ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
În materie de concurență, după cum reiese din cuprinsul articolului 23 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia poate aplica amenzi atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, întreprinderile refuză să se supună unei inspecții. Este vorba despre unul dintre cele două cazuri în care o amendă poate fi aplicată în temeiul acestei dispoziții. Comisia are sarcina probei unui asemenea refuz. Astfel, conform acestei dispoziții, Comisia are sarcina de a proba accesul acordat la datele conținute într‑un cont de e‑mail blocat, dar nu îi revine sarcina de a demonstra că aceste date au fost manipulate sau șterse.

(a se vedea punctele 37 și 39)
3)

Obligă Amitié să plătească Comisiei, în primul rând, suma de 50458,23 euro, majorată cu dobânzi moratorii în procent de 4,5 % pe an de la data de 6 aprilie 2012 și până la plata integrală a acestei sume, în al doilea rând, suma de 261947,36 euro, majorată cu dobânzi moratorii în procent de 4,5 % pe an de la data de 28 decembrie 2012 și până la plata integrală a acestei sume, în al treilea rând, a sumei de 358712,35 euro, majorată cu dobânzi moratorii în procent de 4,5 % pe an de la data de 8 mai 2012 și până la plata integrală a acestei sume și, în al patrulea rând, a sumei de 5045,82 euro, majorată cu dobânzi moratorii în procent de 4,5 % pe an de la data de 23 iunie 2012 și până la plata integrală a acestei sume.
2)

National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co., Maroun Oil & Gas Co., Masjed Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC) și Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Consiliul Uniunii Europene.
În temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, o acțiune în anulare poate fi formulată de orice persoană fizică sau juridică.

În cadrul unei acțiuni având ca obiect anularea în parte a unor măsuri restrictive împotriva Iranului, dacă Consiliul consideră că un minister al guvernului iranian, care nu are o personalitate juridică distinctă de cea a guvernului, are o existență suficientă pentru a face obiectul unor măsuri restrictive, trebuie să se recunoască, din motive de coerență și de dreptate, că el are o existență suficientă pentru a contesta aceste măsuri. Orice altă concluzie ar avea drept rezultat faptul că o organizație ar putea fi inclusă în lista entităților vizate de măsuri restrictive fără a putea introduce o acțiune împotriva acestei includeri.

Pe de altă parte, întrucât vizează explicit nu doar persoane, ci și entități și organisme, o reglementare privind asemenea măsuri restrictive are astfel în vedere în mod explicit ca măsurile restrictive să poată viza entități care nu au personalitate juridică proprie.

(a se vedea punctele 21-24)
Nu există pentru publicul relevant compus din consumatorul mediu german și din profesioniști din sectorul construcțiilor un risc de confuzie în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 privind marca comunitară între semnul figurativ Rock & Rock, a cărui înregistrare ca marcă comunitară este solicitată pentru produse din clasele 2, 19 și 27 în sensul Aranjamentului de la Nisa și mărcile verbale MASTERROCK, FIXROCK, FLEXIROCK, COVERROCK și CEILROCK, înregistrate anterior în Germania pentru produse sau servicii din clasa 6, 17, 19 sau 37.

Produsele vizate de semnele în conflict sunt, o parte, similare, iar restul, puțin similare sau diferite. În plus, nivelul de atenție a publicului relevant este deosebit de ridicat și nu există decât un nivel redus de similitudine între semnele în conflict, care decurge, în plus, dintr‑un element care este foarte descriptiv și apreciativ în privința produselor și apreciativ în privința serviciilor vizate. În sfârșit, caracterul distinctiv al mărcilor anterioare este redus, cu excepția mărcii CEILROCK, care are un caracter distinctiv normal.

În cadrul unei aprecieri globale a semnelor în conflict, având în vedere faptul că nivelul de atenție a publicului relevant era deosebit de ridicat la achiziționarea produselor vizate, diferențele vizuale, fonetice și conceptuale care separă semnele în conflict sunt suficiente pentru a împiedica, în ciuda similitudinii unora dintre produsele vizate, ca asemănările care rezultă din prezența elementului comun „rock” să antreneze un risc de confuzie în mintea consumatorului mediu german și a profesioniștilor din sectorul construcțiilor.

