Astfel, deși în situația în care acționează în calitate de autoritate administrativă, fără a trebui ca, în același timp, să soluționeze un litigiu, nu se poate considera că un tribunal care are obligația ținerii unui registru exercită o funcție jurisdicțională, în schimb, o instanță sesizată cu un apel formulat împotriva deciziei unui tribunal de grad inferior care are obligația ținerii unui registru, care respinge o asemenea cerere de înscriere, apelul având ca obiect anularea acestei decizii despre care se susține că aduce atingere unui drept al solicitantului, este sesizată cu soluționarea unui litigiu și exercită o funcție jurisdicțională. Prin urmare, într-o asemenea situație, instanța care se pronunță în apel trebuie în principiu să fie considerată o instanță, în înțelesul articolului 234 CE, competentă să adreseze Curții o întrebare preliminară.

O instanță sesizată cu un apel împotriva unei decizii pronunțate de un tribunal care are obligația ținerii registrului societăților, prin care s-a respins o cerere de modificare a unei mențiuni cuprinse în acest registru, trebuie să fie calificată drept instanță având competența de a introduce o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare în temeiul articolului 234 CE, în pofida faptului că nici decizia tribunalului menționat, nici examinarea apelului menționat de instanța de trimitere nu intervin în cadrul unei proceduri contradictorii.

Întrebările referitoare la interpretarea dreptului comunitar adresate de instanța națională în contextul normativ și de fapt pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea nu poate refuza să statueze asupra unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate de o instanță națională decât dacă este evident că interpretarea dreptului comunitar solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică ori atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate.

Această prezumție de pertinență nu este răsturnată prin faptul că, în ceea ce privește o întrebare preliminară referitoare la calificarea unei instanțe drept instanță ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern, în înțelesul articolului 234 al treilea paragraf CE, instanța respectivă a adresat deja Curții întrebarea sa preliminară. Ar fi contrar spiritului de cooperare care trebuie să conducă relațiile dintre instanțele naționale și Curte, precum și imperativelor bunei administrări a procedurii să se solicite ca o instanță națională să adreseze mai întâi o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare care să ridice numai problema dacă această instanță face parte dintre instanțele prevăzute la articolul 234 al treilea paragraf CE înainte de a formula, dacă ar fi cazul, ulterior și prin intermediul unei a doua cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare, întrebări referitoare la dispoziții de drept comunitar aplicabile fondului litigiului cu care este sesizată.

Această prezumție de pertinență nu este răsturnată nici într-o situație de incertitudine privind natura ipotetică a litigiului. O asemenea incertitudine există în cazul în care elementele de care dispune Curtea pentru a se pronunța asupra eventualei incompatibilități cu articolul 234 CE a unei reglementări naționale în materia apelului împotriva unei decizii prin care se dispune o trimitere preliminară nu permit să se constate că decizia menționată nu a făcut sau nu poate face obiectul unui apel și, prin urmare, dobândește autoritate de lucru judecat, caz în care problema acestei incompatibilități ar fi avut în mod efectiv un caracter ipotetic.

(a se vedea punctele 67, 70, 73 și 83-86)