ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Articolul 28 alineatele 1, 4 și 5 din Regulamentul privind accesul persoanelor la traficul rutier (regulamentul privind permisele de conducere) [Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung)] din 18 august 1998 (BGBl. 1998 I, p. 2214, denumit în continuare „FeV”) prevede: „(1) Posesorii unui permis de conducere valabil al [Uniunii Europene] sau al [Spațiului Economic European (denumit în continuare «SEE»)], cu domiciliul stabil, în sensul articolului 7 alineatul 1 sau 2, în Germania, sunt autorizați – sub rezerva limitării prevăzute la alineatele 2-4 – să conducă vehicule în această țară, în limita drepturilor pe care le au. Condițiile care se aplică permiselor de conducere străine sunt respectate de asemenea în Germania. În lipsa unor dispoziții contrare, dispozițiile prezentului regulament se aplică acestor permise de conducere. […] (4) Autorizația menționată la alineatul 1 nu se aplică posesorilor unui permis de conducere al [Uniunii] sau al SEE, […] 3. al căror permis de conducere a făcut în Germania obiectul unei măsuri de retragere provizorie sau definitivă adoptate de un tribunal ori al unei măsuri de retragere executorii cu efect imediat sau al unei măsuri definitive adoptate de o autoritate administrativă, cărora le a fost refuzat permisul de conducere printr-o decizie definitivă sau cărora le a fost retras permisul de conducere nu numai pentru că au renunțat între timp la acesta, […] (5) Dreptul de a utiliza în Germania un permis de conducere al [Uniunii] sau al SEE după adoptarea uneia dintre deciziile menționate la alineatul 4 punctele 3 și 4 este acordat la cerere în cazul în care au dispărut motivele care au justificat retragerea sau interdicția de a solicita dreptul de a conduce. […]”
14

Articolul 28 alineatele 1, 4 și 5 din Regulamentul privind accesul persoanelor la traficul rutier (regulamentul privind permisele de conducere) [Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung)] din 18 august 1998 (BGBl. 1998 I, p. 2214, denumit în continuare „FeV”) prevede: „(1) Posesorii unui permis de conducere valabil al [Uniunii Europene] sau al [Spațiului Economic European (denumit în continuare «SEE»)], cu domiciliul stabil, în sensul articolului 7 alineatul 1 sau 2, în Germania, sunt autorizați – sub rezerva limitării prevăzute la alineatele 2-4 – să conducă vehicule în această țară, în limita drepturilor pe care le au. Condițiile care se aplică permiselor de conducere străine sunt respectate de asemenea în Germania. În lipsa unor dispoziții contrare, dispozițiile prezentului regulament se aplică acestor permise de conducere. […] (4) Autorizația menționată la alineatul 1 nu se aplică posesorilor unui permis de conducere al [Uniunii] sau al SEE, […] 3. al căror permis de conducere a făcut în Germania obiectul unei măsuri de retragere provizorie sau definitivă adoptate de un tribunal ori al unei măsuri de retragere executorii cu efect imediat sau al unei măsuri definitive adoptate de o autoritate administrativă, cărora le-a fost refuzat permisul de conducere printr-o decizie definitivă sau cărora le-a fost retras permisul de conducere nu numai pentru că au renunțat între timp la acesta, […] (5) Dreptul de a utiliza în Germania un permis de conducere al [Uniunii] sau al SEE după adoptarea uneia dintre deciziile menționate la alineatul 4 punctele 3 și 4 este acordat la cerere în cazul în care au dispărut motivele care au justificat retragerea sau interdicția de a solicita dreptul de a conduce. […]”
2

