ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

În acest context, Grondwettelijk Hof a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolele 3, 4 și 5 din Directiva [98/70], precum și, eventual, articolul 4 alineatul (3) [TUE], articolul 26 alineatul (2) [TFUE] și articolele 28 [TFUE] și 34-36 [TFUE] trebuie interpretate în sensul că se opun adoptării unei dispoziții legale în temeiul căreia companiile petroliere înregistrate care pun în consum produse de benzină și/sau de motorină sunt obligate să pună de asemenea în consum, în același an calendaristic, o cantitate de biocarburanți durabili, mai exact, bioetanol, pur sau sub formă de bio-ETBE, în proporție de cel puțin 4 % v/v din cantitatea produselor de benzină puse în consum, și FAME în proporție de cel puțin 4 % v/v din cantitatea produselor de motorină puse în consum? 2) În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare preliminară, articolul 8 din Directiva [98/34] trebuie interpretat în sensul că impune, fără a aduce atingere articolului 10 alineatul (1) prima liniuță din aceeași directivă, obligația de a aduce la cunoștința Comisiei proiectul de reglementare tehnică în baza căruia companiile petroliere înregistrate care pun în consum produse de benzină și/sau de motorină sunt obligate să pună în consum de asemenea, în același an calendaristic, o anumită cantitate de biocarburanți durabili, mai exact, bioetanol, pur sau sub formă de bio-ETBE, în proporție de cel puțin 4 % v/v din cantitatea produselor de benzină puse în consum, și FAME în proporție de cel puțin 4 % v/v din cantitatea produselor de motorină puse în consum?”
30

În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o aprecieze beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i-au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 12 iulie 2012, VALE Építési, C-378/10, punctul 18 și jurisprudența citată).
31

În aceste condiții, Juzgado de lo Mercantil no 3 de Barcelona, care are îndoieli cu privire la interpretarea corectă a dreptului Uniunii, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Sistemul de executare silită a titlurilor judiciare privind bunurile ipotecate sau gajate prevăzut la articolul 695 și următoarele din Codul de procedură civilă, cu limitările acestuia referitoare la motivele de contestare a executării, prevăzute de dreptul procedural spaniol, reprezintă o limitare clară a protecției consumatorului, întrucât presupune, la nivel formal și material, un obstacol clar în calea introducerii de către consumator a acțiunilor în justiție sau a exercitării oricăror alte căi de atac care garantează o protecție efectivă a drepturilor sale? 2) Se solicită Curții de Justiție a Uniunii Europene să definească noțiunea de disproporție în raport cu: a) posibilitatea exigibilității anticipate în contractele cu durată lungă – în acest caz 33 de ani – ca urmare a încălcării unor obligații aferente unei perioade concrete foarte scurte; b) stabilirea unor dobânzi de întârziere – în acest caz mai mari de 18 % – care nu corespund criteriilor de stabilire a dobânzilor moratorii în alte contracte încheiate cu consumatorii (credite de consum), care în alte domenii ale contractelor încheiate cu consumatorii ar putea fi considerate abuzive și care totuși în contractele de împrumut cu garanție imobiliară nu prezintă o limită legală clară, chiar și în cazurile în care aceste dobânzi trebuie aplicate atât pentru ratele scadente, cât și pentru totalitatea ratelor corespunzătoare exigibilității anticipate; c) prevederea unor mecanisme de cuantificare a datoriei restante și de stabilire a dobânzilor variabile – atât cele obișnuite, cât și cele moratorii – realizate unilateral de împrumutător, legate de posibilitatea executării silite imobiliare, care nu permit debitorului urmărit să conteste cuantumul datoriei în procedura de executare propriu-zisă, ci îi impun acestuia formularea unei acțiuni în realizare, iar până la judecarea acesteia prin hotărâre definitivă executarea va fi finalizată sau, cel puțin, debitorul va fi pierdut bunul ipotecat sau dat în garanție, chestiune de o importanță deosebită atunci când creditul este solicitat pentru achiziționarea unei locuințe, iar executarea determină evacuarea din imobil?”
48

Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 3 din Directiva 85/337 trebuie interpretat în sensul că evaluarea impactului asupra mediului, astfel cum este prevăzută la acest articol, nu include evaluarea efectelor proiectului în cauză asupra valorii unor bunuri materiale. În măsura în care reprezintă consecințe economice directe ale efectelor unui proiect public sau privat asupra mediului, prejudiciile materiale intră totuși sub incidența obiectivului de protecție urmărit de această directivă. În temeiul dreptului Uniunii și fără a aduce atingere normelor dreptului național mai puțin restrictive din materia răspunderii statului, împrejurarea că o evaluare a efectelor asupra mediului a fost omisă cu încălcarea cerințelor directivei menționate nu conferă în principiu, per se, unui particular un drept la repararea unui prejudiciu pur material cauzat prin deprecierea bunului său imobiliar care a fost generată de efectele proiectului menționat asupra mediului. Este totuși de competența instanței naționale să verifice dacă sunt îndeplinite cerințele dreptului Uniunii aplicabile dreptului la repararea prejudiciului, în special existența unei legături directe de cauzalitate între încălcarea pretinsă și prejudiciile suferite.
11

Articolul 7 din regulamentul menționat, intitulat „Modularea”, prevede la alineatele (1) și (2): „(1) Toate cuantumurile plăților directe care urmează să fie acordate, pentru un an calendaristic dat, unui agricultor și care depășesc 5000 [de euro] se reduc în fiecare an, până în 2012, cu următoarele procente: (a) în 2009 cu: 7 %, (b) în 2010 cu 8 %, (c) în 2011 cu 9 %, (d) în 2012 cu 10 %. (2) Reducerile prevăzute la alineatul (1) cresc cu 4 puncte procentuale în cazul sumelor care depășesc 300000 [de euro]”
6

Articolul 15 alineatul (1) din același regulament, care face parte din secțiunea 4 din acesta, intitulată „Competența în materia contractelor încheiate de consumatori”, prevede: „În ceea ce privește un contract încheiat de o persoană, consumatorul, într-un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, competența se determină în conformitate cu dispozițiile din prezenta secțiune [...] în cazul în care: (a) contractul are ca obiect vânzarea de bunuri mobile corporale în rate egale, fixe și eșalonate; (b) contractul are ca obiect un împrumut rambursabil în rate egale, fixe și eșalonate sau orice altă formă de credit încheiat în scopul finanțării vânzării de bunuri mobile corporale; (c) în toate celelalte cazuri, contractul a fost încheiat cu o persoană care desfășoară activități comerciale sau profesionale în statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat consumatorul sau, prin orice mijloace, își direcționează activitățile spre acel stat membru sau spre mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, iar contractul intră în sfera de acțiune a acestor activități.”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între ITV Broadcasting Ltd, ITV 2 Ltd, ITV Digital Channels Ltd, Channel 4 Television Corporation, 4 Ventures Ltd, Channel 5 Broadcasting Ltd și ITV Studios Ltd, pe de o parte, și TVCatchup Ltd (denumită în continuare „TVC”), pe de altă parte, având ca obiect difuzarea de către aceasta din urmă prin internet și aproape în timp real a unor emisiuni televizate difuzate de reclamantele din litigiul principal.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Wheels Common Investment Fund Trustees Ltd și alții, pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), pe de altă parte, cu privire la un refuz al acestora din urmă de a scuti de taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) serviciile de administrare a fondurilor prestate către Wheels Common Investment Fund Trustees Ltd și alții.
4

Articolul 1 alineatele (2) și (3) din Directiva 85/611/CEE a Consiliului din 20 decembrie 1985 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind anumite organisme de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM) (JO L 375, p. 3, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 138) definește aceste organisme în termenii următori: „(2) În sensul prezentei directive și sub rezerva articolului 2, prin «OPCVM» se înțelege organismele: — al căror obiect de activitate unic îl reprezintă plasamentul colectiv în valori mobiliare al capitalului colectat de la public și care funcționează pe principiul repartizării riscurilor și — ale căror unități sunt, la cererea deținătorilor de unități, răscumpărate sau rambursate, direct sau indirect, din activele acestor organisme. Activitatea OPCVM-ului de a se asigura că valoarea la bursă a unităților sale nu variază semnificativ în raport cu valoarea de inventar netă este considerată echivalentă unor astfel de răscumpărări sau rambursări. (3) Aceste organisme pot fi constituite, în temeiul legii, sub formă contractuală (fonduri deschise de investiții administrate de o societate de administrare) ori sub forma de trust (unit trust) sau sub formă statutară (societate de investiții). [...]”
17