Elementul „rock” fiind foarte descriptiv și apreciativ în privința produselor și a serviciilor vizate de mărcile anterioare, nu este apt să constituie elementul comun al unei familii de mărci. Recunoașterea familiei de mărci având ca element comun „rock” ar conduce tocmai la monopolizarea elementului „rock”, care este foarte descriptiv și apreciativ în privința produselor și a serviciilor vizate de mărcile anterioare. Protecția lărgită prin recunoașterea prezenței unei familii de mărci ar însemna că, în practică, niciun alt operator nu ar putea înregistra o marcă conținând elementul „rock” și i s‑ar putea chiar interzice, dacă este cazul, utilizarea acestui element în sloganurile și în materialele sale publicitare. O astfel de restricție adusă liberei concurențe, care ar decurge din rezervarea unui termen de bază al limbii engleze în favoarea unui singur operator economic, nu ar putea fi justificată prin preocuparea de a recompensa eforturile creatoare sau publicitare ale titularilor mărcilor anterioare. Astfel, atunci când nu este vorba despre un caracter distinctiv accentuat prin utilizare, valoarea comercială pe care o constituie respectiva rezervare nu este rezultatul unor astfel de eforturi ale titularului, ci numai al sensului unui cuvânt, prestabilit de limba în cauză, care face trimitere la caracteristicile produselor și ale serviciilor vizate.

(a se vedea punctele 19, 24, 81, 83, 86, 96 și 97)
2)

Obligă EGL, Inc., Ceva Freight (UK) Ltd și Ceva Freight Shanghai Ltd la plata cheltuielilor de judecată.
1)

Anulează Decizia C(2012) 1959 final a Comisiei din 28 martie 2012 privind o procedură inițiată în temeiul articolului 101 [TFUE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39462 – Expediere de mărfuri) în măsura în care cuantumul amenzii aplicate UTi Worldwide, Inc. îl depășește pe cel al amenzilor aplicate UTi Nederland BV și UTI Worldwide (UK) Ltd.
2)

Obligă Kühne + Nagel International AG, Kühne + Nagel Management AG, Kühne + Nagel Ltd (cu sediul în Uxbridge), Kühne + Nagel Ltd (cu sediul în Shanghai) și Kühne + Nagel Ltd (cu sediul în Hong Kong) la plata cheltuielilor de judecată.
32

Pentru ca un semn să intre sub incidența interdicției prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie să prezinte un raport suficient de direct și de concret cu produsele sau cu serviciile în cauză, de natură să permită publicului vizat să perceapă imediat și fără nicio reflecție suplimentară o descriere a produselor și a serviciilor în cauză sau a uneia dintre caracteristicile acestora. În această privință, trebuie precizat că alegerea de către legiuitor a termenului „caracteristică” subliniază că semnele vizate de dispoziția menționată nu sunt altele decât acelea care servesc la desemnarea unei proprietăți, care poate fi recunoscută cu ușurință de mediile interesate, a produselor sau a serviciilor pentru care se solicită înregistrarea. Astfel, înregistrarea unui semn nu poate fi refuzată în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 decât dacă se poate considera în mod rezonabil că acesta va fi recunoscut în mod efectiv de mediile interesate ca o descriere a uneia dintre caracteristicile respective [a se vedea Hotărârea Tribunalului din 24 aprilie 2012, Leifheit/OAPI (EcoPerfect), T-328/11, punctul 16 și jurisprudența citată].
16

Potrivit jurisprudenței, atunci când o decizie sau un regulament care privește în mod direct și individual un particular este înlocuit în cursul procedurii printr‑un act având același obiect, acesta trebuie considerat un element nou, care permite reclamantului să își adapteze concluziile și motivele. Astfel, obligarea reclamantului să introducă o nouă acțiune ar fi contrară principiului bunei administrări a justiției și cerinței de economie a procedurii. În plus, ar fi nedrept ca, pentru a contracara criticile cuprinse într‑o cerere prezentată instanței Uniunii împotriva unui act, instituția în cauză să poată adapta actul atacat sau să îl înlocuiască cu altul și să se prevaleze, în cursul procedurii, de această modificare sau de această înlocuire pentru a priva cealaltă parte de posibilitatea de a‑și extinde concluziile și motivele inițiale la actul ulterior sau de a prezenta concluzii și motive suplimentare împotriva acestuia (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 23 octombrie 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Consiliul, T-256/07, Rep., p. II-3019, punctul 46 și jurisprudența citată).
44

