RO Jurnalul Oficial al Uniunii Europene C 156/5

Hotărârea Curții (Camera a patra) din 11 aprilie 2013 (cerere de decizie preliminară formulată de Supreme Court of the United Kingdom — Regatul Unit) — The Queen, la cererea David Edwards, Lilian Pallikaropoulos/Environment Agency, First Secretary of State, Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

(Cauza C-260/11) (1)

(Mediu - Convenția de la Aarhus - Directiva 85/337/CEE - Directiva 2003/35/CE - Articolul 10a - Directiva 96/61/CE - Articolul 15a - Accesul la justiție în materie de mediu - Noțiunea „cost care să nu fie prohibitiv” al procedurilor jurisdicționale)

2013/C 156/07

Limba de procedură: engleza

Instanța de trimitere

Supreme Court of the United Kingdom

Părțile din procedura principală

Reclamanți: David Edwards, Lilian Pallikaropoulos, Regina

Pârâți: Environment Agency, First Secretary of State, Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

Obiectul

Cerere de decizie preliminară — Supreme Court of the United Kingdom — Interpretarea articolului 10a din Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului (JO L 175, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 174), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2003/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 mai 2003 de instituire a participării publicului la elaborarea anumitor planuri și programe privind mediul și de modificare a directivelor 85/337/CEE și 96/61/CE ale Consiliului în ceea ce privește participarea publicului și accesul la justiție — Declarația Comisiei (JO L 156, p. 17) — Interpretarea articolului 15a din Directiva 96/61/CE a Consiliului din 24 septembrie 1996 privind prevenirea și controlul integrat al poluării (JO L 257, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 3), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2003/35/CE — Interpretarea articolului 9 alineatul (4) din Convenția (de la Aarhus) privind accesul la informații, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în probleme de mediu, încheiată, în numele Comunității Europene prin Decizia Consiliului din 17 februarie 2005 (JO L 124, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 201) — Obligarea părții care cade în pretenții la plata cheltuielilor de judecată — Noțiunea „cost neprohibitiv” al unei proceduri judiciare

Dispozitivul

Cerința potrivit căreia procedura judiciară nu trebuie să aibă un cost prohibitiv, prevăzută la articolul 10a al cincilea paragraf din Directiva 85/337/CEE a Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului și la articolul 15a al cincilea paragraf din Directiva 96/61/CE a Consiliului din 24 septembrie 1996 privind prevenirea și controlul integrat al poluării, astfel cum au fost modificate prin Directiva 2003/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 mai 2003, presupune ca persoanele care sunt vizate de aceste dispoziții să nu fie împiedicate să inițieze sau să continue o cale de atac jurisdicțională care intră în domeniul de aplicare al acestor articole din cauza sarcinii financiare pe care aceasta ar putea-o determina. În cazul în care o instanță națională este chemată să se pronunțe cu privire la obligarea la plata cheltuielilor de judecată a unui particular care, în calitate de reclamant, a căzut în pretenții într-un litigiu în materie de mediu sau, mai general, în cazul în care trebuie, cum este cazul instanțelor din Regatul Unit, să își exprime poziția, într-un stadiu anterior al procedurii, cu privire la o eventuală limitare a costurilor care pot fi puse în sarcina părții care a căzut în pretenții, aceasta trebuie să se asigure de respectarea cerinței menționate ținând seama atât de interesul persoanei care dorește să își apere drepturile, cât și de interesul general legat de protecția mediului.

În cadrul acestei aprecieri, instanța națională nu poate să se bazeze doar pe situația economică a persoanei interesate, ci trebuie de asemenea să procedeze la o analiză obiectivă a cuantumului cheltuielilor de judecată. Pe de altă parte, instanța poate să țină seama de situația părților în cauză, de șansele rezonabile de succes ale solicitantului, de importanța mizei pentru acesta și pentru protecția mediului, de complexitatea dreptului și a procedurii aplicabile, de eventualul caracter hazardat al acțiunii în diferitele sale stadii, precum și de existența unui sistem național de asistență judiciară sau a unui regim de protecție privind cheltuielile de judecată.

În schimb, împrejurarea că persoana interesată nu a fost descurajată, în practică, să exercite acțiunea nu este suficientă prin ea însăși pentru a considera că procedura nu prezintă pentru aceasta un caracter prohibitiv.

În sfârșit, această apreciere nu se poate realiza potrivit unor criterii diferite în funcție de stadiul procesual în care este efectuată, respectiv la încheierea unei proceduri în primă instanță, a unui apel sau a unui recurs.

(1) JO C 226, 30.7.2011.