CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

JULIANE KOKOTT

prezentate la 3 februarie 2011( )

Cauzele C‑403/08 și C‑429/08

Football Association Premier League Ltd și alții

împotriva

QC Leisure și alții

(cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare introdusă de High Court of Justice, Chancery Division, Regatul Unit)





Karen Murphy

împotriva

Media Protection Services Ltd

(cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare introdusă de High Court of Justice, Administrative Court, Regatul Unit)

„Difuzarea prin satelit a meciurilor de fotbal – Comercializarea de cartele de decodoare care au fost introduse legal pe piață în alte state membre – Directiva 98/84/CE– Protecția juridică a serviciilor cu acces restricționat – Dispozitive de acces ilicite – Directiva 2001/29/CE – Armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională – Dreptul de reproducere – Comunicarea publică – Directiva 93/83/CEE – Coordonarea anumitor norme referitoare la dreptul de autor și drepturile conexe aplicabile difuzării de programe prin satelit și retransmisiei prin cablu – Libera circulație a bunurilor – Libera prestare a serviciilor – Concurență– Articolul 101 alineatul 1 TFUE – Practici concertate – Practici concertate care au ca obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței – Criterii de apreciere a obiectului anticoncurențial”





Cuprins





I – Introducere

II – Cadrul juridic

A – Dreptul internațional

1. Convenția de la Berna pentru protecția operelor literare și artistice

2. Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală

3. Tratatul OMPI privind drepturile de autor

4. Convenția de la Roma pentru protecția artiștilor interpreți sau executanți, a producătorilor de fonograme și a organismelor de radiodifuziune

B – Dreptul Uniunii

1. Protecția juridică a serviciilor cu acces condiționat

2. Proprietatea intelectuală în societatea informațională

3. Proprietatea intelectuală și difuzarea de programe prin satelit

III – Situația de fapt și întrebările preliminare

A – Cu privire la retransmisia meciurilor de fotbal

B – Cu privire la cauza C‑403/08

C – Cu privire la cauza C‑429/08

IV – Apreciere juridică

A – Cu privire la Directiva 98/84

B – Cu privire la Directiva 2001/29

1. Cu privire la dreptul de reproducere

a) Cu privire la întrebarea 4 litera a) din cauza C‑403/08 – dreptul național sau dreptul Uniunii

b) Cu privire la aplicarea dreptului de reproducere în ceea ce privește retransmisiile directe

c) Cu privire la întrebarea 4 litera b) din cauza C‑403/08 – reproducerea în memoria de stocare intermediară a receptorului

d) Cu privire la întrebarea 4 litera (c) din cauza C‑403/08 – reproducerea prin prezentarea pe un ecran de televizor

2. Cu privire la întrebarea 5 din cauza C‑403/08 – limitarea dreptului de reproducere

3. Cu privire la comunicarea ulterioară către public

a) Cu privire la admisibilitatea întrebării

b) Cu privire la întrebare

i) Cu privire la operele protejate

ii) Cu privire la aplicabilitatea articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29

C – Cu privire la Directiva 93/83

D – Cu privire la libertățile fundamentale

a) Cu privire la libertățile fundamentale aplicabile

b) Cu privire la limitarea liberei prestări a serviciilor

c) Cu privire la justificarea acestei restricții

d) Cu privire la justificarea în cazul furnizării unor indicații false în momentul obținerii cartelelor de decodoare

e) Efectele restricției asupra utilizării în scop privat sau casnic

f) Cu privire la întrebarea 9 în cauza C‑403/08

g) Cu privire la întrebarea 7 în cauza C‑429/08

h) Concluzie cu privire la întrebările 6 și 7 în cauza C‑429/08, precum și cu privire la întrebarea 7, la întrebarea 8 litera (c) și la întrebarea 9 în cauza C‑403/08

E – Cu privire la dreptul concurenței

V – Concluzie





I – Introducere

1. Protecția intereselor economice ale autorilor capătă din ce în ce mai multă importanță. Operele creative trebuie remunerate în mod corespunzător.

2. În acest scop, Football Association Premier League Ltd (denumită în continuare „FAPL”), organizația care comercializează meciurile primei divizii engleze de fotbal, depune eforturi pentru a valorifica cât mai eficient drepturile de autor cu privire la difuzarea în direct a meciurilor sale de fotbal. Aceasta acordă, în principiu, licențiaților săi dreptul exclusiv de a difuza și de a valorifica din punct de vedere economic meciurile în zona lor de emisie, cel mai adesea pe teritoriul statului respectiv. Pentru a garanta exclusivitatea altor licențiați, ei sunt obligați să împiedice totodată vizionarea emisiunilor lor în afara zonei de emisie.

3. Acțiunile principale din prezentele cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare privesc încercarea de a încălca această exclusivitate. Anumite întreprinderi importă cartele de decodoare din alte țări, în speță din Grecia și din statele arabe, în Regatul Unit și le oferă barurilor la prețuri mai convenabile decât cele oferite de organismul de radiodifuziune de pe teritoriul acestui stat. FAPL încearcă să obțină în instanță interzicerea acestei practici.

4. Măsurile luate în vederea aplicării drepturilor de difuzare exclusive ar fi incompatibile cu principiul pieței interne. Prin urmare, este necesar să se verifice dacă aceste măsuri încalcă libertățile fundamentale sau dreptul Uniunii în materia concurenței.

5. Sunt adresate însă și întrebări cu privire la diferite directive. Directiva 98/84/CE privind protecția juridică a serviciilor cu acces condiționat sau întemeiate pe aceste servicii( ) prezintă interes deoarece exclusivitatea transmisiilor prin satelit se asigură prin codificarea semnalelor de transmisie. FAPL consideră că directiva interzice utilizarea cartelelor de decodoare în afara zonei prevăzute pentru acestea. Dimpotrivă, în opinia importatorilor, directiva justifică libera circulație a acestor cartele.

6. În plus, se adresează întrebări cu privire la întinderea drepturilor asupra transmisiilor în conformitate cu Directiva 2001/29/CE privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională( ), și anume dacă difuzarea emisiunilor aduce atingere dreptului de reproducere și dacă difuzarea în baruri reprezintă o difuzare publică.

7. În sfârșit, sunt adresate întrebări și cu privire la efectul unei licențe în temeiul Directivei 93/83/CEE privind coordonarea anumitor norme referitoare la dreptul de autor și drepturile conexe aplicabile difuzării de programe prin satelit și retransmisiei prin cablu( ). Trebuie să se examineze dacă consimțământul referitor la difuzarea prin satelit a unui program într‑un anumit stat membru justifică dreptul de a recepționa și de a retransmite programul respectiv pe un ecran într‑un alt stat membru.

II – Cadrul juridic

A – Dreptul internațional

1. Convenția de la Berna pentru protecția operelor literare și artistice

8. Potrivit articolului 9 alineatul (1) din Convenția de la Berna pentru protecția operelor literare și artistice (Actul de la Paris din 24 iulie 1971), astfel cum a fost modificată la 28 septembrie 1979 (denumită în continuare „Convenția de la Berna”), autorii operelor literare și artistice protejați prin această convenție beneficiază de dreptul exclusiv de a autoriza reproducerea operelor menționate, în orice mod și sub orice formă.

9. Articolul 11a alineatul (1) din Convenția de la Berna prevede:

„Autorii operelor literare și artistice beneficiază de dreptul exclusiv de a autoriza:

(i) radiodifuzarea operelor lor și comunicarea publică a acestora prin orice alt mijloc servind la difuzarea fără fir a semnalelor, a sunetelor sau a imaginilor;

(ii) orice comunicare publică, fie prin fir, fie fără fir, a operei radiodifuzate, când această comunicare este făcută printr‑un alt organism decât cel de origine;

(iii) comunicarea publică a operei radiodifuzate prin difuzor sau prin orice alt instrument asemănător, transmițător de semnale, de sunete sau de imagini.”

2. Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală

10. Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, cuprins în anexa 1 C la Acordul de la Marrakech privind constituirea Organizației Mondiale a Comerțului, a fost aprobat prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994) (JO L 336, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3)( ) (denumit în continuare „Acordul TRIPS”).

11. Articolul 9 alineatul (1) din Acordul TRIPS conține o reglementare cu privire la respectarea acordurilor internaționale privind protecția dreptului de autor:

„Membrii trebuie să respecte articolele 1-21 din Convenția de la Berna (1971) și anexa la respectiva convenție. Totuși, membrii nu dispun de drepturi și nici de obligații în temeiul prezentului acord în ceea ce privește drepturile conferite de articolul 6a din acest acord sau drepturile derivate din acesta.”

12. Articolul 14 alineatul (3) din Acordul TRIPS conține norme referitoare la protecția programelor de televiziune:

„Organismele de radiodifuziune au dreptul să interzică următoarele acte, atunci când acestea sunt întreprinse în lipsa unei autorizații din partea acestora: fixarea, reproducerea fixărilor și retransmisia fără cablu a undelor radioelectrice de emisie, precum și comunicarea către public a programelor lor de televiziune. În cazurile în care membrii nu acordă astfel de drepturi organismelor de radiodifuziune, aceștia acordă titularilor dreptului de autor asupra conținutului programelor posibilitatea de a împiedica efectuarea actelor menționate anterior, sub rezerva dispozițiilor Convenției de la Berna (1971).”

3. Tratatul OMPI privind drepturile de autor

13. Organizația Mondială a Proprietății Intelectuale (denumită în continuare „OMPI”) a adoptat la 20 decembrie 1996, la Geneva, Tratatul OMPI privind interpretările și execuțiile și fonogramele, precum și Tratatul OMPI privind drepturile de autor. Comunitatea a aprobat ambele tratate prin Decizia 2000/278/CE a Consiliului din 16 martie 2000( ), pentru domeniile care intră în domeniul său de competență.

14. Potrivit articolului 1 alineatul (4) din Tratatul OMPI privind drepturile de autor, părțile contractante trebuie să se conformeze articolelor 1-21 și anexei la Convenția de la Berna.

15. Articolul 8 din Tratatul OMPI privind drepturile de autor prevede:

„Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 11 alineatul (1) punctul (ii), articolului 11a alineatul (1) punctele (i) și (ii), articolului 11b alineatul (1) punctul (ii), articolului 14 alineatul (1) punctul (ii) și articolului 14a alineatul (1) din Convenția de la Berna, autorii de opere literare și artistice se bucură de dreptul exclusiv de a autoriza orice comunicare către public a operelor lor prin mijloace tehnice cu fir sau fără fir, inclusiv de a pune la dispoziția publicului operele lor astfel încât oricine să poată avea acces la acestea de la locul și în momentul dorit.”

4. Convenția de la Roma pentru protecția artiștilor interpreți sau executanți, a producătorilor de fonograme și a organismelor de radiodifuziune

16. Articolul 13 din Convenția internațională pentru protecția artiștilor interpreți sau executanți, a producătorilor de fonograme și a organismelor de radiodifuziune din 26 octombrie 1961( ) reglementează anumite drepturi speciale ale organismelor de radiodifuziune:

„Organismele de radiodifuziune se bucură de dreptul de a autoriza sau de a interzice:

a) transmiterea emisiunilor lor;

b) fixarea pe un suport material a emisiunilor lor;

c) reproducerea;

(i) fixărilor emisiunilor lor, făcute fără consimțământul lor;

(ii) fixările făcute, pe baza dispozițiilor articolului 15, emisiunilor lor și reproduse cu alte scopuri decât cele prevăzute prin dispozițiile menționate;

d) comunicarea câtre public a emisiunilor lor de televiziune, când aceasta este făcuta în locuri accesibile publicului, contra unei taxe de intrare; aparține legislației naționale a tarii unde este ceruta protecția acestui drept de a stabili condițiile de exercitare a acestuia.”

17. Deși Uniunea Europeană nu este parte contractantă la Convenția de la Roma, la articolul 5 din Protocolul nr. 28 la Acordul privind Spațiul Economic European, privind proprietatea intelectuală( ), părțile contractante ale Acordului privind SEE își asumă obligația ca, începând cu 1 ianuarie 1995, să adere la următoarele convenții multilaterale din domeniul proprietății industriale, intelectuale și comerciale:

„[…]

b) Convenția de la Berna pentru protecția operelor literare și artistice (Actul de la Paris, 1971);

c) Convenția internațională pentru protecția artiștilor interpreți sau executanți, a producătorilor de fonograme și a organismelor de radiodifuziune (Roma, 1961);

[…]”

B – Dreptul Uniunii

1. Protecția juridică a serviciilor cu acces condiționat

18. În cadrul întrebărilor preliminare se pune accent pe Directiva 98/84 privind protecția juridică a serviciilor cu acces condiționat sau întemeiate pe aceste servicii.

19. Articolul 1 descrie obiectivul Directivei 98/84:

„Obiectivul prezentei directive este apropierea dispozițiilor statelor membre privind măsurile de luptă împotriva dispozitivelor ilegale care permit un acces neautorizat la un serviciu protejat.”

20. La articolul 2 din Directiva 98/84 sunt definite noțiunile importante. Un interes deosebit îl prezintă noțiunile privind dispozitivul de acces condiționat, dispozitivul ilicit și domeniul coordonat:

„În sensul prezentei directive:

(a) […]

(c) «dispozitiv de acces condiționat» înseamnă orice echipament sau program conceput sau adaptat pentru a permite accesul la un serviciu protejat sub o formă clară;

(d) […]

(e) «dispozitiv ilicit» înseamnă orice echipament sau program conceput sau adaptat pentru a permite accesul la un serviciu protejat sub o formă clară fără autorizarea prestatorului de servicii;

(f) «domeniul coordonat de prezenta directivă» înseamnă orice dispoziție privind activitățile ilicite specificate la articolul 4.”

21. Articolul 3 din Directiva 98/84 vizează măsurile care trebuie luate în ceea ce privește serviciile cu acces condiționat și dispozitivele de acces condiționat:

„(1) Fiecare stat membru adoptă măsurile necesare pentru interzicerea pe teritoriul său a activităților enumerate la articolul 4 și pentru prevederea sancțiunilor și mijloacelor de drept enunțate la articolul 5.

(2) Fără a aduce atingere alineatului (1), statele membre nu sunt autorizate:

(a) să limiteze din motive care intră sub incidența domeniului coordonat de prezenta directivă furnizarea de servicii protejate sau de servicii conexe care provin dintr‑un alt stat membru;

(b) să restrângă din motive care intră sub incidența domeniului coordonat de prezenta directivă libera circulație a dispozitivelor de acces condiționat.”

22. Articolul 4 din Directiva 98/84 privește activitățile care trebuie interzise:

„Statele membre interzic pe teritoriul lor fiecare din următoarele activități:

(a) fabricarea, importul, distribuția, vânzarea, închirierea sau deținerea dispozitivelor ilicite în scopuri comerciale;

(b) instalarea, întreținerea sau înlocuirea unui dispozitiv ilicit în scopuri comerciale;

(c) recurgerea la comunicații comerciale pentru promovarea dispozitivelor ilicite.”

2. Proprietatea intelectuală în societatea informațională

23. Două aspecte ale Directivei 2001/29 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională sunt abordate în speță: dreptul de reproducere și dreptul de comunicare publică.

24. Dreptul de reproducere este prevăzut la articolul 2 din Directiva 2001/29:

„Statele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte:

(a) pentru autori, a operelor lor;

(b) pentru artiștii interpreți sau executanți, a fixărilor interpretărilor sau execuțiilor lor;

(c) pentru producătorii de fonograme, a fonogramelor lor;

(d) pentru producătorii primelor fixări ale filmelor, cu privire la originalul și copiile filmelor lor;

(e) pentru organismele de radiodifuziune sau de televiziune, a fixărilor programelor difuzate de acestea, indiferent dacă difuzările se fac prin fir sau prin aer, inclusiv prin cablu sau prin satelit.”

25. Articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2001/29 stabilește o limitare pentru anumite reproduceri care sunt condiționate din punct de vedere tehnic:

„Actele provizorii de reproducere menționate la articolul 2, care sunt tranzitorii sau accesorii și constituie o parte integrantă și esențială a unui proces tehnic și al căror scop unic este să permită:

(a) transmiterea, în cadrul unei rețele între terți, de către un intermediar sau

(b) utilizarea licită

a unei opere ori a unui alt obiect protejat și care nu au semnificație economică de sine stătătoare, sunt exceptate de la dreptul de reproducere prevăzut la articolul 2.”

26. Articolul 3 din Directiva 2001/29 reglementează drepturile care prezintă o legătură cu comunicarea publică:

„(1) Statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorului de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment.

(2) Statele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice punerea la dispoziția publicului, prin cablu sau fără cablu, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment:

(a) pentru artiștii interpreți sau executanți, a fixărilor interpretărilor sau execuțiilor lor;

(b) pentru producătorii de fonograme, a fonogramelor lor;

(c) pentru producătorii primelor fixări ale filmelor, a originalului și copiilor filmelor lor;

(d) pentru organismele de radiodifuziune sau de televiziune, a fixărilor programelor difuzate de acestea, indiferent dacă difuzările se fac prin fir sau prin aer, inclusiv prin cablu sau prin satelit.

(3) Drepturile menționate la alineatele (1) și (2) nu se epuizează prin niciun act de comunicare publică sau de punere la dispoziția publicului în sensul prezentului articol.”

27. Considerentul (23) al Directivei nr. 2001/29 clarifică acest aspect după cum urmează:

„Prezenta directivă trebuie să armonizeze într‑o mai mare măsură dreptul de autor asupra actelor de comunicare publică. Acest drept trebuie înțeles în sens larg ca acoperind orice comunicare către public care nu este prezent în locul de proveniență a comunicării. Acest drept include orice transmisie sau retransmisie, de orice natură, a unei opere către public, prin cablu sau fără cablu, inclusiv radiodifuziunea. Acest drept nu ar trebui să includă niciun alt act.”

28. Directiva 2001/29 completează o directivă anterioară, Directiva 92/100/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1992 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale( ), care a fost consolidată prin Directiva 2006/115/CE( ). Această din urmă directivă conține, la articolul 8 alineatul (3), un drept suplimentar în legătură cu comunicarea publică a emisiunilor:

„Statele membre prevăd pentru organismele de radiodifuziune și televiziune dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice radiodifuzarea sau televizarea emisiunilor lor prin intermediul undelor radioelectrice, precum și comunicarea publică a emisiunilor lor, dacă această comunicare este făcută în locuri accesibile publicului prin plata unei taxe de intrare.”

3. Proprietatea intelectuală și difuzarea de programe prin satelit

29. Modul de abordare a proprietății intelectuale în domeniul difuzării de programe prin satelit face obiectul Directivei 93/83. Pentru a înțelege această directivă, anumite considerente prezintă o importanță deosebită:

„(1) întrucât printre obiectivele Comunității stabilite în tratat figurează instituirea unei uniuni din ce în ce mai strânse între popoarele Europei, încurajarea unor relații mai apropiate între statele aparținând Comunității și realizarea progresului economic și social al țărilor Comunității printr‑o acțiune comună vizând eliminarea barierelor care dezbină Europa;

[…]

(3) întrucât difuzarea transfrontalieră de programe în cadrul Comunității, în special prin satelit și prin cablu, constituie unul dintre principalele mijloace de realizare a acestor obiective comunitare, care sunt totodată de natură politică, economică, social‑culturală și juridică;

[…]

(5) întrucât, cu toate acestea, realizarea acestor obiective în ceea ce privește difuzarea transfrontalieră a programelor prin satelit și retransmisia prin cablu de programe din alte state membre este, în prezent, împiedicată de anumite neconcordanțe între normele interne referitoare la dreptul de autor și de o anumită incertitudine juridică; întrucât aceasta înseamnă că titularii de drepturi sunt expuși riscului de a‑și vedea exploatate operele fără încasarea unei remunerații sau de a li se bloca exploatarea, în diverse state membre, de către titularii individuali de drepturi exclusive; întrucât această incertitudine juridică, în special, constituie un obstacol direct în calea liberei circulații a programelor în cadrul Comunității;

[…]

(7) întrucât libera difuzare a programelor este împiedicată în plus de incertitudinea juridică actuală referitoare la a ști dacă difuzarea printr‑un satelit ale cărui semnale pot fi primite direct afectează drepturile numai în țara de emisie sau în toate țările de recepție în ansamblu;

[…]

(14) întrucât incertitudinea juridică referitoare la drepturile de dobândit, care împiedică transmisia transfrontalieră a programelor prin satelit, trebuie depășită prin definirea noțiunii de comunicare publică prin satelit la nivel comunitar; întrucât această definiție ar trebui să precizeze în același timp unde are loc actul de comunicare; întrucât această definiție este necesară pentru a evita aplicarea cumulativă a mai multor legislații naționale unui singur act de difuzare; întrucât comunicarea publică prin satelit are loc numai atunci când și numai în statele membre în care semnalele purtătoare de program sunt introduse, sub controlul și sub responsabilitatea organismului de radiodifuziune sau de televiziune, într‑un lanț neîntrerupt de comunicare conducând la satelit și revenind spre pământ; întrucât procedurile tehnice normale aplicate semnalelor purtătoare de programe nu pot fi considerate ca întreruperi ale lanțului de transmisie;

(15) întrucât dobândirea pe bază contractuală de drepturi exclusive de difuzare trebuie să fie conformă cu legislația privind drepturile de autor și drepturile conexe în vigoare în statul membru în care are loc comunicarea publică prin satelit;

(16) întrucât principiul libertății contractuale pe care se bazează prezenta directivă va permite limitarea în continuare a exploatării acestor drepturi, în special în ceea ce privește anumite mijloace tehnice de transmisie sau anumite versiuni lingvistice;

(17) întrucât, în momentul determinării remunerației corespunzătoare drepturilor dobândite, părțile trebuie să țină seama de toate aspectele transmisiei, cum ar fi audiența efectivă, audiența potențială și versiunea lingvistică;

[…]”

30. În speță, articolul 1 alineatul (2) literele (a), (b) și (c) din Directiva 93/83 prezintă un interes deosebit.

„(a) În înțelesul prezentei directive, «comunicare publică prin satelit» înseamnă actul de introducere, sub controlul și responsabilitatea organismului de radiodifuziune sau de televiziune, a semnalelor purtătoare de programe destinate recepționării de către public într‑un lanț neîntrerupt de comunicare conducând la satelit și revenind spre pământ.

(b) Actul de comunicare publică prin satelit are loc numai în statul membru în care, sub controlul și responsabilitatea organismului de radiodifuziune sau de televiziune, semnalele purtătoare de programe sunt introduse într‑un lanț neîntrerupt de comunicare conducând la satelit și revenind spre pământ.

(c) Când semnalele purtătoare de programe sunt difuzate într‑o formă codificată, există comunicare publică prin satelit, cu condiția ca dispozitivul de decodare a emisiunii să fie pus la dispoziția publicului de către organismul de radiodifuziune sau de televiziune sau cu consimțământul acestuia.

[…]”

31. În plus, articolul 2 din Directiva 93/83 stabilește un drept special al autorului cu privire la comunicarea prin satelit:

„Statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorului de a autoriza comunicarea publică prin satelit a operelor protejate prin dreptul de autor, sub rezerva dispozițiilor din prezentul capitol.”

III – Situația de fapt și întrebările preliminare

A – Cu privire la retransmisia meciurilor de fotbal

32. Strategia urmărită de FAPL este de a difuza către publicul din întreaga lume meciurile din English Premier League și de a valorifica astfel la maximum drepturile de difuzare prin mass‑media ale membrilor săi, cluburile.

