18

În această privință, în ceea ce privește delimitarea competențelor Tribunalului și, respectiv, ale Tribunalului Funcției Publice, Tribunalul a statuat cele ce urmează la punctele 47-53 din Hotărârea Missir Mamachi di Lusignano/Comisia (T‑401/11 P, EU:T:2014:625): „47 În stadiul actual al dreptului Uniunii, această delimitare este axată pe statutul personal al reclamantului și pe originea litigiului, conform jurisprudenței constante potrivit căreia un litigiu între un funcționar și instituția de care depinde sau depindea se plasează, atunci când își află originea în raportul de muncă prin care este sau a fost legată persoana interesată de instituție, în cadrul articolului 270 TFUE (fostul articol 236 CE) și al articolelor 90 și 91 din [Statutul funcționarilor] și, în consecință, se află în afara domeniului de aplicare al articolelor 268 TFUE (fostul articol 235 CE) și 340 TFUE (fostul articol 288 CE), care reglementează regimul general al răspunderii extracontractuale a Uniunii ([Hotărârea Meyer‑Burckhardt/Comisia, 9/75, EU:C:1975:131, punctul 7, Hotărârea Reinarz/Comisia și Consiliul, 48/76, EU:C:1977:30, punctul 10, Hotărârea Allo și alții/Comisia, 176/83, EU:C:1985:290, punctul 18, Ordonanța Pomar/Comisia, 317/85, EU:C:1987:267, punctul 7, precum și Hotărârea Polinsky/Curtea de Justiție, T‑1/02, EU:T:2004:298, punctul 47]). 48 În aceste condiții, jurisprudența menționată nu permite să se determine dacă persoanele apropiate [funcționarului decedat] trebuiau să introducă la Tribunal sau la Tribunalul Funcției Publice cererea de reparare a prejudiciului personal, atât material, cât și moral, pe care consideră că l‑au suferit. Astfel, contrar celor susținute de Comisie, această jurisprudență nu vizează în mod specific decât cazul unui litigiu i) între un funcționar sau un fost funcționar și instituția de care depinde sau depindea și ii) care își are originea în raportul de muncă prin care sunt sau erau legați și, în consecință, nu poate fi decât parțial transpusă în cazul unui litigiu care își găsește, desigur, originea în raportul de muncă, dar care opune nu un funcționar sau un fost funcționar, ci un terț apropiat, membru al familiei acestuia sau succesor în drepturi al acestuia, instituției de care depinde sau depindea acest funcționar. 49 Dacă acest terț este succesor în drepturi al funcționarului sau al fostului funcționar vizat și deci dacă acționează în calitate de succesor în drepturi al acestuia, solicitând în această calitate, în beneficiul masei succesorale, repararea unui prejudiciu propriu funcționarului însuși, o astfel de transpunere se impune, întrucât litigiul rămâne, indiferent de succesiunea intervenită, un litigiu între un funcționar și instituția de care depindea, a cărui origine se află în raportul de muncă prin care erau legați. 50 În speță, această considerație este valabilă în ceea ce privește al doilea capăt de cerere cu privire la prejudicii formulat de recurent, astfel cum este citat la punctul 20 de mai sus, respectiv prejudiciul moral ex haerede, suferit de [funcționarul decedat] între momentul agresării sale și cel al decesului. În acest sens, Tribunalul Funcției Publice a arătat în mod întemeiat în ultima teză a punctului 116 din hotărârea atacată că jurisprudența citată la punctul 47 de mai sus putea fi transpusă în cadrul unui litigiu între succesorii în drepturi ai unui funcționar decedat sau reprezentantul lor legal și instituția de care depindea acest funcționar. 51 În schimb, dacă terțul respectiv acționează în scopul de a obține repararea unui prejudiciu care îi este personal, indiferent dacă acest prejudiciu este material sau moral, o astfel de transpunere a jurisprudenței respective nu se justifică nici prin cuprinsul acesteia, nici prin considerentele de principiu care au inspirat‑o. Chiar admițând că un astfel de litigiu își află originea în raportul de muncă dintre funcționarul vizat și instituție, condiția subiectivă personală, legată de statutul de funcționar titular al drepturilor în cauză, lipsește în orice caz, iar Tribunalul Funcției Publice este în principiu necompetent ratione personae să statueze asupra acestuia în temeiul articolului 270 TFUE și al articolelor 90 și 91 din statut. 52 Contrar celor susținute de Comisie, Hotărârea [Comisia/Petrill (T‑143/09 P, EU:T:2010:531)] confirmă această analiză și expune rațiunea existenței ei. La punctul 46 din această hotărâre, Tribunalul a stabilit că contenciosul în materie de funcție publică în temeiul articolului 236 CE (devenit articolul 270 TFUE) și al articolelor 90 și 91 din statut, inclusiv cel care vizează repararea unui prejudiciu produs unui funcționar sau unui agent, respectă norme particulare și speciale în raport cu cele care decurg din principiile generale care reglementează răspunderea extracontractuală a Uniunii, în cadrul articolului 235 CE (devenit articolul 268 TFUE) și al articolului 288 CE (devenit articolul 340 TFUE). Potrivit Tribunalului, astfel, atunci când acționează în calitate de angajator, Uniunea are o răspundere sporită, care se manifestă prin obligația de reparare a prejudiciilor cauzate personalului său prin orice nelegalitate săvârșită în această calitate, pe când, potrivit dreptului comun, nu este obligată să repare decât prejudiciile produse printr‑o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept (jurisprudență constantă începând cu Hotărârea [Bergaderm și Goupil/Comisia, C‑352/98 P, EU:C:2000:361]). 53 Or, aceste considerații care țin de sistemul particular și special al răspunderii sporite a Uniunii față de personalul său, justificat în special prin raportul de muncă, cu drepturile și obligațiile sale specifice precum obligația de solicitudine și prin legătura de încredere care trebuie să existe între instituții și funcționarii lor, în interes general, lipsesc tocmai în cazul terților nefuncționari. Chiar în ceea ce privește membrii familiei apropiate a unui funcționar și sub rezerva prestațiilor sociale vizate la articolul 76 din [Statutul funcționarilor], jurisprudența nu recunoaște existența unei obligații de solicitudine a instituțiilor față de aceștia (Hotărârea [Leussink/Comisia, 169/83 și 136/84, EU:C:1986:371], punctele 21-23).”