CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

PAOLO MENGOZZI

prezentate la 29 octombrie 2009 ( 1 )

Cauza C-462/08

Ümit Bekleyen

împotriva

Land Berlin

„Acordul de asociere CEE-Turcia — Articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere — Dreptul unui copil al unui lucrător turc de a accepta orice ofertă de încadrare în muncă în statul membru gazdă în care a urmat o formare profesională — Începutul formării profesionale după plecarea definitivă a părinților din acest stat membru”

I — Introducere

1. Prin prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare, pe care a formulat-o printr-o decizie din 6 octombrie 2008, Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (Germania) solicită interpretarea articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 a Consiliului de asociere ( 2 ) din privind dezvoltarea asocierii (denumită în continuare „Decizia nr. 1/80”) ( 3 ). Problema a fost ridicată în cadrul unei acțiuni introduse de doamna Ümit Bekleyen, resortisantă turcă, împotriva deciziei landului Berlin de a-i refuza un permis de ședere în temeiul articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80.

2. Prezenta procedură oferă Curții posibilitatea de a clarifica natura drepturilor conferite de această dispoziție copilului unui lucrător turc, precum și de a preciza condițiile dobândirii unor astfel de drepturi.

II — Cadrul juridic

3. Decizia nr. 1/80 a fost adoptată în temeiul articolului 36 din protocolul adițional ( 4 ) la Acordul de asociere. Acest articol prevede că libera circulație a lucrătorilor între statele membre ale Comunității și Turcia se va realiza treptat, în conformitate cu principiile enunțate la articolul 12 din Acordul de asociere, potrivit căruia părțile contractante sunt de acord să se inspire din articolele 48, 49 și 50 din Tratatul de instituire a Comunității.

4. La titlul „Dispoziții sociale”, aflat în cuprinsul capitolului II din Decizia nr. 1/80, se abordează diverse „Aspecte referitoare la încadrarea în muncă și la libera circulație a lucrătorilor”, printre care și accesul resortisanților turci pe piața muncii dintr-un stat membru. Două dispoziții sunt în mod special de natură să le confere un asemenea drept, atât în calitate de lucrători încadrați pe piața legală a muncii (articolul 6), cât și în calitate de membri ai familiei unui lucrător turc care îndeplinește o asemenea condiție (articolul 7).

5. Articolul 6 din Decizia nr. 1/80, care conferă lucrătorului turc un drept de acces la încadrarea în muncă, în mod progresiv, în funcție de durata în care a fost încadrat în muncă în mod legal în statul membru, are următorul cuprins: „(1) Sub rezerva dispozițiilor articolului 7 referitor la accesul liber la încadrarea în muncă al membrilor familiei sale, lucrătorul turc, care este încadrat pe piața legală a muncii dintr-un stat membru: — are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă; — are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii; — beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea sa. (2) Concediile anuale și absențele pentru motive de maternitate, de accident de muncă sau de boală de scurtă durată sunt asimilate perioadelor de încadrare legală în muncă. Perioadele de șomaj involuntar, constatate în mod corespunzător de autoritățile competente, și absențele pentru motive de boală de lungă durată, fără a fi asimilate perioadelor de încadrare legală în muncă, nu aduc atingere drepturilor dobândite în temeiul perioadei anterioare de încadrare în muncă. [traducere neoficială] […]”

6. Articolul 7 din Decizia nr. 1/80, la rândul său, diferențiază între membrii familiei autorizați să se alăture lucrătorului în statul membru gazdă și care au locuit în mod legal în acest stat o anumită perioadă, pe de o parte (primul paragraf), și copiii unui astfel de lucrător, care au absolvit o formare profesională în statul membru respectiv, pe de altă parte (al doilea paragraf). Astfel, articolul 7 prevede: „Membrii familiei unui lucrător turc încadrat pe piața legală a muncii dintr-un stat membru, care au fost autorizați să se alăture acestuia: — au dreptul să accepte – sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității – orice ofertă de încadrare în muncă, dacă locuiesc în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin trei ani; — să beneficieze, pe teritoriul acestui stat, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea lor, atunci când locuiesc în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin cinci ani. Copiii lucrătorilor turci care au absolvit o formare profesională în țara gazdă vor putea să accepte orice ofertă de încadrare în muncă în statul membru respectiv, indiferent de durata pentru care au avut reședința în acest stat membru, cu condiția ca unul dintre părinții lor să fi fost în mod legal încadrat în muncă în statul membru respectiv de cel puțin trei ani.” [traducere neoficială]

III — Acțiunea principală și întrebarea preliminară

7. Doamna Bekleyen, născută în 1975 la Berlin, a trăit până la vârsta de 14 ani pe teritoriul german, cu familia sa. Părinții săi, resortisanți turci, au lucrat în calitate de salariați în Republica Federală Germania începând din anul 1971. În anul 1989, doamna Bekleyen s-a întors împreună cu toată familia în Turcia, unde și-a terminat școlarizarea și a făcut studii de peisagistică.

8. În ianuarie 1999, doamna Bekleyen s-a întors, fără familie, în Republica Federală Germania, cu acordul landului Berlin, pentru a-și continua studiile. În martie 1999, aceasta a obținut un permis de ședere care a fost prelungit de mai multe ori, ultima dată sub forma unui permis de ședere până la 31 decembrie 2005. În vara anului 2005, doamna Bekleyen și-a terminat studiile la Universitatea Tehnică din Berlin și a obținut o diplomă de inginer în amenajarea peisajelor.

9. La 19 decembrie 2005, doamna Bekleyen a solicitat un permis de ședere pe baza studiilor superioare pe care le absolvise în Republica Federală Germania, invocând articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80. Landul Berlin a respins această cerere prin decizia din , pentru motivul că nu erau reunite condițiile privind dreptul de ședere în temeiul Acordului de asociere. Pârâta din acțiunea principală susține că articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 impune existența unei legături temporale între șederea părinților și cea a copilului, condiție care nu era îndeplinită în speță. Cuprinsul și obiectivul acestei dispoziții a Deciziei nr. 1/80 presupuneau ca, în vederea dobândirii dreptului la încadrarea în muncă și de ședere, cel puțin unul dintre cei doi părinți să locuiască încă în statul membru gazdă atunci când copilul începe formarea profesională.

10. În luna mai 2007, doamna Bekleyen a obținut, în temeiul articolului 6 alineatul (1) prima liniuță din Decizia nr. 1/80, un permis de ședere limitat până la 13 mai 2009, ținând seama de faptul că era angajată de o societate germană.

11. Printr-o acțiune în constatarea abținerii de a acționa introdusă mai întâi în iulie 2006 și transformată ulterior în acțiune împotriva deciziei din 21 septembrie 2006, doamna Bekleyen a solicitat confirmarea dreptului său de ședere în temeiul articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80.

12. Verwaltungsgericht din Berlin a respins această acțiune printr-o decizie din 9 august 2007. Această instanță a indicat că acțiunea era, într-adevăr, admisibilă, întrucât, în pofida dreptului de ședere acordat doamnei Bekleyen în temeiul articolului 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80, aceasta avea un interes de a exercita acțiunea. Astfel, dacă i s-ar recunoaște dreptul de a invoca articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, aceasta ar dispune, în Republica Federală Germania, de acces liber pe piața muncii. Totuși, acțiunea ar fi lipsită de temei, întrucât șederea prelungită a doamnei Bekleyen în Turcia avusese ca efect pierderea dreptului de a beneficia de regimul privilegiat de la articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80.

