formulată anterior nicio altă cerere în acest sens.

Dimpotrivă, textul articolului 47 alineatul (3) a treia teză din Regulamentul nr. 207/2009, în toate versiunile lingvistice reproduse la punctele precedente, sugerează că legiuitorul Uniunii a condiționat formularea unei cereri de reînnoire a unei mărci a Uniunii Europene în termenul suplimentar numai de plata unei suprataxe care constituie singurul element care permite să se facă diferența între o cerere de reînnoire depusă în aceste condiții și o cerere formulată în termenul inițial de șase luni.

În plus, economia generală a articolului 47 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 nu este de natură să repună în discuție această interpretare.

Trebuie arătat în această privință că, în special potrivit articolului 47 alineatul (4) din acest regulament, în cazul în care cererea de reînnoire nu este prezentată decât pentru o parte din produsele sau serviciile pentru care este înregistrată marca Uniunii Europene, înregistrarea se reînnoiește numai pentru acele produse sau servicii, în timp ce articolul 47 alineatul (5) din același regulament prevede că reînnoirea produce efecte în ziua următoare datei de expirare a înregistrării mărcii în cauză și că reînnoirea se înregistrează.

Trebuie să se constate că nu rezultă din aceste dispoziții că ar fi interzis să se formuleze, în termenele prevăzute la articolul 47 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009, cereri de reînnoire a unei mărci a Uniunii Europene eșalonate în timp și cu privire la diferite clase de produse sau servicii.

În plus, obiectivele urmărite de Regulamentul nr. 207/2009 susțin interpretarea potrivit căreia cererile de reînnoire amintite trebuie admise, cu condiția să fi fost depuse înainte de expirarea termenului suplimentar.

Referitor la acest aspect, trebuie remarcat că Regulamentul nr. 207/2009, prin faptul că instituie posibilitatea de a solicita în mod continuu reînnoirea înregistrării unei mărci a Uniunii Europene pentru perioade de zece ani și că prevede, în acest context, două termene consecutive în cursul cărora poate fi solicitată respectiva reînnoire în conformitate cu articolele sale 46 și 47, urmărește să faciliteze, ținând cont de importanța economică a protecției conferite prin mărcile Uniunii Europene, conservarea de către titularii acestora a drepturilor lor exclusive.

În această privință, trebuie subliniat că, astfel cum rezultă din Comunicarea Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor din 24 mai 2011, intitulată „O piață unică pentru drepturile de proprietate intelectuală. Stimularea creativității și inovației pentru a oferi Europei creștere economică, locuri de muncă de înaltă calitate și bunuri și servicii de primă clasă” [COM(2011) 287 final] (p. 7), protecția mărcilor favorizează investirea în calitatea produselor și serviciilor, mai ales în sectoarele care depind foarte mult de imaginea unei mărci și de fidelitatea consumatorului.

Urmărirea acestui scop în cadrul Regulamentului nr. 207/2009 este de asemenea confirmată, pe de o parte, prin faptul că, potrivit articolului 47 alineatul (2) din acest regulament, EUIPO trebuie să îi informeze în timp util pe titularul mărcii Uniunii Europene și pe orice titular al unui drept înregistrat asupra acesteia cu privire la expirarea înregistrării. Pe de altă parte, în temeiul articolului 81 din regulamentul menționat, titularul unei mărci a Uniunii Europene care, deși a dat dovadă de întreaga vigilență impusă de împrejurări, nu a fost în măsură să respecte un termen în raportul cu EUIPO poate fi repus în drepturi prin formularea unei cereri în termen de maximum un an de la data expirării termenului nerespectat.

(a se vedea punctele 44, 45, 47-55 și 58)