Cu privire la acești compuși ai arsenicului, anexa XVII prevede, la același punct 19, în coloana 2, referitoare la „Condiții de restricționare”, următoarele: „[...] (3) Este interzisă utilizarea pentru conservarea lemnului. De asemenea, este interzisă introducerea pe piață a lemnului tratat în acest mod. (4) Prin derogare de la alineatul (3): (a) referitor la substanțele și amestecurile pentru conservarea lemnului: acestea pot fi utilizate numai în instalații industriale care utilizează vidul sau presiunea pentru impregnarea lemnului, în cazul în care sunt soluții de compuși anorganici ai cuprului, ai cromului, ai arsenicului (CCA) de tipul C și dacă sunt autorizate în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Directiva 98/8/CE. Lemnul astfel tratat poate fi introdus pe piață numai după ce agentul de conservare este complet fixat; (b) lemnul tratat cu soluții CCA, în conformitate cu litera (a), poate fi introdus pe piață pentru utilizări profesionale și industriale, cu condiția ca integritatea structurală a lemnului să fie solicitată pentru siguranța oamenilor sau a animalelor și să existe o posibilitate extrem de redusă ca populația să intre în contact cu acesta în timpul duratei sale de viață: — ca lemn pentru construcții în clădiri publice și agricole, în clădiri de birouri și construcții industriale; — în poduri și construcția podurilor; [...] — ca stâlpi pentru transmiterea energiei electrice și pentru telecomunicații; [...] (d) este interzisă utilizarea lemnului tratat menționat la litera (a): — în construcțiile de locuințe, indiferent de scop; — în orice aplicație care prezintă riscul de a intra în contact frecvent cu pielea; — [...] (5) Lemnul tratat cu compuși ai arsenicului care a fost utilizat în Comunitate înainte de 30 septembrie 2007 sau care a fost introdus pe piață în conformitate cu alineatul (4) poate rămâne în uz până la sfârșitul duratei sale de viață. (6) Lemnul tratat cu CCA de tipul C care a fost utilizat în Comunitate înainte de 30 septembrie 2007 sau care a fost introdus pe piață în conformitate cu alineatul (4): — poate fi utilizat sau reutilizat, cu condiția respectării condițiilor sale de utilizare menționate la alineatul (4) literele (b), (c) și (d); — poate fi introdus pe piață, cu condiția respectării condițiilor sale de utilizare menționate la alineatul (4) literele (b), (c) și (d). (7) Statele membre pot permite ca lemnul tratat cu alte tipuri de soluții CCA, care a fost utilizat în Comunitate înainte de 30 septembrie 2007: — să fie utilizat sau reutilizat, cu condiția respectării condițiilor sale de utilizare menționate la alineatul (4) literele (b), (c) și (d); — să fie introdus pe piață, cu condiția respectării condițiilor sale de utilizare menționate la alineatul (4) literele (b), (c) și (d).”
11

La articolul 2, Decizia-cadru 2009/299 a eliminat articolul 5 punctul 1 din Decizia-cadru 2002/584 și a introdus, în cadrul acesteia, un articol 4a, referitor la deciziile pronunțate în urma unui proces la care persoana în cauză nu a fost prezentă în persoană, care are următorul cuprins: „(1) Autoritatea judiciară de executare poate refuza, de asemenea, executarea mandatului european de arestare emis în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri privative de libertate, în cazul în care persoana nu a fost prezentă în persoană la procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, cu excepția cazului în care mandatul european de arestare precizează că persoana, în conformitate cu alte cerințe procedurale definite în legislația națională a statului membru emitent: (a) în timp util (i) fie a fost citată personal și, prin urmare, informată cu privire la data și locul stabilite pentru procesul în urma căruia a fost pronunțată decizia, fie a primit efectiv, prin alte mijloace, o informare oficială cu privire la data și locul stabilite pentru respectivul proces, în așa fel încât s-a stabilit fără echivoc faptul că persoana în cauză a avut cunoștință de procesul stabilit, și (ii) a fost informată că poate fi pronunțată o decizie în cazul în care nu se prezintă la proces sau (b) având cunoștință de procesul stabilit, a mandatat un avocat care a fost numit fie de către persoana în cauză, fie de către stat pentru a o apăra la proces și a fost într-adevăr apărată de avocatul respectiv la proces sau (c) după ce i s-a înmânat decizia și a fost informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, în cadrul căreia persoana are dreptul de a fi prezentă și care permite ca situația de fapt a cauzei, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și care poate conduce la desființarea deciziei inițiale: (i) a indicat în mod expres că nu contestă decizia sau (ii) nu a solicitat rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac în intervalul de timp corespunzător sau (d) nu i s-a înmânat personal decizia, însă: (i) i se va înmâna decizia personal și fără întârziere după predare și va fi informată în mod expres cu privire la dreptul la rejudecarea cauzei sau la o cale de atac, la care are dreptul de a fi prezentă și care permite ca situația de fapt a cauzei, inclusiv dovezile noi, să fie reexaminată și care poate conduce la desființarea deciziei inițiale, și (ii) va fi informată cu privire la intervalul de timp în care trebuie să solicite rejudecarea cauzei sau promovarea unei căi de atac, astfel cum se menționează în mandatul de arestare european relevant. […]”
12