13. Prin urmare, doamna Bekleyen a declarat apel în fața instanței de trimitere.

14. Considerând că, în aceste condiții, soluționarea litigiului necesită interpretarea dreptului comunitar, Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară: „Articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 […] trebuie interpretat în sensul că dreptul de acces la piața muncii și dreptul corespunzător de ședere în stat[ul] membru gazdă după terminarea formării profesionale pot fi invocate atunci când, după întoarcerea copilului născut în țara gazdă în țara sa de origine, acesta revine singur, după ce a devenit major, în statul membru gazdă pentru a începe o formare profesională, la peste zece ani de la momentul la care părinții săi, cetățeni turci, care fuseseră încadrați în muncă în calitate de salariați în statul membru în cauză, au părăsit definitiv acest stat?”

IV — Analiză

15. Instanța de trimitere se întreabă, în principiu, dacă articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 trebuie interpretat în sensul că dreptul de acces la piața muncii și dreptul corespunzător de ședere de care beneficiază copilul unui lucrător turc după terminarea formării profesionale în statul membru gazdă pot fi invocate dacă părintele copilului respectiv a părăsit definitiv statul membru gazdă înainte de momentul în care copilul său a intrat pe teritoriul acestuia și a început formarea.

16. Pentru a putea răspunde în mod util întrebării adresate, trebuie amintită, mai întâi, jurisprudența referitoare la articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80.

17. În primul rând, trebuie să se menționeze că a fost deja decis de Curte că această dispoziție are efect direct în statele membre, astfel încât resortisanții turci care îndeplinesc condițiile prevăzute se pot prevala în mod direct de drepturile pe care le conferă această dispoziție ( 5 ).

18. În al doilea rând, trebuie amintit că drepturile pe care articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 le acordă copilului unui lucrător turc în ceea ce privește încadrarea în muncă în statul membru respectiv implică în mod necesar existența unui drept corelativ de ședere în favoarea celui în cauză, în caz contrar dreptul de acces la piața muncii și de a desfășura în mod efectiv o activitate salariată fiind lipsit de orice efect ( 6 ).

19. În al treilea rând, trebuie să se arate că articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 nu poate fi interpretat în sensul că privește numai situația unei persoane minore, copil al unui resortisant turc care este sau a fost încadrat pe piața legală a muncii din statul membru gazdă, ci se aplică și în situația unei persoane majore, copil al unui asemenea lucrător ( 7 ).

20. În cadrul jurisprudenței referitoare la interpretarea articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, Hotărârea Akman, citată anterior, la care instanța de trimitere s-a referit în mod expres în ordonanța de trimitere, ocupă un loc important.

21. În cazul avut în vedere în această hotărâre, domnul Akman primise, în anul 1980, autorizația de a intra în Republica Federală Germania, unde tatăl său era încadrat în muncă în mod legal, pentru a efectua studii de inginer. După ce și-a terminat cu succes studiile, în anul 1993, acesta a solicitat un permis de ședere cu durată nelimitată. Acest permis i-a fost refuzat, deoarece tatăl său se reîntorsese în Turcia în anul 1986.

22. În Hotărârea Akman, Curtea a afirmat că articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 impune două condiții pentru a-i recunoaște copilului unui lucrător turc dreptul de a accepta orice ofertă de încadrare în muncă în statul membru gazdă, și anume, pe de o parte, ca copilul lucrătorului respectiv să fi absolvit o formare profesională în statul membru în cauză și, pe de altă parte, ca unul dintre părinții acestuia să fi fost în mod legal încadrat în muncă în acest stat de cel puțin trei ani ( 8 ).

23. Întrucât a considerat că prima condiție privind absolvirea unei formări profesionale fusese îndeplinită în cauză, Curtea s-a consacrat examinării celei de a doua condiții privind cerința ca părintele să fi fost încadrat în muncă cel puțin trei ani.

24. În ceea ce privește această a doua condiție, Curtea a considerat că articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 nu poate fi interpretat în sensul că supune dreptul copilului de a accepta orice ofertă de încadrare în muncă condiției ca părintele să locuiască în statul membru în cauză la momentul la care copilul intenționează să obțină un loc de muncă la finalul formării sale profesionale ( 9 ). Pentru a susține această teză, Curtea a subliniat că un copil al unui migrant turc care a fost încadrat în muncă în mod legal pe o perioadă de cel puțin trei ani într-un stat membru, care locuiește în mod legal pe teritoriul acestuia, a absolvit în acest stat o formare și căruia i se oferă ulterior posibilitatea de a desfășura o activitate profesională în acest stat, nu mai trebuie considerat, la acel moment, dependent de prezența unuia dintre părinții săi, întrucât, intrând pe piața muncii, nu se mai află în întreținerea acestora, ci este în măsură să își câștige singur existența ( 10 ).

25. În consecință, Curtea a concluzionat că, în raport cu spiritul și cu finalitatea dispoziției în cauză, precum și cu contextul în care aceasta se înscrie, a doua condiție prevăzută la articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 trebuie înțeleasă în sensul că se limitează la a impune ca părintele să fi desfășurat în mod legal, pe o perioadă de cel puțin trei ani, o activitate salariată în statul membru gazdă, la orice moment înainte de data la care copilul său termină formarea profesională ( 11 ).

26. În ceea ce privește prezenta cauză, trebuie menționat că esența întrebării adresate Curții de instanța de trimitere este dacă această jurisprudență stabilită în Hotărârea Akman, citată anterior, este aplicabilă și într-o situație în care lucrătorul turc, care a fost încadrat în muncă, nu mai locuiește de zece ani în statul membru respectiv la momentul în care copilul său începe formarea profesională.

27. În această optică, pentru a putea da un răspuns util la întrebarea adresată, ni se pare important să identificăm elementele de natură să distingă situația de fapt din cauza principală de cea din cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Akman, citată anterior.

28. Mai întâi, trebuie amintit că, la momentul în care domnul Akman, care primise autorizație pentru a intra în Republica Federală Germania pentru a se alătura tatălui său, și-a început studiile, tatăl său încă avea calitatea de lucrător turc în sensul alineatului (1) al articolului 7 din Decizia nr. 1/80, întrucât era încă încadrat pe piața legală a muncii din acest stat membru la acea dată. Numai în momentul în care domnul Akman a terminat formarea profesională și a intenționat să obțină un loc de muncă, fără a fi împiedicat, invocând un pretins drept de a accepta orice ofertă de încadrare în muncă în temeiul articolului 7 al doilea paragraf din decizia menționată, tatăl său nu mai era încadrat pe piața legală a muncii din statul membru gazdă.

29. Or, în prezenta cauză, părinții doamnei Bekleyen nu erau încadrați în muncă și nici măcar nu locuiau în Republica Federală Germania, nici la începerea formării sale profesionale, nici la momentul în care aceasta și-a terminat studiile universitare.

30. Ceea ce distinge, pe plan juridic, prezenta cauză de Hotărârea Akman, citată anterior, este strâns legat de acest element de fapt.

31. Trebuie amintit, cum am subliniat deja la punctul 22 din prezentele concluzii, că, în cauza Akman, citată anterior, Curtea a afirmat că articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 impune două condiții pentru a-i recunoaște copilului unui lucrător turc dreptul de a accepta orice ofertă de încadrare în muncă în statul membru gazdă, și anume ca copilul lucrătorului respectiv să fi absolvit o formare profesională în statul membru în cauză și ca unul dintre părinții acestuia să fi fost în mod legal încadrat în muncă în acest stat de cel puțin trei ani.