Sub titlul „Condiții de muncă și de încadrare în muncă”, articolul 3 din Directiva 96/71 prevede: „(1) Statele membre asigură că, indiferent de legea aplicabilă raporturilor de muncă, întreprinderile menționate la articolul 1 alineatul (1) garantează lucrătorilor detașați pe teritoriul lor condiții de muncă și de încadrare în muncă cu privire la următoarele aspecte stabilite în statul membru pe teritoriul căruia sunt executate lucrările: — prin acte cu putere de lege și acte administrative și/sau — prin convenții colective sau sentințe arbitrale de generală aplicare în sensul alineatului (8), în măsura în care acestea se referă la activitățile menționate în anexă: (a) perioadele maxime de lucru și perioadele minime de odihnă; (b) durata minimă a concediilor anuale plătite; (c) salariul minim, inclusiv plata orelor suplimentare; prezenta literă nu se aplică sistemelor complementare de pensii; (d) condițiile de punere la dispoziție a lucrătorilor, în special de către întreprinderile cu încadrare în muncă temporară; (e) securitatea, sănătatea și igiena la locul de muncă; (f) măsurile de protecție aplicabile condițiilor de muncă și de încadrare în muncă a femeilor însărcinate sau care au născut de curând, a copiilor și a tinerilor; (g) egalitatea de tratament între bărbați și femei, precum și alte dispoziții în materie de nediscriminare. În sensul prezentei directive, noțiunea de salariu minim, menționată la [a doua liniuță] litera (c), este definită de legislația [și/sau] practica națională a statului membru pe teritoriul căruia este detașat lucrătorul. […] (10) Prezenta directivă nu împiedică statele membre să impună, în baza tratatului, întreprinderilor naționale și celor din alte state, în mod egal: — condiții de muncă și de încadrare în muncă privind alte aspecte decât cele menționate la alineatul (1) primul paragraf, în măsura în care este vorba despre dispoziții de ordine publică; — condiții de muncă și de încadrare în muncă stabilite prin acorduri colective și sentințe arbitrale în sensul alineatului (8), cu privire la alte activități decât cele menționate în anexă.”
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Încălcarea articolului 249 CE și a articolelor 1, 2 și 3 din Decizia 2003/643/CE a Comisiei din 13 mai 2003 privind ajutorul de stat acordat de Germania în favoarea Kahla Porzellan GmbH și a Kahla/Thüringen Porzellan GmbH [notificată sub numărul C (2003) 1520; ajutor nr. C‑62/00, ex NN 142/99] (JO L 227, p. 12) — Neadoptarea, în termenul prevăzut, a măsurilor necesare pentru recuperarea ajutoarelor care au fost declarate incompatibile cu piața comună
3

Articolul 5 din Directiva 89/104, intitulat „Drepturi conferite de marcă”, prevede: „(1) Marca înregistrată conferă titularului său următoarele drepturi exclusive. Titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să utilizeze, fără consimțământul său, în cadrul comerțului: (a) un semn identic mărcii pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta este înregistrată; (b) un semn pentru care, din cauza identității sau a similitudinii sale cu marca și din cauza identității sau a similitudinii produselor sau serviciilor aflate sub incidența mărcii și a semnului, există în mintea publicului un risc de confuzie care conține riscul de asociere între semn și marcă. (2) Orice stat membru poate, de asemenea, să prevadă că titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să utilizeze, fără consimțământul său, în comerț, orice semn identic sau similar mărcii pentru produse sau servicii care nu sunt similare celor pentru care marca este înregistrată, atunci când marca aceasta se bucură de renume în statul membru în cauză și când prin utilizarea semnului obține foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau renumele mărcii ori aduce atingere acestora. (3) În temeiul alineatelor (1) și (2), poate fi interzis, inter alia: (a) să se aplice semnul pe produse sau pe ambalajul acestora; (b) să se ofere produsele, să fie comercializate sau să fie deținute în acest scop, sau să se ofere sau să se furnizeze servicii sub acest semn; (c) să se importe sau să se exporte produsele sub acest semn; (d) să se utilizeze semnul în documentele de afaceri sau în publicitate. […] (5) Alineatele (1)-(4) nu aduc atingere dispozițiilor în orice stat membru referitoare la protecția împotriva utilizării unui semn în alte scopuri decât acelea de a distinge produsele sau serviciile, atunci când utilizarea acestui produs [a se citi «semn»] fără motive întemeiate atrage foloase necuvenite din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii ori aduce atingere acestora.”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo), Greek Shipping Co-operation Committee, Lloyd’s Register și International Salvage Union, pe de o parte, și Secretary of State for Transport (Ministerul Transporturilor), pe de altă parte, referitor la punerea în aplicare a Directivei 2005/35.
12