33. Domeniul de activitate al FAPL cuprinde organizarea filmărilor meciurilor din Premier League și acordarea de licențe pentru difuzarea acestora. Drepturile exclusive pentru retransmisia în direct a meciurilor sunt repartizate pe o bază teritorială și pentru o perioadă de trei ani. Setul de contracte încheiate include un acord de exclusivitate, conform căruia FAPL se angajează să desemneze un singur post de emisie pentru fiecare zonă, precum și restricții cu privire la vânzarea cartelelor de decodoare autorizate în afara teritoriului pentru care este acordată licența respectivă.

34. Faptul că drepturile de difuzare a evenimentelor sportive sunt acordate pe baza unei exclusivități teritoriale reprezintă o practică comercială constantă și acceptată în rândul titularilor de drepturi și al organismelor de difuziune din întreaga Europă. Pentru a menține această exclusivitate teritorială, fiecare organism de difuziune își asumă obligația, în cadrul acordului de licență încheiat cu FAPL, să codifice semnalul său de transmisie prin satelit.

35. În perioada în discuție, fiecare meci din Premier League a fost filmat de BBC sau de Sky. Imaginile și sunetele ambientale ale meciurilor (care includ uneori imnul Premier League [denumit în continuare „imnul”]) alcătuiesc „Clean Live Feed” (semnal direct pur). De îndată ce se adaugă logourile companiilor, secvențe video, grafica de pe ecran, muzică (inclusiv imnul) și comentariul în limba engleză, se obține drept rezultat „World Feed” (semnal direct mondial). Acesta este comprimat și codat, fiind ulterior transmis prin satelit posturilor de emisie străine care dețin licență. Postul de emisie decodează și decomprimă World Feed, adaugă logourile companiilor sale și comentarii, comprimă și codifică din nou semnalul și îl transmite prin satelit către abonații de pe teritoriul care i‑a fost alocat. Cu ajutorul unei antene parabolice, abonații pot să decodifice și să decomprime semnalul într‑un decodor, care necesită o cartelă de decodor. Întregul proces de transmisie de la terenul de joc până la abonat durează aproximativ cinci secunde.

36. Părți ale diverselor opere filmate, opera muzicală și înregistrarea audio sunt înregistrate secvențial în decodor înainte de a fi emise, iar ulterior sunt șterse.

B – Cu privire la cauza C‑403/08

37. Procedura care a dus la inițierea cauzei C‑403/08 se întemeiază pe acțiunile pe care FAPL le‑a introdus împreună cu operatorii care sunt responsabili pentru transmisia meciurilor în Grecia.

38. Titularul sublicenței din Grecia a fost (și este în continuare) NetMed Hellas SA, iar acestuia practic i s‑a interzis prin contract să furnizeze cartelele de decodoare relevante în afara Greciei. Meciurile sunt transmise pe canalele „SuperSport” de pe platforma NOVA, care aparțin companiei Multichoice Hellas SA și sunt gestionate de aceasta. Ambii operatori eleni aparțin în cele din urmă aceluiași proprietar și sunt identificați sub denumirea NOVA. Canalele SuperSport pot fi recepționate cu ajutorul unei cartele de decodor prin satelit NOVA.

39. Acțiunile privesc utilizarea cartelelor de decodoare străine în Regatul Unit, care permit accesul la retransmisiile în direct prin satelit din străinătate ale meciurilor de fotbal din Premier League. Reclamanții susțin că vânzarea și utilizarea unor astfel de cartele în Regatul Unit încalcă drepturile lor recunoscute în temeiul legislației naționale prin intermediul căreia ar trebui să se transpună Directiva 98/84, precum și drepturile de autor asupra unor opere artistice și muzicale, filme și înregistrări audio, care ar face parte din relatările referitoare la meciurile din Premier League.

40. Două dintre acțiuni sunt îndreptate împotriva furnizorilor de accesorii și de cartele de decodoare prin satelit pentru localuri și baruri, care permit altor canale decât Sky (printre care se numără canalele NOVA), care transmit în direct meciurile din Premier League, recepționarea acestora. A treia acțiune este îndreptată împotriva concesionarilor sau a administratorilor a patru baruri (denumiți în continuare „proprietari”), care au difuzat transmisii în direct pe canalele unui post arab ale unor meciuri din Premier League.

41. Prin urmare, în cauza C‑403/08 High Court adresează, Curții următoarele întrebări preliminare:

„A. Cu privire la interpretarea Directivei 98/84

1. Dispozitiv ilicit

a) În ipoteza în care un dispozitiv de acces condiționat este produs de un prestator de servicii sau cu consimțământul acestuia și vândut cu o autorizare limitată de utilizare a acestuia, numai pentru a avea acces la serviciul protejat în anumite împrejurări, respectivul dispozitiv este considerat un «dispozitiv ilicit» în sensul articolului 2 litera (e) din Directiva 98/84/CE dacă este utilizat pentru a permite accesul la respectivul serviciu protejat într‑un loc sau într‑un mod sau de către o persoană în afara autorizării din partea prestatorului de servicii?

b) Care este sensul noțiunii «conceput sau adaptat» din cuprinsul articolului 2 litera (e) din directivă?

2. Cauza acțiunii

În ipoteza în care un prim prestator de servicii transmite un conținut de program într‑o formă codificată unui al doilea prestator de servicii, care transmite respectivul conținut pe baza unui acces condiționat, ce factori trebuie luați în considerare pentru a stabili dacă interesele primului prestator al unui serviciu protejat sunt afectate, în sensul articolului 5 din Directiva 98/84/CE?

Mai exact:

În ipoteza în care un prim operator transmite în formă codificată un conținut de program (incluzând imagini, sunet ambiental și comentariu în limba engleză) unui al doilea operator, care, la rândul lui transmite către public conținutul de program (la care a adăugat propriul logo și, ocazional, o bandă audio suplimentară cuprinzând comentarii):

a) transmiterea de către primul operator constituie un serviciu protejat de «transmisie televizată» în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 98/84/CE și al articolului 1 litera (a) din Directiva 89/552/CEE( )?

b) Este necesar ca primul operator să fie un «post de emisie» în sensul articolului 1 litera (b) din Directiva 89/552 pentru a se considera că acesta furnizează un serviciu protejat de «transmisie televizată» în înțelesul primei teze a articolului 2 litera (a) din Directiva 98/84/CE?

c) Articolul 5 din Directiva 98/84/CE trebuie interpretat în sensul că ar conferi un drept civil de acțiune primului operator împotriva dispozitivelor ilicite care permit accesul la program astfel cum este difuzat de cel de al doilea operator,

(i) fie deoarece asemenea dispozitive trebuie considerate ca permițând accesul, prin intermediul semnalului emis, la propriul serviciu al primului operator,

(ii) fie deoarece primul operator este prestatorul unui serviciu protejat, ale cărui interese sunt atinse printr‑o activitate ilicită (întrucât asemenea dispozitive oferă acces neautorizat la serviciul protejat furnizat de cel de al doilea operator)?

d) Răspunsul la întrebarea c) este influențat dacă primul și al doilea prestator de servicii utilizează sisteme de decriptare și dispozitive de acces condiționat diferite?

3. Scopuri comerciale

Noțiunea «deținerea […] în scopuri comerciale» prevăzută la articolul 4 litera (a) din directivă se referă numai la deținerea în vederea tranzacționării comerciale (de exemplu, vânzarea) a dispozitivelor ilicite sau include și deținerea unui dispozitiv de către un utilizator final în cadrul desfășurării unei activități de orice tip?