Or, potrivit unei jurisprudențe constante, legalitatea unui act atacat trebuie apreciată în funcție de elementele de fapt și de drept existente la data adoptării actului (Hotărârea Curții din 7 februarie 1979, Franța/Comisia, 15/76 și 16/76, Rec., p. 321, punctul 7, și Hotărârea Curții din 5 iulie 1984, Société d’initiatives et de coopération agricoles și Société interprofessionnelle des producteurs et expéditeurs de fruits, légumes, bulbes et fleurs d’Ille‑et‑Vilaine/Comisia, 114/83, Rec., p. 2589, punctul 22, Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 1996, SNCF și British Railways/Comisia, T-79/95 și T-80/95, Rec., p. II-1491, punctul 48, și Hotărârea Tribunalului din 22 ianuarie 2013, Grecia/Comisia, T‑46/09, punctul 149). Mai precis, aprecierile formulate de Comisie nu trebuie analizate decât în funcție de elementele de care dispunea în momentul în care le‑a efectuat (Hotărârea Tribunalului din 11 mai 2005, Saxonia Edelmetalle și ZEMAG/Comisia, T-111/01 și T-133/01, Rec., p. II-1579, punctul 67).
101

Primo, trebuie amintit că Directiva 2009/48 stabilește limite de migrare, considerându‑se că riscul sanitar are legătură cu cantitatea unei anumite substanțe nocive care poate fi eliberată de o jucărie și este ulterior absorbită de copil. Valorile‑limită de migrare prevăzute de Directiva 2009/48 pentru substanțe precum antimoniul, arsenul și mercurul au fost stabilite pe baza Raportului RIVM, în care s‑a determinat cantitatea estimată ingerată de un copil de material din care este realizată jucăria, aceasta fiind în speță de 8 mg pe zi pentru materialul răzuit al jucăriei, 100 mg pentru materialul friabil și 400 mg pentru materialul lichid sau lipicios al jucăriei. Limitele de ingerare menționate au fost confirmate de CSRSM în cadrul avizului său intitulat „Risks from organic CMR substances in toys” (Riscuri prezentate de substanțele organice CMR din jucării), adoptat la 18 mai 2010 [considerentul (21) al deciziei atacate], iar acestea corespund celor „mai rele scenarii prezumate de ingerare” potrivit avizului CSRSM din 1 iulie 2010.
84

În al treilea rând, trebuie respins argumentul reclamanților potrivit căruia, în Regulamentul (CE) nr. 1024/2009 din 29 octombrie 2009 privind autorizarea și refuzul autorizării anumitor mențiuni de sănătate asociate alimentelor și care se referă la reducerea riscului de îmbolnăvire și la dezvoltarea și sănătatea copiilor (JO L 283, p. 22), Comisia a autorizat o mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire referitoare la efectele gumei de mestecat/pastilelor care conțin xilitol asupra riscului de apariție a cariilor dentare, fără a considera necesară desemnarea unui factor de risc. Astfel, mențiunea autorizată de Comisie prin Regulamentul nr. 1024/2009 indică în mod clar că placa dentară constituia factorul de risc avut în vedere. În plus, noțiunea de mențiune privind reducerea riscului de îmbolnăvire, în sensul articolului 2 alineatul (2) punctul 6 din Regulamentul nr. 1924/2006, întrucât are un caracter juridic și trebuie interpretată pe baza unor elemente obiective, nu poate depinde de o apreciere subiectivă a Comisiei și trebuie determinată independent de orice practică anterioară a acestei instituții (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 20 mai 2010, Todaro Nunziatina & C., C-138/09, Rep., p. I-4561, punctul 21, și Hotărârea Tribunalului din 27 septembrie 2012, Wam Industriale/Comisia, T‑303/10, punctul 82). În plus, trebuie amintit că principiul egalității de tratament nu poate fi invocat pentru a justifica reiterarea unei interpretări incorecte a unui act (Hotărârea Curții din 24 martie 1993, CIRFS și alții/Comisia, C-313/90, Rec., p. I-1125, punctul 45).
28

Or, părțile susțin în mod unanim și întemeiat că un biscuit precum cel reprezentat prin desenul sau modelul industrial contestat nu este un produs complex în sensul articolului 3 litera (c) din Regulamentul nr. 6/2002, întrucât nu este compus din mai multe piese ce pot fi înlocuite astfel încât să permită dezasamblarea și reasamblarea sa. În consecință, caracteristicile protejabile ale desenului sau modelului industrial contestat sunt definite prin referire la normele menționate la punctele 18-20 de mai sus, care, în ceea ce privește produsele care nu constituie piese care se asamblează într‑un produs complex în sensul dispoziției de la articolul 3 litera (c) din Regulamentul nr. 6/2002, nu fac trimitere la noțiunea „utilizare normală”, ci la aspectul produsului în sensul articolului 3 litera (a) din acest regulament.
60