În aceste condiții, Cour de cassation (Curtea de Casație) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară: „[Î]n cazul acțiunii formulate de către un salariat în fața unei instanțe dintr-un stat membru împotriva unui număr de două societăți care aparțin aceluiași grup, dintre care una, mai exact societatea care a angajat salariatul în numele grupului și care ulterior a refuzat să asigure reintegrarea acestuia în funcția ocupată, își are sediul pe teritoriul acestui stat membru, iar cealaltă societate, mai exact cea care l-a concediat și pentru care persoana interesată a lucrat în state terțe, își are sediul într-un alt stat membru, atunci când reclamantul invocă o clauză din contractul de muncă pentru a susține că cele două [societăți] au fost coangajatorii săi, din partea cărora solicită despăgubiri pentru concediere, pe de o parte, se aplică […] norma de competență specială prevăzută la punctul 1 al articolului 6 din regulament […], în temeiul căruia o persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru mai poate fi acționată în justiție, «când există mai mulți pârâți, în fața instanței domiciliului oricăruia dintre aceștia, cu condiția ca cererile să fie atât de strâns legate între ele încât să fie oportună instrumentarea și judecarea lor în același timp, pentru a se evita riscul pronunțării unor hotărâri ireconciliabile în cazul judecării separate a cauzelor», sau, pe de altă parte, […] norma cuprinsă la [alineatul] (1) al articolului 18 din regulament, în temeiul căruia, în materia contractelor individuale de muncă, competența determinată potrivit prevederilor secțiunii [5] din capitolul II [din acest regulament] exclude aplicarea punctului 1 al articolului 6 [din același regulament], astfel încât fiecare dintre cele două societăți trebuie acționată în judecată în fața instanței statului membru pe teritoriul căruia își are sediul[?]”
30

Cu titlu preliminar, este necesar să se amintească faptul că fiecărui stat membru îi revine sarcina de a organiza, cu respectarea dreptului comunitar, propriul sistem de impozitare a beneficiilor distribuite și de a defini, în acest cadru, baza impozabilă, precum și cota de impozitare care se aplică acționarului beneficiar (a se vedea în acest sens Hotărârile din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C-374/04, Rec., p. I-11673, punctul 50, și Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, Rec., p. I-11753, punctul 47).
9

Articolul 137 din Statutul privind autonomia are următorul cuprins: „1. Organele forale ale Territorios Históricos vor fi reglementate printr-un regim juridic propriu. 2. Dispozițiile cuprinse în prezentul statut nu modifică natura regimului foral specific sau competențele prevăzute prin regimurile proprii ale fiecăruia dintre Territorios Históricos. 3. În orice condiții, acestea din urmă vor deține o competență exclusivă în cadrul teritoriilor proprii în materiile următoare: a) Organizarea, regimul și funcționarea propriilor instituții. b) Elaborarea și aprobarea bugetelor proprii. c) Stabilirea demarcațiilor teritoriale la nivel supramunicipal care nu depășesc limitele provinciei. d) Regimul bunurilor care aparțin provinciilor și municipalităților, care intră sub incidența domeniului public sau patrimonial ori care sunt proprii și comunale. e) Regimul electoral al municipalităților. f) Orice alte competențe precizate în prezentul statut sau care le sunt transferate. 4. Acestora le vor reveni de asemenea puterea de reglementare și puterea executivă cu privire la teritoriile lor, în materiile indicate de parlamentul basc.”
12

Articolul 15 alineatul 7 din același decret legislativ prevede: „Perioada tranzitorie prevăzută la alineatul 5 este de cinci ani, începând cu 31 decembrie 2000. Această durată poate fi prelungită, în condițiile de mai jos, până la limita: a) de un an, în cazul în care, la cel puțin un an după încheierea celor cinci ani, se produce o fuziune a societăților care permite deservirea unei clientele totale egale cu cel puțin dublul clientelei deservite inițial de către cea mai importantă dintre societățile care fuzionează; b) de doi ani, în cazul în care, înainte de expirarea termenul prevăzut la litera a), clientela deservită depășește o sută de mii de consumatori finali sau volumul de gaze distribuit depășește o sută de milioane de metri cubi pe an sau zona de activitate a întreprinderii cuprinde cel puțin întregul teritoriu al provinciei; c) de doi ani, în cazul în care, înainte de expirarea termenului prevăzut la litera a), capitalul privat reprezintă cel puțin 40 % din capitalul social.”
10

Legea nr. 248 din 4 august 2006, intitulată „Transformarea în lege, cu modificări, a Decretului-lege nr. 223 din 4 iulie 2006 privind dispoziții urgente pentru relansarea economică și socială, pentru limitarea și raționalizarea cheltuielilor publice, precum și intervenții în materia veniturilor fiscale și a luptei împotriva evaziunii fiscale” (legge n. 248, conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 4 luglio 2006, n. 223, recante disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonché interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale) (supliment ordinar la GURI nr. 186 din 11 august 2006, denumită în continuare „Legea nr. 248/2006”), a fost adoptată ulterior faptelor din acțiunea principală.
20