B. Cu privire la interpretarea Directivei 2001/29

4. Dreptul de reproducere

În ipoteza în care fragmente secvențiale dintr‑un film, dintr‑o operă muzicală sau dintr‑o înregistrare audio (în acest caz, cadre de date digitale video și audio) sunt create (i) în memoria unui decodor sau (ii), în cazul unui film, pe un ecran de televizor și în care întreaga operă este reprodusă dacă fragmentele secvențiale sunt considerate împreună, dar numai un număr limitat de fragmente există la un anumit moment:

a) întrebarea dacă respectivele opere au fost reproduse în întregime sau parțial trebuie apreciată în funcție de normele juridice naționale privind drepturile de autor referitoare la a stabili ce anume reprezintă o reproducere ilicită a unei opere protejate de dreptul de autor sau este doar o chestiune de interpretare a articolului 2 din Directiva 2001/29/CE?

b) Dacă este o chestiune de interpretare a articolului 2 din Directiva 2001/29/CE, instanța națională ar trebui să considere toate fragmentele fiecărei opere ca un întreg sau numai numărul limitat de fragmente care există la un anumit moment? În acest din urmă caz, ce criteriu ar trebui să aplice instanța națională în privința întrebării dacă operele au fost reproduse parțial în sensul respectivului articol?

c) Dreptul de reproducere prevăzut la articolul 2 din Directiva 2001/29 se extinde la crearea unor imagini tranzitorii pe un ecran de televizor?

5. Semnificație economică de sine stătătoare

a) Copiile tranzitorii ale unei opere create într‑un decodor de televiziune prin satelit sau pe un ecran de televizor conectat la decodor, și al cărui unic scop este de a permite o utilizare a operei care de altfel nu este restricționată prin lege, trebuie considerate ca având «semnificație economică de sine stătătoare» în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2001/29/CE pentru motivul că astfel de copii furnizează singurul temei potrivit căruia titularul de drepturi poate solicita o remunerație pentru utilizarea drepturilor sale?

b) Răspunsul la întrebarea 5 litera a) este influențat de aspectul dacă (i) copiile tranzitorii au o valoare intrinsecă sau (ii) respectivele copii tranzitorii cuprind o mică parte a unei colecții de opere și/sau alte elemente care de altfel pot fi utilizate fără încălcarea dreptului de autor; sau (iii) titularul unei licențe exclusive acordate de către titularul de drepturi într‑un alt stat membru a primit deja o remunerație pentru utilizarea operei în acel stat membru?

6. Comunicarea către public prin cablu sau fără cablu

a) O operă protejată prin dreptul de autor este comunicată către public, prin cablu sau fără cablu, în sensul articolului 3 din Directiva 2001/29/CE, în ipoteza în care o difuzare prin satelit este recepționată într‑un local comercial (de exemplu, într‑un bar) și comunicată sau prezentată în respectivul local prin intermediul unui singur ecran de televizor și a unor difuzoare către membri ai publicului din respectivul local?

b) Răspunsul la întrebarea 6 litera a) este influențat dacă

(i) membrii publicului prezent reprezintă un public nou neavut în vedere de postul de emisie (în prezenta cauză, deoarece o cartelă de decodor privat destinat utilizării într‑un stat membru este utilizată pentru o audiență comercială într‑un alt stat membru)?

(ii) membrii publicului nu reprezintă o audiență care plătește, potrivit legislației naționale?

(iii) semnalul de difuzare televizată este recepționat printr‑o antenă sau printr‑o antenă parabolică situată pe acoperișul localului unde este situat televizorul sau anexată acestuia?

c) Dacă răspunsul la litera b) este în întregime sau parțial afirmativ, ce factori trebuie luați în considerare pentru a stabili dacă există o comunicare a operei care își are originea într‑un loc în care membrii audienței nu sunt prezenți?

C. Cu privire la interpretarea Directivei 93/83 și a articolelor 28 CE, 30 CE și 49 CE

7. Mijloace de apărare în temeiul Directivei 93/83

Este compatibil cu Directiva 93/83/CEE sau cu articolele 28 CE și 30 CE sau 49 CE faptul ca legislația națională să prevadă că, atunci când copiile tranzitorii ale operelor cuprinse într‑o difuzare prin satelit sunt create într‑un decodor de transmitere prin satelit sau pe un ecran de televizor, există o încălcare a dreptului de autor în temeiul legislației țării de recepție a difuzării? Se modifică situația dacă difuzarea este decodată prin utilizarea unei cartele de decodor de transmitere prin satelit care a fost furnizată de prestatorul unui serviciu de difuzare prin satelit într‑un alt stat membru, cu condiția ca utilizarea cartelei de decodor prin satelit să fie autorizată numai în acel alt stat membru?

D. Cu privire la interpretarea normelor tratatului referitoare la libera circulație a bunurilor și a serviciilor prevăzută de articolele 28 CE, 30 CE și 49 CE în contextul Directivei 98/84

8. Mijloace de apărare în temeiul articolelor 28 CE și/sau 49 CE

a) Dacă răspunsul la întrebarea 1 este că un dispozitiv de acces condiționat produs de un prestator de servicii sau cu consimțământul acestuia se consideră un «dispozitiv ilicit» în sensul articolului 2 litera (e) din Directiva 98/84/CE atunci când este utilizat în afara obiectului autorizației din partea prestatorului de servicii de a permite accesul la un serviciu protejat, care este obiectul specific al dreptului în raport cu funcția sa esențială conferită de Directiva privind accesul condiționat?

b) Articolele 28 CE sau 49 CE se opun punerii în aplicare a unei dispoziții de drept național într‑un prim stat membru care declară ilegal importul sau vânzarea unei cartele de decodor prin satelit care a fost furnizată de prestatorul de servicii de difuzare prin satelit într‑un alt stat membru, cu condiția ca utilizarea respectivei cartele de decodor prin satelit să fie autorizată numai în acel alt stat membru?

c) Răspunsul este influențat dacă acea cartelă de decodor prin satelit este autorizată numai pentru utilizarea privată sau casnică în acel alt stat membru, dar este utilizată în scopuri comerciale în primul stat membru?

9. Cu privire la chestiunea dacă protecția acordată imnului poate fi mai mare decât cea acordată restului difuzării

Articolele 28 CE și 30 CE sau 49 CE se opun punerii în aplicare a unei dispoziții naționale privind drepturile de autor care declară ilegală prezentarea sau difuzarea în public a unei opere muzicale în ipoteza în care respectiva operă este inclusă într‑un serviciu protejat care este accesat și difuzat în public prin utilizarea unei cartele de decodor prin satelit și în ipoteza în care respectiva cartelă a fost furnizată de prestatorul de servicii într‑un alt stat membru, cu condiția ca utilizarea cartelei de decodor să fie autorizată numai în acel alt stat membru? Există vreo diferență dacă opera muzicală reprezintă un element neimportant al serviciului protejat în ansamblu și prezentarea sau difuzarea în public a celorlalte elemente ale serviciului nu este interzisă de legislația națională privind drepturile de autor?

E. Cu privire la interpretarea normelor tratatului privind concurența prevăzute la articolul 81 CE

10. Mijloace de apărare în temeiul articolului 81 CE

În ipoteza în care un furnizor de conținut de program încheie o serie de licențe exclusive, fiecare pentru teritoriul unuia sau mai multor state membre în care postul de emisie deține o licență de difuzare a conținutului de program exclusiv pe respectivul teritoriu (inclusiv prin satelit), și în fiecare licență este inclusă o obligație contractuală care impune unui post de emisie să împiedice utilizarea în afara teritoriului pentru care este acordată licența a cartelelor sale de decodoare prin satelit care permit recepția conținutului de program obiect al licenței, ce criteriu juridic ar trebui să aplice instanța națională și ce împrejurări ar trebui să ia în considerare pentru a hotărî dacă această restricție contractuală contravine interdicției impuse prin articolul 81 alineatul (1) CE?

Mai exact:

a) articolul 81 alineatul (1) CE trebuie interpretat în sensul că se aplică acelei obligații numai în temeiul faptului că aceasta este considerată ca având drept obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței?

b) în acest caz, trebuie să se demonstreze că obligația contractuală împiedică, restrânge sau denaturează concurența pentru a intra sub incidența domeniului de aplicare al interdicției impuse de articolul 81 alineatul (1) CE?”