32. În această privință, trebuie să facem o observație privind interpretarea articolului 7 al doilea paragraf din decizia menționată, pe care Curtea o face în cauza Akman, citată anterior, în ceea ce privește cele două condiții pe care trebuie să le îndeplinească un resortisant turc care intenționează să se prevaleze de drepturile în materie de încadrare în muncă în temeiul acestei dispoziții.

33. Ni se pare important să subliniem că nu este vorba despre două condiții, ci despre trei condiții cumulative care trebuie îndeplinite pentru a putea beneficia de dreptul de acces liber la încadrarea în muncă în temeiul articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80. Persoana interesată trebuie 1) să fi absolvit o formare profesională în statul membru gazdă, 2) să demonstreze că unul dintre părinții săi „[a] fost în mod legal încadrat în muncă în statul membru respectiv de cel puțin trei ani” și 3) să fie copilul unui lucrător turc ( 12 ).

34. În speță, prima condiție este îndeplinită, fără îndoială, întrucât doamna Bekleyen și-a terminat studiile universitare în statul membru gazdă și a obținut o diplomă de inginer în amenajarea peisajelor.

35. În ceea ce privește a doua condiție prevăzută la articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, părțile nu contestă că și această condiție este îndeplinită în prezenta cauză, întrucât ambii părinți ai doamnei Bekleyen, resortisanți turci, fuseseră încadrați în muncă în mod legal în Republica Federală Germania pe o perioadă mai mare de trei ani.

36. În consecință, a treia condiție, privind calitatea de copil al unui lucrător turc, este cea care se află, în speță, în centrul dezbaterii.

37. Identificarea acestui element drept element care distinge prezenta cauză de Hotărârea Akman, citată anterior, ne permite să definim mai bine obiectul acesteia. Astfel, instanța națională ridică, în esență, problema necesității existenței unui raport de simultaneitate între existența statutului părintelui de lucrător turc, în sensul Deciziei nr. 1/80, și începerea și durata formării profesionale a copilului în vederea dobândirii, de către acesta, a drepturilor rezultate din articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80.

38. Guvernele danez și olandez susțin că articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 nu se aplică în privința copilului lucrătorilor turci dacă acesta își începe studiile în statul membru gazdă numai la o dată la care ambii săi părinți au părăsit deja definitiv teritoriul acestui stat. În opinia acestor două guverne, articolul 7 al doilea paragraf din decizia menționată supune dreptul de acces liber pe piața muncii – și dreptul de ședere ce rezultă din acesta – condiției să existe o anumită concomitență în timp între ședere și încadrarea în muncă a părinților în statul membru gazdă și posibilitatea copilului de a obține acces la încadrarea în muncă după ce a urmat o formare profesională în statul respectiv.

39. Se poate deduce din această poziție, care subliniază importanța celei de a treia condiții referitoare la calitatea de „copil al unui lucrător turc”, că unul dintre părinții resortisantului turc trebuie să aibă statutul de lucrător turc în sensul Deciziei nr. 1/80 la începutul și pe durata studiilor copilului respectiv pentru ca acesta din urmă să poată beneficia, după absolvirea formării profesionale, de dreptul de acces liber la încadrarea în muncă pe piața muncii din statul membru gazdă.

40. În ceea ce privește calitatea de „copil al unui lucrător turc” în sensul articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 pe care resortisantul turc trebuie să o dețină pentru a putea obține, la terminarea formării sale profesionale, dreptul de acces liber la încadrarea în muncă, trebuie să se observe că, în acest paragraf, contrar celor menționate în mod expres la articolul 6 și la articolul 7 primul paragraf din aceeași decizie, nu se impune ca lucrătorul turc al cărui copil intenționează să invoce un drept de ședere să fie încadrat pe piața legală a muncii dintr-un stat membru, condiție suplimentară aplicată însă în cele două dispoziții menționate.

41. Problema ridicată de această particularitate a modului în care este formulat articolul 7 al doilea paragraf constă în a stabili dacă își are originea în voința legiuitorului comunitar de a face o sinteză a noțiunii de lucrător turc cuprinsă în celelalte două dispoziții – articolul 6 și articolul 7 primul paragraf – sau dacă s-au diferențiat în mod intenționat condițiile de aplicare ale dispoziției în discuție de condițiile referitoare la celelalte dispoziții.

42. Pentru a clarifica semnificația modului de redactare în discuție în raport cu speța, trebuie pornit de la o considerație din Hotărârile Curții de Justiție pronunțate în cauzele Bozkurt ( 13 ) și Tetik ( 14 ). În cauza în care s-a pronunțat prima dintre aceste hotărâri, Curtea a examinat condițiile prevăzute de articolul 6 alineatul (2) din Decizia nr. 1/80, care asimilează anumite perioade de absență unei încadrări legale în muncă și potrivit căruia „[c]oncediile anuale și absențele pentru motive de maternitate, de accident de muncă sau de boală de scurtă durată sunt asimilate perioadelor de încadrare legală în muncă. Perioadele de șomaj involuntar, constatate în mod corespunzător de autoritățile competente, și absențele pentru motive de boală de lungă durată, fără a fi asimilate unor perioade de încadrare legală în muncă, nu aduc atingere drepturilor dobândite în temeiul perioadei anterioare de încadrare în muncă.” Curtea a fost invitată să precizeze dacă, pe baza acestei dispoziții, un lucrător turc precum domnul Bozkurt și-ar putea păstra dreptul de a rămâne pe teritoriul statului gazdă după ce a fost victima unui accident de muncă ce a determinat o incapacitate permanentă de muncă.

43. Curtea a statuat că, ținând seama de finalitatea Deciziei nr. 1/80, al cărei obiectiv este de a consolida situația lucrătorilor turci deja încadrați în muncă, dreptul de ședere trebuie să rămână corolarul încadrării în muncă a lucrătorului astfel încât, în cazul în care acesta se întrerupe, nu poate subzista decât dacă întreruperea este limitată în timp. Curtea a considerat că această interpretare este conformă textului articolului 6 alineatul (2) din Decizia nr. 1/80, ce nu privește decât absențe provizorii care, în principiu, nu afectează participarea ulterioară a lucrătorului la viața activă. În schimb, în caz de incapacitate de muncă durabilă, lucrătorul nu mai este deloc disponibil pe piața muncii și nu există niciun interes justificat în mod obiectiv de a i se garanta un drept de acces pe piața muncii și un drept de ședere accesoriu ( 15 ).

44. În opinia Curții, articolul 6 din Decizia nr. 1/80 „nu privește situația unui resortisant turc care a părăsit definitiv piața muncii dintr-un stat” ( 16 ). De aici, Curtea a dedus că, „în lipsa unei dispoziții specifice prin care se recunoaște lucrătorilor turci dreptul de a rămâne pe teritoriul unui stat membru după ce au fost încadrați în muncă în statul respectiv, dreptul de ședere al resortisantului turc […] dispare, dacă acesta este victima unei incapacități de muncă totale și permanente” ( 17 ).