Or, s‑a statuat că măsuri precum excluderea temporară a unui agent economic de la beneficiul unei scheme de ajutor a Uniunii din cauza unor declarații false pot fi calificate drept sancțiuni administrative. Potrivit acestei jurisprudențe, în contextul unei scheme de ajutoare a Uniunii, în care acordarea ajutorului este în mod necesar subordonată condiției ca beneficiarul acestuia să ofere garanții depline de probitate și de încredere, sancțiunea dispusă în cazul nerespectării acestor cerințe, chiar dacă nu are caracter penal, reprezintă un instrument administrativ specific, care este parte integrantă a schemei de ajutoare și care are scopul de a asigura o bună gestionare financiară a fondurilor publice ale Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 5 iunie 2012, Bonda, C‑489/10, punctele 28-30 și jurisprudența citată).
23

Trebuie să se stabilească, în consecință, dacă, în urma decăderii din drepturile asupra mărcii comunitare anterioare, anularea deciziei atacate, în măsura în care se întemeiază pe această marcă, mai poate aduce un beneficiu reclamantului. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, interesul reclamantului de a exercita acțiunea trebuie să existe, având în vedere obiectul acțiunii, la momentul introducerii acesteia, sub sancțiunea inadmisibilității. Acest obiect al litigiului trebuie să existe în continuare, ca și interesul de a exercita acțiunea, până la pronunțarea hotărârii judecătorești, sub sancțiunea nepronunțării asupra fondului, ceea ce presupune ca acțiunea să fie susceptibilă, prin rezultatul său, să aducă un beneficiu părții care a formulat‑o (Ordonanța din 9 februarie 2007, Wilfer/OAPI, C‑301/05 P, Rep., EU:C:2007:91, punctul 19, și Hotărârea din 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia, C‑362/05 P, Rep., EU:C:2007:322, punctul 42). Or, dacă interesul reclamantului de a exercita acțiunea dispare în cursul procedurii, o decizie pe fond a Tribunalului nu îi poate aduce niciun beneficiu (Hotărârea Wunenburger/Comisia, citată anterior, EU:C:2007:322, punctul 43). Totuși, caducitatea deciziei atacate, apărută după introducerea acțiunii, nu determină, prin ea însăși, obligația Tribunalului de a nu se pronunța asupra fondului cauzei pentru lipsa obiectului sau pentru lipsa interesului de a exercita acțiunea la data pronunțării hotărârii (Hotărârea Wunenburger/Comisia, citată anterior, EU:C:2007:322, punctul 47).
1

Articolul 15 alineatul (3) TFUE prevede: „Orice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică, care are reședința sau sediul statutar într‑un stat membru, are drept de acces la documentele instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, indiferent de suportul pe care se află aceste documente, sub rezerva principiilor și condițiilor care vor fi stabilite în conformitate cu prezentul alineat. Principiile generale și limitele care, din motive de interes public sau privat, reglementează exercitarea dreptului de acces la documente se stabilesc prin regulamente de către Parlamentul European și Consiliu, hotărând în conformitate cu procedura legislativă ordinară. Fiecare instituție, organ, oficiu sau agenție asigură transparența lucrărilor lor și elaborează, în regulamentul său de procedură, dispoziții speciale privind accesul la propriile documente, în conformitate cu regulamentele menționate la al doilea paragraf. [...]”
48

Trebuie arătat că declarația scrisă a domnului S. este datată și semnată. În această declarație, domnul S. precizează că a fost informat că declarația respectivă urmează să fie depusă la OAPI și că o declarație falsă se sancționează penal. În acest document, domnul S. a declarat că reclamanta vinde la scară largă accesorii pentru biciclete și pentru automobile sub marca anterioară. La această declarație a anexat tabele, de asemenea semnate și datate, care conțineau informații privind cifra de afaceri realizată între anii 2001 și 2006 din vânzarea unor diferite accesorii pentru biciclete și pentru automobile. Această informație era structurată pe an și pe produs. Domnul S. a declarat că aproximativ 90 % din cifra de afaceri provenea din vânzări efectuate în Germania. El a mai precizat că efectele declarației sale scrise acopereau și cifrele de afaceri menționate în tabelele anexate și a indicat în final că cataloagele produselor comercializate sub marca anterioară, inclusiv cele depuse la OAPI în cursul procedurii administrative, erau trimise tuturor responsabililor de achiziții, directorilor de marketing și șefilor de raioane ale marilor magazine de vânzare cu amănuntul.
26

