RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 269/22

Recurs introdus la 27 mai 2011 de Kaimer GmbH & Co. Holding KG și alții împotriva Hotărârii Tribunalului (Camera a opta) pronunțate la 24 martie 2011 în cauza T-379/06, Kaimer GmbH & Co. Holding KG, Sanha Kaimer GmbH & Co. KG, Sanha Italia Srl./Comisia Europeană

(Cauza C-264/11 P)

2011/C 269/42

Limba de procedură: germana

Părțile

Recurente: Kaimer GmbH & Co. Holding KG, Sanha Kaimer GmbH & Co. KG, Sanha Italia Srl. (reprezentant: J. Brück, avocat)

Cealaltă parte în proces: Comisia Europeană

Concluziile recurentelor

— Anularea Hotărârii Tribunalului din 24 martie 2011 în cauza T-379/06 (Kaimer și alții/Comisia), în măsura în care Tribunalul a respins acțiunea în anulare a Deciziei Comisiei din 20 septembrie 2006 [C(2006) 4180, cazul COMP/F-1/38.121 — Fitinguri];

— cu titlu subsidiar, anularea Hotărârii Tribunalului din 24 martie 2011 în cauza T-379/06 (Kaimer și alții/Comisia), în măsura în care Tribunalul a respins acțiunea și a redus amenda stabilită la articolul 2 din Decizia Comisiei din 20 septembrie 2006 [C(2006) 4180, cazul COMP/F-1/38.121 — Fitinguri];

— cu titlu mai subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal;

— obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

Motivele și principalele argumente

Recursul este formulat împotriva hotărârii prin care Tribunalul a respins în parte acțiunea introdusă de recurente având ca obiect anularea Deciziei C(2006) 4180 final a Comisiei din 20 septembrie 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 din CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F-1/38.121 — Fitinguri).

În susținerea recursului sunt invocate trei motive.

Prin intermediul primului motiv, recurentele critică Tribunalul pentru faptul că a denaturat elementele de probă. Tribunalul își întemeiază constatarea privind pretinsul moment de debut al încălcării pe un anumit element de probă, deși, spre deosebire de caracterul clar al acestuia, Tribunalul îl interpretează ca fiind o dovadă a începerii încălcării. O apreciere corespunzătoare a acestui element de probă ar fi demonstrat situația contrară, și anume că exista o anumită incertitudine cu privire la comportamentul recurentelor pe piață. Acest înscris poate fi apreciat în mod direct din punct de vedere probatoriu, fără a fi necesară recurgerea la alte probe.

Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurentele critică aprecierea eronată a depozițiilor martorilor principali ai acuzării. Al doilea motiv de recurs cuprinde două aspecte. Primul aspect privește săvârșirea de către Tribunal a unei erori de drept, prin faptul că acesta atribuie o valoare probatorie specifică declarațiilor date de martorii principali ai acuzării. În cadrul acestor declarații date în prezenta procedură este vorba despre martori principali care trebuie să furnizeze Comisiei elemente de probă cu o valoare adăugată semnificativă în vederea obținerii celei mai importante reduceri posibile a amenzii. Situația respectivă determină o tendință excesiv de incriminatoare a depozițiilor, astfel încât acestea nu au o valoare probatorie specifică. În cadrul motivării hotărârii, Tribunalul nu a analizat această împrejurare.

Al doilea aspect privește faptul că Tribunalul nu a clarificat o contradicție între depozițiile martorilor principali ai acuzării, ceea ce determină o motivare eronată și insuficientă a hotărârii. În cadrul procedurii, primul martor principal al acuzării nu a numit pe recurente printre participanții la încălcare, deși declarația acestuia a fost completă și a determinat o scutire integrală de la plata amenzii. Obiecțiunile reținute împotriva recurentelor se întemeiază pe depozițiile următorilor martori principali ai acuzării. Contradicția ar fi trebuit explicată, în condițiile în care Tribunalul ar fi atribuit o valoare probatorie specifică depoziției primei întreprinderi care a cooperat cu Comisia.

Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurentele invocă o încălcare a Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și a Convenției europene pentru apărarea drepturilor și a libertăților fundamentale (denumită în continuare„CEDO”). În opinia recurentelor, încălcarea acestor reglementări legale prioritare s-a produs prin prisma a două aspecte. Pe de o parte, controlul caracterului plauzibil pe care Tribunalul îl efectuează în procedurile privind aplicarea de amenzi în cazuri de înțelegeri nu îndeplinește cerințele prevăzute de Carta drepturilor fundamentale și de CEDO în materia căii de atac efective. În acest context, recurentele susțin că deciziile Comisiei în materie de amenzi au cel puțin un caracter penal. Pe de altă parte, nici procedura desfășurată la Comisie nu corespunde cerințelor prevăzute de CEDO și de Carta drepturilor fundamentale. În motivarea acestei critici, recurentele susțin că însăși Comisia stabilește situația de fapt, acuzarea întreprinderilor și sancțiunea pe care o va aplica, inclusiv cuantumul acesteia. O asemenea procedură ar putea fi acceptată numai atunci când deciziile Comisiei sunt supuse unui controlului integral din partea unei instanțe. După cum s-a arătat în cuprinsul primului element al motivării celui de al treilea motiv de recurs, Tribunalul se limitează să verifice deciziile Comisiei numai cu privire la contradicțiile evidente, fără a recurge la constatări proprii cu privire la situația de fapt.