Articolul 7 din Regulamentul nr. 261/2004, intitulat „Dreptul la compensație”, prevede: „(1) Când se face trimitere la prezentul articol, pasagerii primesc o compensație în valoare de: (a) 250 EUR pentru toate zborurile de 1500 [de] kilometri sau mai puțin; (b) 400 EUR pentru toate zborurile intracomunitare de peste 1500 [de] kilometri și pentru toate zborurile cuprinse între 1500 și 3500 [de] kilometri; (c) 600 EUR pentru toate zborurile care nu intră sub incidența literei (a) sau (b). Pentru stabilirea distanței se ia în considerare ultima destinație unde pasagerul urmează să sosească după ora prevăzută datorită refuzului la îmbarcare sau anulării zborului. (2) Atunci când, în conformitate cu articolul 8, pasagerilor li se oferă redirecționarea spre destinația finală cu un zbor alternativ, a cărui oră de sosire nu depășește ora de sosire prevăzută a zborului rezervat inițial: (a) cu două ore, pentru toate zborurile de 1500 [de] kilometri sau mai puțin sau (b) cu trei ore, pentru toate zborurile intracomunitare de peste 1500 [de] kilometri și pentru toate celelalte zboruri cuprinse între 1500 și 3500 [de] kilometri sau (c) cu patru ore, pentru toate zborurile care nu intră sub incidența literei (a) sau (b), operatorul [efectiv] de transport aerian poate reduce cu 50 % compensația prevăzută la alineatul (1). […]”
19

Trebuie arătat, asemenea avocatului general la punctul 19 din concluzii, că nu este de competența Curții să califice din punct de vedere juridic acțiunea formulată de reclamanta din litigiul principal. În speță, îi revine acesteia obligația de a preciza natura și temeiul acțiunii sale, sub controlul instanței de trimitere (a se vedea prin analogie Hotărârea din 13 martie 2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C-524/04, Rep., p. I-2107, punctul 109 și jurisprudența citată).
6

Articolul 11 din acest regulament, care privește procedura de reexaminare, prevede la alineatele (2)-(4): „(2) O măsură antidumping expiră la cinci ani de la instituirea ei sau la cinci ani de la data încheierii reexaminării celei mai recente care a avut ca obiect atât dumpingul, cât și prejudiciul, cu excepția cazului în care reexaminarea a stabilit că expirarea măsurii ar favoriza continuarea sau reapariția dumpingului și a prejudiciului. O reexaminare a măsurilor care urmează să expire are loc fie la inițiativa Comisiei, fie pe baza cererii prezentate de către producătorii comunitari sau în numele lor și măsura rămâne în vigoare până la stabilirea rezultatelor reexaminării. […] (3) Necesitatea menținerii măsurilor poate fi, de asemenea, reexaminată, în cazul în care acest lucru se justifică, la cererea Comisiei sau a unui stat membru sau, sub rezerva trecerii unei perioade rezonabile de cel puțin un an de la instituirea măsurii definitive, la cererea unui exportator, a unui importator sau a producătorilor din [Uniune], cerere care conține suficiente elemente de probă care stabilesc necesitatea unei reexaminări intermediare. O reexaminare intermediară se efectuează atunci când cererea conține suficiente elemente de probă care dovedesc că menținerea măsurii nu mai este necesară pentru a contrabalansa dumpingul și/sau continuarea sau reapariția prejudiciului ar fi improbabilă în cazul în care măsura ar fi suprimată sau modificată sau că măsura existentă nu este sau nu mai este suficientă pentru a contrabalansa dumpingul care stă la baza prejudiciului. În cadrul anchetelor efectuate în temeiul prezentului alineat, Comisia poate, printre altele, examina dacă circumstanțele referitoare la dumping și la prejudiciu s-au schimbat semnificativ sau dacă măsurile existente au produs efectele scontate și au eliminat prejudiciul stabilit anterior în conformitate cu articolul 3. În acest sens, se ține seama în cadrul aprecierii finale de toate elementele de probă pertinente și documentate corespunzător. (4) Se efectuează, de asemenea, o analiză pentru a determina marjele de dumping individuale pentru noii exportatori din țara de export în cauză care nu au exportat produsul pe parcursul perioadei de desfășurare a anchetei pe baza căreia au fost stabilite măsurile. Se efectuează o reexaminare atunci când un nou exportator sau un nou producător este în măsură să demonstreze că nu are legătură cu exportatorii sau producătorii din țara exportatoare supusă măsurilor antidumping pentru produs și că a efectuat efectiv exporturi către [Uniune] după perioada de anchetă menționată mai sus sau că este în măsură să demonstreze că a subscris unei obligații contractuale și irevocabile de export a unei cantități importante de produse către [Uniune]. […]”
23