45. În Hotărârea Tetik, citată anterior, Curtea, confirmând cele afirmate în Hotărârea Bozkurt, citată anterior, a precizat ulterior „că un lucrător turc care a fost încadrat în muncă în mod legal pe o perioadă mai mare de patru ani pe teritoriul unui stat membru, care decide de bunăvoie să își părăsească locul de muncă pentru a căuta în același stat membru o nouă activitate și care nu reușește să se angajeze imediat în alt raport de muncă, beneficiază în acest stat, pe un termen rezonabil, de drept de ședere pentru a căuta în acest stat un nou loc de muncă salariat, în măsura în care continuă să fie încadrat pe piața legală a muncii din statul membru respectiv, conformându-se, dacă este cazul, dispozițiilor din reglementarea în vigoare în acest stat, de exemplu, înregistrându-se ca persoană aflată în căutarea unui loc de muncă și punându-se la dispoziția serviciilor pentru ocuparea forței de muncă” ( 18 ).

46. În lumina acestor două hotărâri, guvernele danez și olandez propun ca particularitatea modului în care este formulat al doilea paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80 să fie înțeleasă în primul din cele două sensuri indicate la punctul 41 din prezentele concluzii, și anume în sensul că își are originea în voința legiuitorului comunitar de a face o sinteză a noțiunii de lucrător turc utilizată în primul alineat al aceluiași articol.

47. În consecință, în opinia acestora, trebuie a) să se țină seama de faptul că părinții doamnei Bekleyen, întrucât au părăsit teritoriul Republicii Federale Germania și nu mai locuiesc în acest stat de zece ani, au părăsit definitiv piața muncii din statul membru gazdă, b) să se deducă din aceasta că, la momentul și în perioadele în care doamna Bekleyen a început, a efectuat și a completat formarea sa profesională în Republica Federală Germania, aceștia nu mai aveau statutul de lucrători turci potrivit celui de al doilea paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80 și c) să se rezolve problema ridicată de instanța de trimitere statuând în sensul că o persoană care se află în situația doamnei Bekleyen nu este în măsură, la terminarea formării sale profesionale, să dobândească dreptul de acces liber la încadrarea în muncă și, prin urmare, nu poate să se prevaleze de drepturile în materie de încadrare în muncă și de ședere pe baza celui de al doilea paragraf al articolului 7 din decizia menționată.

48. Unei asemenea soluții a problemei cu care este sesizată Curtea i se opun trei categorii de motive legate a) de obiectivele urmărite prin Acordul de asociere și prin Decizia nr. 1/80, b) de diferența dintre cuprinsul celui de al doilea paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80 și primul paragraf al aceluiași articol, c) de efectul articolului 59 din protocolul adițional asupra interpretării ce trebuie dată celui de al doilea paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80.

A — Obiectivele urmărite prin Acordul de asociere și prin Decizia nr. 1/80

49. După cum Curtea a subliniat în mod clar, a) la articolul 12 din Acordul de asociere se precizează că acest acord „are drept scop să promoveze consolidarea continuă și echilibrată a relațiilor comerciale și economice între părțile contractante, inclusiv în domeniul forței de muncă, mai ales prin realizarea treptată a liberei circulații a lucrătorilor” ( 19 ) și b) realizarea acestui obiectiv trebuie urmărită, „în măsura în care este posibil”, pe baza unei transpuneri potrivit dispozițiilor Acordului de asociere a normelor și a principiilor ce reglementează libera circulație a lucrătorilor în Comunitate ( 20 ) și „pentru a îmbunătăți nivelul de trai al poporului turc și pentru a facilita ulterior aderarea Republicii Turcia la Comunitate (al patrulea considerent din preambul și articolul 28 din același acord)” ( 21 ).

50. Acest obiectiv al Acordului de asociere trebuie să inspire în mod obligatoriu interpretarea ce urmează a fi dată Deciziei nr. 1/80, care, potrivit primului și celui de al treilea considerent din preambulul acesteia, a fost adoptată luând în considerare „particularitățile legăturilor de asociere care unesc Comunitatea și Turcia” și care urmărește să „pună în aplicare dispozițiile [acordului] […] privind schimbul de lucrători tineri”.

51. Având efectiv în vedere că, în consecință, dispozițiile din decizia în discuție care trebuie interpretate, și anume articolul 6 și articolul 7 primul și al doilea paragraf, se plasează într-un context în care Comunitatea urmărește realizarea treptată a liberei circulații a lucrătorilor, cu o grijă deosebită pentru admiterea pe piața muncii din Comunitate a lucrătorilor turci tineri, acestea trebuie interpretate distingând în funcție de finalitatea generală pe care o au în comun și de funcția specifică pe care fiecare dintre ele o urmărește.

52. O finalitate generală comună tuturor celor trei dispoziții este constituită de faptul că acestea urmăresc să promoveze realizarea treptată a liberei circulații a lucrătorilor turci între fiecare stat al Comunității și Turcia.

53. Funcția articolului 6 din Decizia nr. 1/80 este de a specifica modul în care trebuie realizată integrarea treptată a lucrătorilor turci pe piața muncii dintr-un stat membru al Comunității.

54. Primul și al doilea paragraf ale articolului 7 din decizia menționată poartă amprenta inspirației generale a sistemului căruia îi aparțin, prevăzând admiterea membrilor familiilor acestora pe piața muncii din statul membru gazdă. Această finalitate generală comună celor două paragrafe este confirmată în Hotărârea Derin, citată anterior, potrivit căreia obiectivul articolului 7 din Decizia nr. 1/80 este „consolidarea progresivă a situației membrilor famili[ilor] lucrători[lor] [turci] în statul membru în cauză, permițându-le acestora, după un anumit timp, să ducă o existență independentă în acest stat” ( 22 ).

55. Această admitere a membrilor familiei lucrătorului turc pe piața muncii din statul membru gazdă ia forma unui drept de a accepta – sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității – orice ofertă de încadrare în muncă dacă locuiesc în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin trei ani, în cazul în care este vorba numai de membrii familiei (prima liniuță a primului paragraf al articolului 7); a accesului liber al acestora la orice activitate salariată, la alegerea lor, atunci când locuiesc în mod legal pe teritoriul acestui stat de cel puțin cinci ani (a doua liniuță a primului paragraf); și, în cazul în care este vorba despre un copil (iar nu numai despre un membru de familie), a posibilității acestuia de a accepta orice ofertă de încadrare în muncă în statul membru gazdă, cu condiția ca unul dintre părinții săi să fi fost în mod legal încadrat în muncă în statul membru respectiv de cel puțin trei ani, iar copilul să fi absolvit o formare profesională în acest stat membru (al doilea paragraf al articolului 7).

56. Primul paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80 are drept obiectiv specific realizarea integrării lucrătorilor turci pe piața din statul membru gazdă prin satisfacerea interesului acestora ca membrii familiilor lor să li se alăture într-un mod corespunzător dorinței lor de a avea acces pe piața muncii. Acesta este motivul pentru care s-a prevăzut că drepturile membrilor familiilor lor au fost supuse condiției ca acești lucrători să fie încadrați și să continue să fie încadrați pe piața legală a muncii din statul membru gazdă.

57. După cum a afirmat Curtea în Hotărârea Kadiman ( 23 ), acest prim paragraf a) are drept obiectiv să favorizeze încadrarea în muncă și șederea lucrătorului turc încadrat pe piața legală a muncii dintr-un stat membru, garantând menținerea legăturilor sale de familie în statul respectiv ( 24 ), b) acordă acestor membri ai familiei dreptul ca, după un anumit timp, să fie încadrați în muncă în acest stat „pentru a consolida integrarea durabilă a celulei familiale a lucrătorului migrant turc în statul membru gazdă” ( 25 ) și c) „intenționează să creeze condiții favorabile reîntregirii familiei în statul membru gazdă, permițând mai întâi prezența membrilor familiei alături de lucrătorul migrant și consolidând, în continuare, poziția acestora prin dreptul care le este acordat de a obține un loc de muncă în acest stat” ( 26 ).