Statele membre menționate invocă faptul că procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor prevăzută la articolul 226 CE nu are drept obiectiv examinarea unor situații în care pretinsa neîndeplinire a obligațiilor are un caracter ipotetic, ci are drept obiectiv să remedieze neîndeplinirile obligațiilor de care răspund statele membre.
2

Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii, unul între domnul Schultz-Hoff, pe de o parte, și fostul său angajator, Deutsche Rentenversicherung Bund (denumit în continuare „DRB”), pe de altă parte, iar celălalt între mai mulți angajați, dintre care unii au fost concediați, pe de o parte, și angajatorul sau fostul angajator al acestora, Her Majesty’s Revenue and Customs, pe de altă parte, cu privire la problema dacă un lucrător aflat în concediu medical are dreptul de a efectua un concediu anual plătit în timpul acestui concediu medical și, dacă este cazul, în ce măsură un lucrător aflat în concediu medical în toată perioada de referință sau într-o parte din aceasta și/sau în toată perioada de report sau într-o parte din aceasta are dreptul la o indemnizație pentru concediul anual plătit neefectuat până la momentul încetării raportului de muncă.
67

Conform unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului comunitar adresate de instanța națională în contextul normativ și de fapt pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea nu poate refuza să statueze asupra unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate de o instanță națională decât dacă este evident că interpretarea dreptului comunitar solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică ori atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iunie 2007, van der Weerd și alții, C-222/05-C-225/05, Rep., p. I-4233, punctul 22 și jurisprudența citată).
6

Articolul 159 din LSA prevede: „1. În cazul în care interesul societății impune aceasta, adunarea generală, în cazul în care decide o majorare de capital, poate să aprobe retragerea totală sau parțială a dreptului de preempțiune la subscriere. În acest scop, adunarea generală este obligată să respecte dispozițiile articolului 144 și să se asigure că: […] b) odată cu convocarea adunării, se pune la dispoziția acționarilor raportul administratorilor menționat la articolul 144 alineatul 1 litera c), care trebuie să motiveze în detaliu propunerea și tipul de emisiune de acțiuni, prin indicarea persoanelor cărora le vor fi destinate, precum și un raport elaborat, sub responsabilitatea administratorilor, de către un auditor, altul decât cel însărcinat cu verificarea conturilor societății și desemnat în acest scop de registrul comerțului, cu privire la valoarea rezonabilă a acțiunilor societății, la valoarea teoretică a drepturilor de preempțiune la subscriere a căror exercitare se propune a fi retrasă și la caracterul rezonabil al datelor cuprinse în raportul administratorilor; c) valoarea nominală a acțiunilor care urmează a fi emise, majorată, dacă este cazul, cu cuantumul primei de emisiune, corespunde valorii rezonabile care rezultă din raportul auditorilor menționat la litera b) de mai sus. În cazul unei societăți comerciale cotate la bursă, prin valoare rezonabilă se înțelege valoarea de piață, care se calculează pe baza cursului bursei, cu excepția cazurilor în care este justificată altă valoare. Cu toate acestea, în cazul societăților cotate la bursă, după ce se pune la dispoziția adunării acționarilor raportul administratorilor și raportul auditorului prevăzut la litera b) de mai sus, rapoarte care trebuie să precizeze în acest caz valoarea de activ netă a acțiunilor, adunarea acționarilor poate să stabilească liber prețul de emisiune al noilor acțiuni, cu condiția ca acesta să fie superior valorii de activ nete a acțiunilor respective, astfel cum rezultă aceasta din raportul auditorului menționat. De asemenea, adunarea poate să determine numai procedura de stabilire a acestui preț. […] […]”
55

În continuare, recurenta subliniază o contradicție între afirmația cuprinsă la punctul 62 din hotărârea atacată în limba de procedură „That list of goods and services is close to that which is claimed in the Community trade mark” și concluzia potrivit căreia produsele protejate de marca anterioară și cele acoperite de marca a cărei înregistrare se solicită nu sunt similare.
50