La 28 martie 2012, Comisia a adoptat Decizia C(2012) 1999 final privind o procedură de aplicare a articolului 23 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1/2003 (refuzul de a se supune unei inspecții) (cazul COMP/39793 – EPH și alții) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei dispozitiv are următorul cuprins: „Articolul 1 EPH și EPIA au refuzat să se supună inspecției realizate în incintele lor de la 24 la 26 noiembrie 2009 în temeiul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul […] nr. 1/2003, autorizând din neglijență accesul la un cont de e‑mail blocat și redirecționând în mod intenționat e‑mailuri către un server, ceea ce constituie o încălcare în sensul articolului 23 alineatul (1) litera (c) din același regulament. Articolul 2 Pentru încălcarea vizată la articolul 1, se aplică EPH și EPIA o amendă în solidar de 2500000 de euro […]”
169

În continuare, reclamantul susține că are dublă cetățenie, siriană și franceză, și că, în consecință, trebuie să beneficieze de drepturile conferite cetățenilor Uniunii. Legătura reclamantului cu Franța ar fi confirmată prin faptul că familia sa are reședința în această țară. Deși reclamantul recunoaște că articolul 18 alineatul (2) din Decizia 2011/782 nu obligă statele membre să le refuze propriilor resortisanți accesul pe teritoriul lor, acesta susține că dispoziția respectivă conduce la apariția unei situații ambigue, care nu ar fi în conformitate cu dispozițiile de drept internațional și de drept francez care interzic în mod imperativ un astfel de refuz de acces. În plus, reclamantul amintește că mai multe dispoziții ale dreptului Uniunii garantează oricărui cetățean al Uniunii dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre.
41

În plus, s‑a statuat că, pe de o parte, instanța națională nu era obligată să dispună recuperarea unui ajutor pus în aplicare cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) TFUE atunci când Comisia adoptase o decizie finală prin care s‑a constatat compatibilitatea ajutorului menționat cu piața internă în sensul articolului 107 TFUE, dar că trebuia să îl oblige pe beneficiarul ajutorului la plata de dobânzi aferente duratei nelegalității (Hotărârea Curții din 12 februarie 2008, CELF și Ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, Rep., p. I-469, punctul 55). Pe de altă parte, în cadrul unui litigiu în fața instanței naționale având ca obiect recuperarea unui ajutor, obligația instanței naționale de a adopta măsuri de salvgardare nu există decât în cazul în care sunt îndeplinite condițiile care justifică aceste măsuri, respectiv dacă nu există îndoieli cu privire la calificarea drept ajutor de stat, dacă ajutorul este pe punctul de a fi pus în aplicare sau dacă a fost pus în aplicare și dacă nu se constată împrejurări excepționale care să facă nepotrivită recuperarea, în caz negativ instanța națională trebuind să respingă cererea (Hotărârea Curții din 11 martie 2010, CELF și Ministre de la Culture et de la Communication, C-1/09, Rep., p. I-2099, punctul 36).
102

În plus, Comisia nu a luat în considerare în mod suficient situația specială a pieței în speță și constrângerile concurențiale ale acesteia, în măsura în care toate companiile aeriene care efectuau zboruri de mai puțin de 300 km (calculați din aeroportul din Dublin) de pe un aeroport din Irlanda erau supuse TTA la rata de doi euro per pasager. Astfel, Comisia nu a stabilit sub ce formă, în astfel de circumstanțe, companiile aeriene ale căror zboruri erau supuse TTA la rata redusă de doi euro per pasager beneficiau de un avantaj corespunzător diferenței dintre cele două rate ale TTA, și anume de opt euro pe pasager.
47

Trebuie de asemenea să se constate că motivul întemeiat pe încălcarea articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 141/2000 nu are o legătură directă cu motivul și cu argumentele invocate de reclamante în prezenta acțiune și, în consecință, nu poate fi considerat drept o dezvoltare a unui motiv deja enunțat. Astfel, în susținerea acțiunii, reclamantele au invocat inițial încălcarea, prin decizia atacată, a articolului 8 alineatele (1) și (3) din Regulamentul nr. 141/2000 pentru motivul că perioada de exclusivitate pe piață ar fi fost acordată produsului medicamentos nilotinib comercializat sub denumirea Tasigna independent de cea acordată medicamentului Glivec, deși cele două produse medicamentoase au fost considerate produse medicamentoase similare. Or, încălcarea articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 141/2000 pentru motivul că produsul medicamentos nilotinib comercializat sub denumirea Tasigna nu ar fi îndeplinit criteriile de desemnare ca produs medicamentos orfan în momentul obținerii autorizației și că, în consecință, EMA nu s‑ar fi putut prevala de acest aspect pentru a refuza cererea reclamantelor nu a fost nici direct, nici implicit invocată de reclamante înainte de replică.