58. Dimpotrivă, al doilea paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80 nu are drept obiectiv crearea de condiții favorabile reîntregirii familiei în statul membru gazdă ( 27 ), ci facilitarea intrării copiilor lucrătorilor turci care au absolvit o formare profesională pe piața muncii din statul membru gazdă pentru a realiza progresiv libera circulație a lucrătorilor ( 28 ). Acesta este motivul pentru care aplicarea acestui alineat nu este mai strâns legată de obiectivul de integrare în statul membru gazdă a părinților unui copil turc și că această dispoziție nu impune ca aceștia să fie încadrați pe piața legală a muncii din statul membru respectiv la momentul în care copilul acceptă o ofertă de încadrare în muncă.

59. Pe de altă parte, interpretarea propusă de guvernele danez și olandez, care presupune prezența efectivă a părinților pe teritoriul statului membru gazdă și încadrarea pe piața legală a muncii din acest stat, ar lipsi de orice efect util al doilea paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80, în măsura în care această dispoziție nu ar aduce nimic nou în raport cu primul paragraf, care privește mai pe larg reîntregirea familiei cu „membrii familiei”.

60. În consecință, întrucât al doilea paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80 nu urmărește în mod precis un obiectiv de reîntregire a familiei, acesta nu poate fi interpretat în sensul că include o condiție de ședere și de încadrare în muncă a părinților și, prin urmare, de reședință comună a părinților și a copilului la începerea și în cursul formării profesionale a acestuia din urmă.

B — Diferența dintre cuprinsul celui de al doilea paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80 și cuprinsul primului paragraf al aceluiași articol

61. În lumina funcțiilor specifice distincte ale primului și ale celui de al doilea paragraf ale articolului 7 din Decizia nr. 1/80, dacă cuprinsul primului paragraf trebuie interpretat în sensul că dă naștere unui drept al membrilor familiei unui lucrător turc încadrat pe piața legală a muncii dintr-un stat membru, care au fost autorizați să i se alăture, în calitate de drept derivat din cel al lucrătorului, în schimb, cuprinsul celui de al doilea paragraf trebuie interpretat în sensul că dă naștere unui drept propriu al copiilor acestuia, atunci când sunt îndeplinite condițiile pe care le prevede.

62. Configurarea unui drept al copiilor lucrătorilor turci de a avea acces liber pe piața muncii dintr-un stat membru al Comunității ca un drept propriu, iar nu ca un drept derivat, care decurge din acesta, nu este contrazisă de faptul că, astfel cum am subliniat la punctul 31 și următoarele din prezentele concluzii, al doilea paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80 prevede acest drept întocmai pentru „copiii lucrătorilor turci […], cu condiția ca unul dintre părinții lor să fi fost în mod legal încadrat în muncă în statul membru respectiv de cel puțin trei ani”.

63. Acest element implică, fără îndoială, că dreptul unui copil al unor lucrători turci de a avea acces liber pe piața muncii din statul gazdă își are originea în munca desfășurată de aceștia în trecut. Cu toate acestea, funcția specifică celui de al doilea paragraf al articolului 7 din decizia menționată face ca elementul în discuție să nu conteze pentru a ridica menținerea statutului de lucrător turc al unuia dintre părinții copilului, în cursul formării acestuia din urmă, la rangul de condiție de aplicare a articolului menționat. Acest element trebuie considerat, împreună cu obținerea de către copil a unei diplome de absolvire a formării profesionale, un element de fapt de care trebuie să se țină seama pentru a stabili gradul minim de integrare a acestui copil în societatea din statul membru gazdă; având în vedere un asemenea nivel de integrare, Decizia nr. 1/80, în spiritul Acordului de asociere amintit la punctele 49 și 50 din prezentele concluzii, a considerat necesar să îi acorde un statut privilegiat în raport cu orice alt cetățean al țărilor terțe și cu orice alt membru al aceleiași familii.

64. Este evident că, întrucât calitatea de copil al unui lucrător turc a fost considerată o informație cu caracter istoric ce are valoare sociologică, la punctul 30 din Hotărârea Akman, citată anterior, Curtea a pus accentul pe faptul că, în al doilea paragraf al articolului 7 din decizia menționată, a fost utilizat verbul „a încadra” la trecut – în opoziție cu utilizarea prezentului în primul paragraf al aceluiași articol ( 29 ) –, prevăzând pentru dreptul în discuție „condiția ca unul dintre părinții lor să fi fost în mod legal încadrat în muncă în statul membru respectiv de cel puțin trei ani”. Curtea a valorificat astfel acest fapt pentru a decide că această formulare „constituie un indiciu că cerința în cauză […] trebuie să fi fost îndeplinită la un moment oarecare anterior în raport cu data la care copilul a terminat formarea profesională” ( 30 ).

65. După cum am subliniat deja la punctul 61 din prezentele concluzii, Decizia nr. 1/80 recunoaște copilului un drept propriu de acces pe piața muncii dintr-un stat membru al Comunității nu numai pe baza faptului că acesta este copilul unui lucrător care a desfășurat în mod legal o activitate salariată într-un stat membru pe o perioadă de cel puțin trei ani, dar și pe baza faptului că acesta a obținut o diplomă la finalul unei formări profesionale în aceeași țară.

66. Prin intermediul acestor două condiții, Decizia nr. 1/80 a pus în aplicare principiul „realizării treptate a liberei circulații a lucrătorilor turci”, din care se inspiră Acordul de asociere. Pe de o parte, Decizia nr. 1/80 nu asimilează copiii turci lucrătorilor comunitari, întrucât prevede accesul acestora pe piața muncii numai din țara în care unul dintre părinții săi a fost încadrat în muncă în mod legal pe o perioadă de cel puțin trei ani; pe de altă parte, decizia prevede că sunt admiși pe această piață numai dacă au dobândit capacitatea de a se integra în societatea acestei țări la un nivel suficient, atestată de obținerea unei diplome la finalul unei formări profesionale.

67. Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, cu excepția cazului în care se ajunge la o concluzie diferită pe baza aplicării articolului 59 din protocolul adițional, trebuie interpretat în sensul că un copil al unui lucrător turc, care a fost încadrat în muncă în mod legal în statul membru gazdă timp de trei ani și care a absolvit o formare profesională în acest stat membru, poate invoca un drept de acces liber pe piața muncii din același stat și un drept de ședere corespunzător, chiar dacă părinții săi au părăsit definitiv statul membru respectiv înainte ca acest copil să fi intrat pe teritoriul statului respectiv și să fi început formarea profesională.

C — Efectul articolului 59 din protocolul adițional asupra interpretării care trebuie dată celui de al doilea paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80

68. Instanța de trimitere ridică problema dacă interpretarea enunțată la punctul precedent este compatibilă cu articolul 59 din protocolul adițional, potrivit căruia „Turcia nu poate beneficia de un tratament mai favorabil decât cel pe care statele membre și-l acordă reciproc în temeiul Tratatului [CE]”; prin urmare, se impune efectuarea unei comparații pentru a stabili dacă soluția problemei în discuție expusă la punctul precedent nu ar avea drept efect că, într-un caz precum cel din acțiunea principală, copilul unui lucrător turc ar beneficia de un tratament mai favorabil decât cel primit de copilul unui lucrător comunitar. O asemenea comparație se impune cu atât mai mult cu cât instanța de trimitere este de părere că un copil al unui resortisant al Uniunii Europene nu ar conserva drepturile rezultate dintr-o ședere anterioară în statul membru gazdă dacă s-ar întoarce singur în statul respectiv, după ce l-a părăsit cu părinții săi, pentru a începe o formare profesională.