Totuși, această repartizare a competenței fiscale nu permite statelor membre aplicarea de măsuri contrare libertăților de circulație garantate de tratat (a se vedea în acest sens Hotărârea Bouanich, citată anterior, punctul 50, Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C-374/04, Rec., p. I-11673, punctul 54, și Hotărârea din , Amurta, C-379/05, Rep., p. I-9569, punctul 24).
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Synthon BV (denumită în continuare „Synthon”), societate de drept olandez care operează în sectorul farmaceutic, pe de o parte, și Licensing Authority of the Department of Health din Regatul Unit (denumită în continuare „Licensing Authority”), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea deciziei prin care aceasta a respins o cerere de recunoaștere reciprocă a autorizației de introducere pe piață a unui medicament, formulată de Synthon.
91

GSK afirmă, drept răspuns, că litigiile citate de Comisie privesc carteluri și comerțul paralel în alte sectoare decât sectorul farmaceutic, în care măsurile în cauză nu generaseră creșteri intrinsece în eficiență și în care întreprinderile nu prezentaseră argumente credibile privind existența unor asemenea creșteri. În plus, abordarea Tribunalului ar reflecta practica decizională a Comisiei din cauze anterioare, în care aceasta ar fi recunoscut că un acord este susceptibil să genereze avantaje [Decizia 2004/841/CE a Comisiei din 7 aprilie 2004 privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE în ceea ce privește cazul COMP/A.38284/D2 – Société Air France/Alitalia Linee Aeree Italiane SpA (JO L 362, p. 17)], că ar putea produce creșteri în eficiență [Decizia 2004/207/CE a Comisiei din privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/38.369 – T Mobile Deustchland/O2 Germany: acord-cadru privind partajarea rețelelor (JO 2004, L 75, p. 32)] sau că avantajele […] sunt evidente [Decizia 2003/778/CE a Comisiei din privind o procedură de aplicare a articolului 81 din Tratatul CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (COMP/C.2-37.398 – Vânzare centralizată a drepturilor comerciale privind Liga Campionilor a UEFA (JO L 291, p. 25)].
18

Articolul 6 din această decizie este cuprins în capitolul II (intitulat „Dispoziții sociale”) secțiunea 1 (referitoare la „Aspecte privind angajarea în muncă și libera circulație a lucrătorilor”). Alineatul (1) al articolului 6 este redactat astfel: „Sub rezerva dispozițiilor articolului 7, referitor la accesul liber la încadrarea în muncă a membrilor familiei sale, lucrătorul turc care este încadrat pe piața legală a muncii dintr-un stat membru: — are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă; — are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii; — beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea sa.” [traducere neoficială]
5

Din considerentul (5) al regulamentului atacat rezultă că acesta din urmă urmărește deopotrivă integrarea conținutului Deciziei C (2001) 107/final a Consiliului Organizației pentru Cooperare și Dezvoltare Economică (OCDE) privind revizuirea Deciziei C (92) 39/final privind controlul circulației transfrontaliere a deșeurilor destinate operațiunilor de recuperare (denumită în continuare „decizia OCDE”), în scopul armonizării listelor de deșeuri cu Convenția de la Basel și al revizuirii anumitor cerințe. În plus, cu această ocazie, s-a hotărât, astfel cum reiese din considerentul (2) al regulamentului atacat, încorporarea, pentru claritate, a mai multor modificări aduse Regulamentului nr. 259/93 într-un singur text.
1)

Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 27 septembrie 2006, Archer Daniels Midland/Comisia (T-59/02), în partea în care respinge motivul invocat de Archer Daniels Midland Co. în legătură cu încălcarea dreptului său la apărare în cursul procedurii administrative care a condus la adoptarea Deciziei 2002/742/CE a Comisiei din privind o procedură în temeiul articolului 81 din Tratatul CE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/E-1/36.604 – Acid citric), în măsura în care Comisia Comunităților Europene nu i-a acordat posibilitatea de a-și valorifica drepturile în ceea ce privește faptele pe care s-a întemeiat pentru a califica Archer Daniels Midland Co. drept conducător al înțelegerii.
8

Conform acestei din urmă prevederi, în caz de deces al titularului, moștenitorii pot, în termen de un an, să transfere drepturile de administrare a farmaciei farmacistului înscris în tabloul ordinului farmaciștilor, care are deja calitatea de titular al unei farmacii sau care este considerat ca fiind apt pe baza unui concurs anterior. De-a lungul unei asemenea perioade, moștenitorii au dreptul să continue în mod provizoriu administrarea farmaciei sub responsabilitatea unui director.