La 24 noiembrie 1999, întemeindu-se pe documentele transmise de Arbeidsrechtbank te Tongeren, SV olandeză a considerat că, în perioada în cauză, domnul Mulders nu a fost asigurat în temeiul AOW olandeze. Potrivit acestei autorități, din moment ce domnul Mulders a încetat definitiv să lucreze în Țările de Jos la 10 februarie 1982, situația sa în ceea ce privește asigurarea pentru limită de vârstă trebuia apreciată, începând de la data respectivă, în exclusivitate în temeiul reglementării olandeze, întrucât regulile privind stabilirea legislației aplicabile prevăzute de Regulamentul nr. 1408/71 nu mai erau aplicabile în privința sa. În plus, SV olandeză a arătat că, pentru perioada cuprinsă între 10 februarie 1982 și 25 octombrie 1997, domnul Mulders nu intra nici sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (b) din AOW olandeză, care prevede că, pentru a fi asigurată în temeiul legii menționate, persoana care nu are reședința în Țările de Jos trebuie să fi desfășurat, în acest stat membru, o activitate, în cadrul unui raport de muncă, supusă impozitării pe venit, nici sub incidența reglementării olandeze care nu permite cumulul alocației WAO și al prestațiilor încasate în conformitate cu o reglementare străină.
28

În această privință, este suficient să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri de decizie preliminară formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i-au fost adresate (Hotărârea din 12 octombrie 2010, Rosenbladt, C-45/09, Rep., p. I-9391, punctul 33 și jurisprudența citată).
37

Pe de altă parte, trebuie arătat că acțiunea principală privește restituirea excedentului plătit din eroare la achitarea de către Land Berlin a drepturilor de plată ale persoanelor prejudiciate. Or, pe de o parte, rambursarea acestui excedent nu face parte din procedura administrativă prevăzută de Vermögensgesetz și de Investitionsvorranggesetz. Pe de altă parte, în vederea rambursării sumei plătite în plus, proprietarul, indiferent dacă este vorba despre o persoană publică sau despre o persoană privată, trebuie să acționeze în justiție persoanele prejudiciate în fața instanțelor civile. De asemenea, rambursarea respectivă are ca temei juridic normele prevăzute la articolul 812 alineatul (1) din Codul civil german privind restituirea plății nedatorate, întemeiată pe îmbogățirea fără justă cauză.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Sweetman, Ireland, Attorney General și Minister for the Environment, Heritage and Local Government (ministrul mediului, al patrimoniului și al administrației locale), pe de o parte, și An Bord Pleanála (denumit în continuare „An Bord”), susținut de Galway County Council și de Galway City Council, pe de altă parte, având ca obiect decizia An Bord de autorizare a proiectului de drum N6 de ocolire a orașului Galway.
38

Pe de altă parte, deși formularea articolului 4 alineatul (4) al doilea paragraf din A șasea directivă a fost reluată în termeni similari în cea mai mare parte a versiunilor lingvistice ale articolului 11 din Directiva TVA, în versiunea în limba engleză a acestui articol a fost adăugat termenul „any” (orice), astfel încât pasajul relevant al dispoziției respective are următorul cuprins: „each Member State may regard as a single taxable person any persons established in the territory of that Member State” (fiecare stat membru poate considera ca persoană impozabilă unică orice persoane stabilite pe teritoriul statului membru respectiv).