69. Pentru a putea efectua o comparație utilă, este important să facem două observații preliminare.

70. În primul rând, dintr-o jurisprudență constantă rezultă că Decizia nr. 1/80 nu aduce atingere competenței statelor membre de a reglementa atât intrarea pe teritoriul lor a resortisanților turci, cât și condițiile primei încadrări în muncă a acestora ( 31 ).

71. În ceea ce privește situația membrilor familiei unui lucrător turc, Curtea a afirmat în Hotărârea Ergat că, în pofida adoptării Deciziei nr. 1/80, statele membre au păstrat competența de a reglementa atât intrarea pe teritoriul lor a unui membru al familiei unui lucrător turc, cât și condițiile de ședere pe perioada inițială de trei ani ce precede durata în care acesta are dreptul de a accepta orice ofertă de încadrare în muncă ( 32 ).

72. Această competență a statelor membre implică de asemenea prerogativa de a reglementa reinstalarea sau readmisia unui membru al familiei unui lucrător turc care a dobândit anterior drepturile prevăzute la articolul 7 din Decizia nr. 1/80, dar a pierdut, în principiu, acest statut juridic, prin faptul că lucrătorul respectiv a părăsit teritoriul statului membru gazdă pe o perioadă semnificativă și fără motive legitime. În consecință, Curtea a afirmat că autoritățile din statul membru respectiv au dreptul de a impune obligația ca, în ipoteza în care membrul familiei unui lucrător turc dorește să se reinstaleze în statul menționat, să depună o nouă cerere pentru a fi autorizat fie să se alăture lucrătorului dacă depinde în continuare de acesta, fie să fie admis în același stat membru pentru a lucra în temeiul articolului 6 din Decizia nr. 1/80 ( 33 ).

73. În această privință, trebuie precizat că interpretarea articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 pe care o propunem la punctul 67 din prezentele concluzii nu aduce atingere competenței statelor membre de a supune readmisia copilului unui lucrător turc care a părăsit definitiv statul membru gazdă împreună cu familia condiției eliberării unei noi autorizații de intrare, în cazul în care copilul respectiv dorește să își continue studiile în acest stat membru ( 34 ).

74. În al doilea rând, în vederea comparării situației copilului unui lucrător turc și celei a copilului unui resortisant al unui stat membru într-un caz precum cel care face obiectul acțiunii principale, trebuie să se țină seama de faptul că dreptul de ședere în Republica Federală Germania care i-a fost acordat doamnei Bekleyen după ce s-a întors în acest stat membru pentru a-și continua formarea profesională era întemeiat pe dreptul național, iar nu pe Decizia nr. 1/80.

75. În lumina acestei informații, pentru a efectua comparația menționată, contrar celor susținute în observațiile guvernului danez și opiniei instanței de trimitere, trebuie să se țină seama de situația doamnei Bekleyen la momentul la care și-a terminat formarea profesională și a dorit să intre pe piața muncii din statul membru gazdă invocând un pretins drept întemeiat pe articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, iar nu la momentul la care a intrat pe teritoriul acestui stat și și-a început studiile universitare. Specificitatea situației doamnei Bekleyen rezultă din faptul că părinții acesteia nu mai locuiau pe teritoriul statului membru gazdă nici la momentul la care aceasta s-a întors în statul respectiv, nici în cursul formării sale profesionale; prin urmare, cazul acesteia nu ține de materia reîntregirii familiei. Este vorba, așadar, despre un copil major care, la terminarea studiilor sale universitare, se află în situația unei persoane autonome ( 35 ). În consecință, trebuie comparate drepturile acestuia întemeiate pe Decizia nr. 1/80 cu cele ale copilului unui cetățean al Uniunii Europene care intenționează să intre pe piața muncii dintr-un alt stat membru la finalul formării sale profesionale efectuate în acest stat în cazul în care părinții acestuia nu sunt prezenți pe teritoriul statului membru respectiv ( 36 ).

76. În această privință, trebuie să se menționeze că situația unui copil al unui resortisant european, contrar opiniei instanței de trimitere, nu intră nici sub incidența articolului 7 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (denumită în continuare „Directiva 2004/38”) ( 37 ), nici a articolului 12 alineatul (1) din această directivă ( 38 ).

77. Articolul 7 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2004/38 prevede dreptul de ședere pe teritoriul unui alt stat membru pe o perioadă mai mare de trei luni al membrilor de familie care însoțesc ori se alătură unui cetățean al Uniunii, în cazul în care acesta din urmă are calitatea de lucrător [litera (a) a acestui alineat] sau dispune de suficiente resurse [litera (b) a paragrafului menționat] sau își urmează studiile [litera (c) a aceluiași paragraf].

78. Chiar din termenii „care însoțesc ori se alătură” utilizați în această dispoziție rezultă că, urmărind obiectivul reîntregirii familiei, articolul 7 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2004/38 presupune prezența cel puțin a unui părinte al copilului respectiv pe teritoriul statului membru gazdă pentru ca acesta să poată beneficia în acest stat de drept de ședere. Totuși, examinarea care trebuie efectuată potrivit articolului 59 din protocolul adițional trebuie să fie realizată, după cum am subliniat la punctul 75 din prezentele concluzii, comparând situația unui copil turc care face obiectul cauzei respective cu situația copilului unui cetățean al Uniunii Europene ai cărui părinți nu mai locuiesc pe teritoriul statului membru gazdă la momentul la care acesta invocă un pretins drept de acces liber pe piața muncii.

79. La rândul său, articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2004/38 prevede menținerea dreptului de ședere al membrilor de familie în caz de deces sau de plecare a cetățeanului Uniunii Europene. În consecință, se impune constatarea că acesta nu trebuie luat în considerare pentru comparația care trebuie efectuată în temeiul articolului 59 din protocolul adițional, având în vedere că aceasta trebuie realizată în raport cu o situație în care părinții unui copil nu mai locuiau în statul membru gazdă la momentul la care el s-a întors și pe parcursul șederii sale în statul respectiv.

80. În schimb, în ceea ce privește copilul unui cetățean al Uniunii Europene care are el însuși această cetățenie, trebuie să se țină seama de articolele 18 CE și 39 CE, de articolul 7 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2004/38, precum și de jurisprudența Curții referitoare la articolul 39 CE.

81. Potrivit articolului 18 alineatul (1) CE, „[o]rice cetățean al Uniunii are dreptul de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre, sub rezerva limitărilor și a condițiilor prevăzute de tratat și de dispozițiile adoptate în vederea aplicării acestuia”.

82. La rândul său, articolul 39 alineatul (1) CE proclamă principiul fundamental al liberei circulații a lucrătorilor în cadrul Comunității, în timp ce alineatul (2) al acestui articol prevede că această libertate implică eliminarea oricărei discriminări pe motiv de cetățenie între lucrătorii statelor membre în ceea ce privește încadrarea în muncă, remunerarea și celelalte condiții de muncă. Libera circulație a lucrătorilor cuprinde, potrivit alineatului (3) literele (a) și (b) al aceluiași articol, dreptul de a accepta ofertele reale de încadrare în muncă, precum și dreptul de a circula liber în acest scop pe teritoriul statelor membre.