C – Cu privire la cauza C‑429/08

42. Această cerere de pronunțare a unei proceduri preliminare rezultă dintr‑o procedură penală îndreptată împotriva doamnei Murphy, gestionară a unui bar, adică proprietară a unui local, care transmitea meciurile din Premier League utilizând o cartelă de decodor provenită din Grecia. Media Protection Services Ltd a formulat o acțiune individuală împotriva acesteia și a obținut, în două grade de jurisdicţie, aplicarea unei amenzi. Doamna Murphy a atacat această hotărâre de condamnare la High Court.

43. În cadrul acestei proceduri, High Court adresează următoarele întrebări:

„Cu privire la interpretarea Directivei 98/84

1) În ce împrejurări un dispozitiv de acces condiționat este considerat un «dispozitiv ilicit» în sensul articolului 2 litera (e) din Directiva 98/84/CE?

2) Mai exact, un dispozitiv de acces condiționat este un «dispozitiv ilicit» dacă este dobândit în împrejurări în care

(i) dispozitivul de acces condiționat a fost produs de un prestator de servicii sau cu consimțământul acestuia și a fost furnizat inițial sub rezerva unei autorizări contractuale limitate de a utiliza dispozitivul pentru a obține accesul la un serviciu protejat numai într‑un prim stat membru și a fost utilizat pentru a obține accesul la respectivul serviciu protejat recepționat în alt stat membru?

și/sau

(ii) dispozitivul de acces condiționat a fost produs de un prestator de servicii sau cu consimțământul acestuia și a fost obținut și/sau activat inițial prin furnizarea unui nume fals și a unei adrese de domiciliu false în primul stat membru, încălcându‑se restricțiile contractuale teritoriale impuse în privința exportului unor asemenea dispozitive în vederea utilizării acestora în afara primului stat membru?

și/sau

(iii) dispozitivul de acces condiționat a fost produs de un prestator de servicii sau cu consimțământul acestuia și a fost furnizat inițial sub rezerva unei condiții contractuale de a fi utilizat numai în scop casnic sau privat, iar nu în scop comercial (pentru care trebuie plătit un abonament mai mare), dar a fost utilizat în Regatul Unit în scopuri comerciale, și anume pentru difuzarea unor emisiuni de fotbal în direct într‑un bar?

3) Dacă răspunsul la oricare punct de la întrebarea 2 este negativ, articolul 3 alineatul (2) din directiva menționată se opune invocării de către un stat a unei reglementări naționale care împiedică utilizarea unui astfel de dispozitiv de acces condiționat în împrejurările expuse la întrebarea 2 de mai sus?

4) Dacă răspunsul la oricare punct de la întrebarea 2 este negativ, articolului 3 alineatul (2) din directiva menționată este lipsit de validitate:

a) pentru motivul că este discriminatoriu și/sau disproporționat și/sau

b) pentru motivul că intră în conflict cu drepturile de liberă circulație prevăzute de tratat și/sau

c) pentru orice alt motiv?

5) Dacă răspunsul la întrebarea 2 este afirmativ, articolul 3 alineatul (1) și articolul 4 din directiva menționată sunt lipsite de validitate pentru motivul că urmăresc să solicite statelor membre să impună restricții privind importul unor «dispozitive ilicite» din alte state membre și privind alte tranzacții cu acestea în condițiile în care dispozitivele respective pot fi importate în mod legal și/sau utilizate pentru recepționarea unor servicii transfrontaliere de difuzare prin satelit în temeiul normelor privind libera circulație a produselor potrivit articolelor 28 CE și 30 CE și/sau al libertății de a presta și de a primi servicii potrivit articolului 49 CE?

Cu privire la interpretarea articolelor 12 CE, 28 CE, 30 CE și 49 CE

6) Articolele 28 CE, 30 CE și/sau 49 CE se opun punerii în aplicare a unei reglementări naționale care consideră drept infracțiune recepționarea frauduloasă a unui program inclus într‑un serviciu de difuzare furnizat dintr‑un loc situat pe teritoriul Regatului Unit cu intenția de a evita plata oricărei taxe aplicabile pentru recepționarea respectivului program, în oricare dintre următoarele împrejurări:

(i) dacă dispozitivul de acces condiționat a fost produs de un prestator de servicii sau cu consimțământul acestuia și a fost furnizat inițial sub rezerva unei autorizări contractuale limitate de a utiliza dispozitivul pentru a obține accesul la un serviciu protejat numai într‑un prim stat membru și a fost utilizat pentru a obține accesul la respectivul serviciu protejat recepționat în alt stat membru (în acest caz, Regatul Unit)? și/sau

(ii) dispozitivul de acces condiționat a fost produs de un prestator de servicii sau cu consimțământul acestuia și a fost obținut și/sau activat inițial prin furnizarea unui nume fals și a unei adrese de domiciliu false în primul stat membru, încălcându‑se restricțiile contractuale teritoriale impuse în privința exportului unor asemenea dispozitive în vederea utilizării acestora în afara primului stat membru? și/sau

(iii) dispozitivul de acces condiționat a fost produs de un prestator de servicii sau cu consimțământul acestuia și a fost furnizat inițial sub rezerva unei condiții contractuale de a fi utilizat numai în scop casnic sau privat, iar nu în scop comercial (pentru care trebuie plătit un abonament mai mare), dar a fost utilizat în Regatul Unit în scopuri comerciale, și anume pentru difuzarea unor emisiuni de fotbal în direct într‑un bar?

7) Punerea în aplicare a reglementării naționale în cauză este împiedicată, în orice caz, în temeiul discriminării care contravine articolului 12 CE sau sub orice altă formă, deoarece legislația națională se aplică programelor incluse într‑un serviciu de difuzare furnizat dintr‑un loc situat pe teritoriul Regatului Unit, dar nu unui astfel de serviciu furnizat de pe teritoriul altui stat membru?

Cu privire la interpretarea articolului 81 din Tratatul CE

8) În ipoteza în care un furnizor de conținut de program încheie o serie de licențe exclusive, fiecare pentru teritoriul unuia sau mai multor state membre în care postul de emisie deține o licență de difuzare a conținutului de program exclusiv pe respectivul teritoriu (inclusiv prin satelit), și în fiecare licență este inclusă o obligație contractuală care impune unui post de emisie să împiedice utilizarea în afara teritoriului pentru care este acordată licența a cartelelor sale de decodoare prin satelit care permit recepția conținutului de program obiect al licenței, ce criteriu juridic ar trebui să aplice instanța națională și ce împrejurări ar trebui să ia în considerare pentru a hotărî dacă această restricție contractuală contravine interdicției impuse prin articolul 81 alineatul (1) CE?

Mai exact:

a) articolul 81 alineatul (1) CE trebuie interpretat în sensul că se aplică acelei obligații numai în temeiul faptului că aceasta este considerată ca având drept obiect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței?

b) în acest caz, trebuie să se demonstreze că obligația contractuală împiedică, restrânge sau denaturează concurența pentru a intra în domeniul de aplicare al interdicției impuse de articolul 81 alineatul (1)CE?”

44. FAPL, QC Leisure, doamna Murphy și Media Protection Services Ltd, precum și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, Republica Franceză, Autoritatea de Supraveghere a AELS, Parlamentul European, Consiliul și Comisia Europeană au depus memorii. Au prezentat observații orale în cadrul ședinței aceste părți, cu excepția Franței, precum și Republica Cehă, Regatul Spaniei și Republica Italiană.

IV – Apreciere juridică

45. Acțiunile principale rezultă din practica referitoare la limitarea teritorială a accesului la difuzările de programe sportive criptate, transmise prin satelit în diferite state membre. Cererile de pronunțare a unei hotărâri preliminare privesc chestiunea dacă acest lucru este compatibil cu piața internă dintr‑o multitudine de perspective diferite, care generează un număr mare de întrebări diverse.

46. În prealabil trebuie reținut faptul că legislația Uniunii respectă întocmai particularitățile sportului, însă sportul nu se sustrage de la aplicarea legislației Uniunii( ). În special, împrejurarea că o activitate are o legătură cu sportul nu împiedică aplicarea normelor tratatului( ).