83. În plus, articolul 7 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2004/38 prevede că toți cetățenii Uniunii au dreptul de ședere pe teritoriul altui stat membru pentru o perioadă mai mare de trei luni în cazul în care sunt lucrători salariați sau nesalariați în statul membru gazdă.

84. În sfârșit, jurisprudența Curții referitoare la articolul 39 CE a stabilit că noțiunea „lucrător” are o semnificație comunitară și nu trebuie interpretată restrictiv ( 39 ); se precizează în jurisprudență, prin constatări care se impun și pentru interpretarea noțiunii „lucrător” în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2004/38, că această noțiune include nu numai persoana care se deplasează într-un alt stat membru pentru a accepta o ofertă de muncă efectivă, ci și persoana care face acest lucru pentru a căuta în statul respectiv un loc de muncă ( 40 ).

85. Rezultă de aici că un resortisant al unui stat membru, copil major al unui cetățean al Uniunii Europene, care a absolvit studiile universitare într-un alt stat membru, nu numai că beneficiază, în mod autonom, de dreptul de ședere pe teritoriul acestui stat membru gazdă, ci are și dreptul de acces liber la o activitate salariată pe piața muncii din același stat membru. Acest drept, potrivit articolului 39 alineatul (3) CE, nu poate fi limitat decât pentru motive de ordine publică, de siguranță publică sau de sănătate publică.

86. În schimb, în ceea ce privește drepturile copilului unui lucrător turc, se impune constatarea că resortisanții turci care au drepturile de acces la încadrarea în muncă și de ședere conferite de articolul 7 din Decizia nr. 1/80, spre deosebire de cetățenii Uniunii Europene, nu se bucură de libera circulație în interiorul Comunității, ci beneficiază numai de anumite drepturi, doar pe teritoriul statului membru gazdă ( 41 ).

87. Mai mult, după cum am subliniat deja la punctul 33 din prezentele concluzii, pentru ca un copil al unui resortisant turc să poată beneficia de dreptul de acces liber la încadrarea în muncă și de dreptul corelativ de ședere în temeiul articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, trebuie să îndeplinească trei condiții cumulative: 1) să fie copilul unui lucrător turc, 2) să demonstreze că unul dintre părinții săi „[a] fost în mod legal încadrat în muncă în statul membru respectiv de cel puțin trei ani” și 3) să fi absolvit o formare profesională în statul membru gazdă.

88. Rezultă de aici că, spre deosebire de copilul unui cetățean al Uniunii Europene, copilul unui resortisant turc nu se bucură de un drept necondiționat de acces pe piața muncii dintr-un stat membru și de un drept de ședere corespunzător, întrucât trebuie să îndeplinească mai multe condiții pentru a dobândi aceste drepturi. Mai mult, în ceea ce privește întinderea drepturilor care îi sunt conferite de articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80, după cum s-a constatat la punctele precedente din prezentele concluzii, aceste drepturi prezintă dezavantaje semnificative (lipsa liberei circulații în cadrul Comunității, intrarea pe teritoriul unui stat membru supusă dreptului național al acestuia) în raport cu cele de care un resortisant comunitar se bucură în temeiul normelor din tratat referitoare la libera circulație a lucrătorilor și al actelor de drept derivat adoptate pentru punerea în aplicare a acestora.

89. Rezultă de aici că interpretarea propusă privind drepturile întemeiate pe articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 nu are drept efect faptul că un copil al unui lucrător turc beneficiază de un tratament mai favorabil decât cel de care ar beneficia un copil al unui cetățean al Uniunii Europene în temeiul tratatului.

90. Având în vedere aceste considerații, suntem de părere că nu este contrară articolului 59 din protocolul adițional interpretarea articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 potrivit căreia un copil al unui lucrător turc, care a fost încadrat în muncă în mod legal în statul membru gazdă timp de trei ani și care a absolvit o formare profesională în acest stat membru, poate invoca un drept de acces liber pe piața muncii din același stat și un drept de ședere corespunzător, chiar dacă părinții săi au părăsit definitiv statul membru respectiv înainte ca acest copil să fi intrat pe teritoriul statului respectiv și să fi început formarea profesională.

V — Concluzie

91. Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă după cum urmează la întrebarea preliminară adresată de Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg: „Articolul 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii, adoptată de Consiliul de asociere înființat prin Acordul de asociere dintre Comunitatea Economică Europeană și Turcia, trebuie interpretat în sensul că un copil al unui lucrător turc, care a fost încadrat în muncă în mod legal în statul membru gazdă timp de trei ani și care a absolvit o formare profesională în acest stat membru, poate invoca un drept de acces liber pe piața muncii din același stat și un drept de ședere corespunzător, chiar dacă părinții săi au părăsit definitiv statul membru respectiv înainte ca acest copil să fi intrat pe teritoriul statului respectiv și să fi început formarea profesională.”

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) Consiliul de asociere a fost înființat prin Acordul semnat la 12 septembrie 1963 la Ankara de Republica Turcia, pe de o parte, precum și de statele membre ale CEE și de Comunitate, pe de altă parte. Acest acord a fost încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din (JO 1964, 217, p. 3685, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 10, denumit în continuare „Acordul de asociere”).

( 3 ) Decizia din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii a intrat în vigoare la . Aceasta nu a făcut obiectul unei publicări în Jurnalul Oficial, însă poate fi consultată în Acordul de asociere și protocoalele CEE-Turcia și alte texte de bază, Oficiul pentru Publicații Oficiale al Comunităților Europene, Bruxelles, 1992.

( 4 ) Semnat la 23 noiembrie 1970, la Bruxelles, în vederea stabilirii condițiilor, a modalităților și a ritmurilor de realizare a etapei tranzitorii, și încheiat, aprobat și confirmat în numele Comunității prin Regulamentul (CEE) nr. 2760/72 al Consiliului din (JO L 293, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 1, p. 37, denumit în continuare „protocolul adițional”).

( 5 ) Hotărârea din 5 octombrie 1994, Eroglu (C-355/93, Rec., p. I-5113, punctul 17), Hotărârea din , Akman (C-210/97, Rec., p. I-7519, punctul 23), și Hotărârea din , Torun (C-502/04, Rec., p. I-1563, punctul 19).

( 6 ) Hotărârile citate anterior Eroglu (punctele 20 și 23), Akman (punctul 24) și Torun (punctul 20).

( 7 ) Hotărârea Torun, citată anterior (punctele 27 și 28).

( 8 ) Punctul 25.

( 9 ) Punctul 44.

( 10 ) Punctul 45.

( 11 ) Punctul 47.

( 12 ) Trebuie să se menționeze că, deși, în Hotărârea Akman, citată anterior, Curtea a examinat pe scurt dacă domnul Akman avea calitatea de copil al unui lucrător turc, statut contestat de guvernele german și elen, nu a considerat că acest criteriu era o condiție enunțată explicit la articolul 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80.

( 13 ) Hotărârea din 6 iunie 1995 (C-434/93, Rec., p. I-1475).

( 14 ) Hotărârea din 23 ianuarie 1997 (C-171/95, Rec., p. I-329).

( 15 ) Hotărârea Bozkurt, citată anterior, punctul 36.

( 16 ) Idem, punctul 39.

( 17 ) Idem, punctul 40.

( 18 ) Idem, punctul 48.

( 19 ) Hotărârea din 18 iulie 2007, Derin (C-325/05, Rep., p. I-6495, punctul 3).