47. Considerăm, într‑adevăr, că, în ceea ce privește utilizarea cartelelor grecești de decodoare, soluționarea acțiunilor principale se bazează în principal pe aplicarea liberei prestări a serviciilor și că, în plus, mai ales chestiunea referitoare la comunicarea publică prezintă un interes sporit (articolul 3 din Directiva 2001/29); totuși, vom structura concluziile conform ordinii întrebărilor adresate în cauza C‑403/08. Prin urmare, vom examina mai întâi Directiva 98/84 privind protecția dispozitivelor de acces la serviciile cu acces condiționat (a se vedea secțiunea A), iar ulterior Directiva 2001/29 privind drepturile de autor în societatea informațională (a se vedea secțiunea B), Directiva 93/83 privind coordonarea anumitor norme referitoare la dreptul de autor și drepturile conexe aplicabile difuzării de programe prin satelit și retransmisiei prin cablu (a se vedea secțiunea C) și abia după aceea aplicarea libertăților fundamentale (a se vedea secțiunea D), iar în final dreptul concurenței (a se vedea secțiunea E).

A – Cu privire la Directiva 98/84

48. Directiva 98/84 reglementează protecția dispozitivelor în vederea asigurării accesului la servicii cu acces condiționat și libera circulație a acestor dispozitive în cadrul pieței interne. Părțile deduc de aici două concluzii opuse care stau la baza întrebărilor referitoare la această directivă.

49. Potrivit articolului 4 din Directiva 98/84, fabricarea, importul, distribuția, vânzarea, închirierea sau deținerea dispozitivelor ilicite în scopuri comerciale sunt interzise și sancționate în mod corespunzător. FAPL consideră că o cartelă de decodor comercializată legal într‑un stat membru devine un dispozitiv ilicit în cazul în care este utilizată într‑un alt stat membru împotriva voinței operatorului care difuzează serviciul protejat. În schimb, doamna Murphy susține că o asemenea utilizare a unei cartele de decodor introduse în mod legal pe piață nu ar putea‑o transforma într‑un dispozitiv ilicit. Dimpotrivă, această utilizare ar fi legală în temeiul directivei, întrucât articolul 3 alineatul (2) interzice orice limitare a comercializării cartelelor de decodoare legale.

50. Propunem Curții să analizeze această întrebare sub forma unui „scurt proces”, întrucât ambele premise sunt în mod vădit eronate.

51. Potrivit articolului 2 litera (e) din Directiva 98/84, „dispozitiv ilicit” înseamnă orice echipament sau program conceput sau adaptat pentru a permite accesul la un serviciu protejat sub o formă clară fără autorizarea prestatorului de servicii.

52. În opinia FAPL, este suficient în acest sens ca respectivele cartele de decodoare să fie utilizate în Regatul Unit pentru a recepționa transmisii ale postului de emisie elen, cu toate că acestea nu pot fi recepționate în acest loc conform voinței titularului drepturilor.

53. Formularea articolului 2 litera (e) din Directiva 98/84 nu urmărește totuși să interzică utilizarea unui dispozitiv de acces împotriva voinței prestatorului de servicii. Acesta solicită un echipament, conceput sau adaptat pentru a permite accesul fără autorizarea prestatorului de servicii. Prin urmare, această definiție cuprinde în mod specific echipamentele fabricate sau transformate în acest scop.

54. În schimb, cartelele de decodoare sunt destinate tocmai să permită accesul cu autorizarea prestatorului de servicii. Acesta este exact scopul pentru care prestatorul de servicii, postul de emisie elen, pune în circulație aceste cartele. Iar respectivele cartele de decodoare nu sunt nici adaptate prin aducerea lor în Regatul Unit.

55. Doar această interpretare evidentă este compatibilă cu obiectivul cuprinzător al Directivei 98/84. În temeiul celui de al doilea și al celui de al treilea considerent, directiva ar trebui să promoveze furnizarea transfrontalieră a serviciilor. Dacă transportul transfrontalier al dispozitivelor de acces condiționat ar fi suficient pentru a le considera dispozitive ilicite, acest aspect pare dificil de conciliat cu obiectivul menționat.

56. În plus, principiul general al securității juridice, care constituie un principiu fundamental al dreptului comunitar, impune în special ca o reglementare să fie clară și precisă pentru ca justițiabilii să își poată cunoaște fără ambiguitate drepturile și obligațiile și să acționeze în consecință( ). În cazul în care sunt prevăzute dispoziții penale, trebuie să se respecte, în plus, principiul legalității incriminării și a pedepsei (nullum crimen, nulla poena sine lege), care presupune ca normele comunitare să definească în mod clar încălcările și pedepsele pe care le atrag( ). În cazul în care legiuitorul comunitar ar fi dorit să protejeze într‑adevăr împărțirea geografică a piețelor serviciilor de televiziune și ar fi dorit să supună unor sancțiuni simpla eludare a acestei împărțiri prin livrarea în alte state membre a cartelelor de decodoare care sunt licite în statul de origine, acesta ar fi putut să exprime acest lucru într‑un mod mult mai clar.

57. Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare din cauza C‑403/08 și la primele două întrebări din cauza C‑429/08 că noțiunea de concepere sau de adaptare în sensul articolului 2 litera (e) din Directiva 98/84 înseamnă fabricarea sau modificarea unui echipament pentru a permite accesul la un serviciu protejat sub o formă clară fără autorizarea prestatorului de servicii. În ipoteza în care un dispozitiv de acces condiționat este produs de un prestator de servicii sau cu consimțământul acestuia și vândut cu o autorizare limitată de utilizare a acestuia, numai pentru a avea acces la serviciul protejat în anumite împrejurări, respectivul dispozitiv nu este considerat un „dispozitiv ilicit” în sensul articolului 2 litera (e) din Directiva 98/84/CE dacă este utilizat pentru a permite accesul la respectivul serviciu protejat într‑un loc sau într‑un mod sau de către o persoană în afara autorizării din partea prestatorului de servicii.

58. Nu se poate deduce totuși că răspunsul la întrebarea 3 din cauza C‑429/08 ar trebui să fie că articolul 3 alineatul (2) din Directiva 98/84 ar interzice orice limitare a comercializării de cartele de decodoare legale.

59. Articolul 3 alineatul (2) litera (a) din Directiva 98/84 interzice, într‑adevăr, limitarea furnizării de servicii protejate sau de servicii conexe care provin dintr‑un alt stat membru, în timp ce articolul 3 alineatul (2) litera (b) interzice restrângerile liberei circulații a dispozitivelor de acces condiționat. Aceste limitări sunt totuși circumscrise: inadmisibile sunt doar limitările din motive care intră în domeniului coordonat de directivă. Potrivit definiției prevăzute la articolul 2 litera (f), acest domeniu include orice dispoziție care privește activitățile ilicite menționate la articolul 4, adică diferitele interdicții referitoare la utilizarea dispozitivelor ilicite. Prin urmare, limitările din alte motive nu sunt excluse în temeiul articolului 3 alineatul (2).

60. Încălcarea înțelegerilor contractuale referitoare la accesibilitatea programelor în anumite state membre, furnizarea unui nume fals și a unei adrese false în momentul achiziționării dispozitivelor de acces sau utilizarea în scopuri comerciale a cartelelor de decodoare concepute pentru a fi utilizate în scop privat sau casnic nu reprezintă măsuri împotriva dispozitivelor licite. Prin urmare, acestea nu intră în domeniul coordonat de Directiva 98/84.

61. În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea 3 din cauza C‑429/08 că articolul 3 alineatul (2) din Directiva 98/84 nu se opune invocării de către un stat membru a unei reglementări naționale care interzice utilizarea unui dispozitiv de acces condiționat în cazul încălcării înțelegerilor contractuale referitoare la accesibilitatea programelor în anumite state membre în urma furnizării unui nume fals și/sau a unei adrese false în momentul achiziționării dispozitivului de acces sau a utilizării în scopuri comerciale a unui dispozitiv destinat folosirii în scop privat sau casnic.