( 20 ) A se vedea Hotărârea Bozkurt, citată anterior (punctul 20).

( 21 ) Hotărârea Derin, citată anterior (punctul 3). A se vedea în această privință O’Leary, S., Employment and residence for Turkish workers and their families: Analogies with the case-law of the Court of justice on Art. 48 EC, în Festchrift für G. F. Mancini, 1998, p. 738.

( 22 ) Punctul 71.

( 23 ) Hotărârea din 17 aprilie 1997 (C-351/95, Rec., p. I-2133).

( 24 ) Punctul 34.

( 25 ) Idem, punctul 35.

( 26 ) Idem, punctul 36.

( 27 ) A se vedea Hotărârea Akman, citată anterior (punctul 34).

( 28 ) A se vedea Hotărârile citate anterior Akman (punctul 38) și Torun (punctul 23).

( 29 ) Într-adevăr, în acest prim paragraf, Decizia nr. 1/80 stabilește condițiile de acces pe piața muncii din statul gazdă a unui membru al familiei unui lucrător turc „încadrat” pe această piață.

( 30 ) Pe baza acestei interpretări a celui de al doilea paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80, cuprinsă la punctul 30 din Hotărârea Akman, citată anterior, Curtea a putut să afirme – la punctul 44 din hotărârea respectivă – că al doilea paragraf nu poate fi interpretat în sensul că supune dreptul copilului de a accepta orice ofertă de încadrare în muncă unei condiții de reședință a părintelui în statul membru în cauză la momentul în care copilul intenționează să obțină un loc de muncă în acest stat membru la finalul formării sale profesionale. Caracterul mai restrâns al acestei afirmații a Curții în raport cu cea de la punctul 30 din Hotărârea Akman, citată anterior, reluată mai sus la acest punct din concluziile noastre, este cauzat – întocmai – de faptul că, în această cauză, afirmația respectivă constituia aplicarea interpretării paragrafului în discuție necesară pentru a răspunde la întrebarea preliminară care îi fusese adresată.

( 31 ) A se vedea printre altele Hotărârea din 16 decembrie 1992, Kus (C-237/91, Rec., p. I-6781, punctul 25), Hotărârea Kadiman, citată anterior (punctul 31), și Hotărârea din , Altun (C-337/07, Rep., p. I-10232, punctul 48).

( 32 ) Hotărârea din 16 martie 2000 (C-329/97, Rec., p. I-1487, punctul 42).

( 33 ) Hotărârile citate anterior Ergat (punctul 49) și Derin (punctul 67).

( 34 ) În această privință, Comisia a susținut, în observațiile scrise, că doamna Bekleyen nu ar fi pierdut statutul juridic pe care l-a dobândit în temeiul articolului 7 primul paragraf a doua liniuță din Decizia nr. 1/80, cu alte cuvinte că ar beneficia în continuare, din momentul în care s-a întors, de acces liber la orice activitate salariată în statul membru gazdă și de drept de ședere. Potrivit Comisiei, dat fiind că, întrucât era minoră, doamna Bekleyen nu ar fi părăsit statul membru gazdă din propria voință, ci s-ar fi supus deciziei părinților, nu s-ar putea prezuma că ar fi părăsit acest stat „fără motive legitime”. Cu toate acestea, suntem de părere că nu trebuie să pierdem din vedere faptul că întrebarea preliminară privește numai interpretarea articolului 7 al doilea paragraf din Decizia nr. 1/80 și că problema referitoare la drepturile de care doamna Bekleyen s-ar bucura în temeiul articolului 7 primul paragraf a doua liniuță din Decizia nr. 1/80 nu a fost ridicată nici în cursul procedurii administrative naționale, nici în fața instanțelor naționale, și nici măcar nu a fost menționată de reclamantă în observațiile sale. Prin urmare, nu vom examina problema dacă doamna Bekleyen și-a pierdut statutul juridic dobândit eventual, după cum pretinde Comisia, în temeiul articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80 din cauza faptului că a părăsit teritoriul Republicii Federale Germania.

( 35 ) Curtea a afirmat această independență ce caracterizează momentul absolvirii studiilor universitare la punctul 45 din Hotărârea Akman, citată anterior, potrivit căruia „[…] copilul unui migrant turc care este încadrat în muncă în mod legal pe o perioadă de cel puțin trei ani într-un stat membru, care locuiește în mod legal pe teritoriul acestuia, a absolvit în acest stat o formare și căruia i se oferă ulterior posibilitatea de a desfășura o activitate profesională în acest stat nu mai trebuie considerat, la acel moment, dependent de prezența unuia dintre părinții săi, întrucât, intrând pe piața muncii, nu se mai află în întreținerea acestora, ci este în măsură să își câștige singur existența.”

( 36 ) Pentru a efectua această comparație nu am luat în considerare decât o parte dintre argumentele prezentate în cauza Derin, citată anterior, pentru două motive. În primul rând, în cauza menționată, Curtea a comparat drepturile unui copil al unui lucrător turc întemeiate pe primul paragraf al articolului 7 din Decizia nr. 1/80, iar nu pe cele rezultate din al doilea paragraf al aceluiași articol. În al doilea rând, deși Curtea a arătat, la punctul 68 din această hotărâre, că „situația copilului unui lucrător migrant turc nu poate fi în mod util comparată cu cea a unui descendent al unui resortisant dintr-un stat membru, având în vedere diferențele importante ce există între situațiile lor juridice respective”, nu este mai puțin adevărat că această afirmație a fost făcută în cadrul aprecierii caracterului exhaustiv al cauzelor de decădere din dreptul de ședere de care membrii de familie ai resortisantului turc se bucură în temeiul articolului 7 primul paragraf din Decizia nr. 1/80. În consecință, suntem de părere că argumentele care au stat la baza Hotărârii Derin nu pot fi transpuse, în ansamblu, la situația care face obiectul prezentei cauze.

( 37 ) JO L 158, p. 77, rectificare în JO L 229, p. 35, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56.

( 38 ) Vom efectua această comparație ținând seama de dispozițiile Directivei 2004/38, iar nu de cele ale articolului 11 din Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității (JO L 257, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 11), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2434/92 al Consiliului din (JO L 245, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 234). Articolul 11 din Regulamentul nr. 1612/68 a fost abrogat și înlocuit de Directiva 2004/38, care, potrivit articolului 40, a trebuit să fie transpusă de statele membre până la . Deși reclamanta a depus cererea de eliberare a unui permis de ședere la un moment în care acest articol 11 din Regulamentul nr. 1612/68 era încă aplicabil, și anume la , trebuie menționat totuși că la acel moment noua directivă intrase deja în vigoare. Cu toate acestea, la , atunci când landul Berlin a respins această cerere, articolul 11 din Regulamentul nr. 1612/68 era deja abrogat și numai Directiva 2004/38 era aplicabilă, precum pe tot parcursul procedurii judiciare. Prin urmare, ni se pare util să efectuăm această comparație pe baza Directivei 2004/38.

( 39 ) Hotărârea din 23 martie 2004, Collins (C-138/02, Rec., p. I-2703, punctul 26 și jurisprudența citată).

( 40 ) A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 1998, Martínez Sala (C-85/96, Rec., p. I-2691, punctul 32), potrivit căruia, în cadrul articolului 39 CE, „o persoană care caută cu adevărat un loc de muncă trebuie de asemenea calificată drept lucrător”.

( 41 ) A se vedea în acest sens, printre altele, Hotărârile citate anterior Tetik (punctul 29) și Derin (punctul 66).