62. Întrucât întrebarea 4 din cauza C‑429/08, referitoare la validitatea articolului 3 alineatul (2) din Directiva 98/84, are la bază, conform motivării din cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare, prezumția că această dispoziție se opune unor limitări suplimentare din motivele menționate, nu trebuie să se răspundă la această întrebare. De asemenea, nu este necesar să se răspundă la întrebările 2, 3 și 8 litera (a) din cauza C‑403/08 și nici la întrebarea 5 din cauza C‑429/08.

B – Cu privire la Directiva 2001/29

1. Cu privire la dreptul de reproducere

63. Prin intermediul întrebărilor 4 și 5 din cauza C‑403/08, High Court solicită să se stabilească dacă, în mod obligatoriu, comunicarea digitală a difuzării aduce atingere dreptului autorului la reproducerea operelor sale. Din motive tehnice, comunicarea programelor digitale presupune în special faptul că anumite secțiuni scurte ale difuzării sunt încărcate în memoria de stocare intermediară a aparatului de transmitere. Potrivit cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare, sunt introduse de fiecare dată în memoria de stocare intermediară a aparatului de recepție, conform standardului aplicabil, patru imagini individuale din secvența video și o secțiune corespunzătoare din fundalul sonor.

64. Potrivit articolului 2 din Directiva 2001/29, anumite persoane – printre care autorii în privința operelor lor și organismele de radiodifuziune sau de televiziune în privința fixărilor programelor difuzate de acestea – ar trebui să dispună de dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte.

a) Cu privire la întrebarea 4 litera a) din cauza C‑403/08 – dreptul național sau dreptul Uniunii

65. Instanța de trimitere adresează mai întâi întrebarea dacă, în speță, calificarea memoriei de stocare intermediare drept reproducere reprezintă un aspect care intră sub incidența legislației naționale sau dacă aceasta rezultă în cele din urmă din Directiva 2001/29. Instanța își exprimă îndoielile în special cu privire la existența unei astfel de reproduceri în sensul legislației naționale.

66. Curtea a stabilit însă anterior că noțiunea „reproducere în parte” este o noțiune de drept al Uniunii care trebuie să primească o interpretare uniformă( ).

67. Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea dacă respectivele opere au fost reproduse în întregime sau parțial recurgându‑se la interpretarea articolului 2 din Directiva 2001/29/CE.

b) Cu privire la aplicarea dreptului de reproducere în ceea ce privește retransmisiile directe

68. Înainte de a putea răspunde la întrebările referitoare la reproducere, trebuie să se clarifice chestiunea dacă dreptul de reproducere se aplică efectiv retransmisiilor în direct.

69. Articolul 2 litera (e) din Directiva 2001/29 stabilește pentru organismele de radiodifuziune sau de televiziune un drept de a reproduce fixările programelor difuzate de acestea. Dreptul corespunzător al producătorilor de filme privește, conform articolului 2 litera (d), originalul și copiile filmelor lor.

70. QC Leisure și alții își exprimă îndoielile cu privire la faptul că, în cazul unei retransmisii în direct, există o înregistrare, un original sau o copie care ar fi reproduse. Această opinie se bazează probabil pe faptul că procesul de producție descris în cadrul trimiterii preliminare nu implică nicio înregistrare permanentă a transmisiei de pe care urmează să se difuzeze filmul.

71. În schimb, Comisia susține în mod convingător că și o retransmisie în direct se bazează practic pe o primă înregistrare, respectiv pe o înregistrare originală de pe care urmează să fie difuzate ulterior imaginile. Această fixare este creată cel puțin în memoria de stocare intermediară, în care sunt combinate diferitele unghiuri de vedere ale camerei, cu scopul de a crea programul ce urmează să fie ulterior difuzat.

72. Opinia exprimată de QC Leisure și alții ar dezavantaja în mod nerezonabil retransmisiile în direct comparativ cu difuzările înregistrărilor. O astfel de limitare a dreptului de reproducere ar putea fi de asemenea evitată cu ușurință, întrucât postul de emisie ar putea să integreze fără mari probleme o primă înregistrare permanentă a semnalului în cadrul procesului de producție.

73. Prin urmare, dreptul de reproducere se aplică, în egală măsură, unei retransmisii în direct.

c) Cu privire la întrebarea 4 litera b) din cauza C‑403/08 – reproducerea în memoria de stocare intermediară a receptorului

74. High Court întreabă mai întâi, referitor la articolul 2 din Directiva 2001/29, dacă instanța ar trebui să ia în considerare fragmentele programului în mod izolat sau programul ca întreg.

75. Articolul 2 din Directiva 2001/29 prevede dreptul de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte.

76. În favoarea luării în considerare a tuturor fragmentelor salvate temporar se poate invoca faptul că fragmentele în ansamblu pot fi reproduse doar în perspectiva de a oferi posibilitatea unei comunicări ulterioare a întregului program. Totuși, conform normelor aplicabile, în orice moment există doar patru imagini în memoria de stocare intermediară, precum și un foarte scurt fundal sonor ce corespunde acestor imagini. Prin urmare, nu se poate presupune că are loc o reproducere completă a programului. Totuși, chiar și cazul acestor fragmente extrem de limitate din punctul de vedere al conținutului este vorba despre o reproducere parțială.

77. QC Leisure și alții consideră că aceste imagini individuale și fragmente ale fundalului sonor nu ar putea fi considerate o reproducere a difuzării. Pentru a se putea vorbi despre o reproducere parțială în sensul articolului 2 din Directiva 2001/29, ar fi necesară, dimpotrivă, o reproducere a unei părți substanțiale a operei. Acest argument se întemeiază pe noțiunea de reproducere din dreptul intern și pe interpretarea acesteia.

78. Între timp, Curtea a interpretat însă deja noțiunea de reproducere prevăzută la articolul 2 litera (a) din Directiva 2001/29 în legătură cu un articol publicat într‑un ziar. Curtea a constatat că dreptul de autor cuprinde toate părțile operei care sunt o creație intelectuală proprie a autorului său( ). Curtea a exclus în schimb de la această protecție cuvintele considerate separat, întrucât creația intelectuală rezultă numai prin alegerea, dispunerea și combinarea acestor cuvinte( ). Această jurisprudență poate fi transpusă în speță.

79. Spre deosebire de cuvintele aleatorii, în speță, imaginile și fragmentele din fundalul sonor salvate temporar prezintă un caracter individual. Fiecare imagine se bazează pe o alegere specifică a cameramanului, respectiv a regizorului, și poate fi atribuită în mod clar difuzării respective. Într‑adevăr, nu ar trebui să existe niciun interes special cu privire la numărul deosebit de mare al respectivelor imagini separate, însă acestea, în ansamblul lor, constituie parte integrantă a creației intelectuale care se regăsește în emisiunea difuzată.

80. Dimpotrivă, în cadrul acestui proces, informația izolată privind culoarea diferiților pixeli este comparabilă cu o serie de cuvinte separate. Prin combinarea acestor informații iau naștere imaginile separate, cărora li se atribuie caracterul unei creații intelectuale proprii.

81. Așadar, în ipoteza în care cadre de date video și audio digitale sunt create în memoria unui decodor, se poate vorbi despre acte de reproducere, întrucât aceste cadre fac parte din creația intelectuală a autorului programului.

d) Cu privire la întrebarea 4 litera (c) din cauza C‑403/08 – reproducerea prin prezentarea pe un ecran de televizor

82. În sfârșit, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă prezentarea unui program pe un ecran de televizor reprezintă o reproducere.

83. Deși la prima vedere această întrebare este surprinzătoare, QC Leisure, FAPL și Comisia sunt de acord, în mod întemeiat, că această prezentare constituie de fapt o reproducere.

84. În principiu, acest lucru rezultă din aceleași motive precum ipoteza privind reproducerea în cazul stocării intermediare în memorie a imaginilor și a fragmentelor fundalului sonor. Pe ecranul de televizor este prezentată pentru un timp încă și mai scurt o imagine transmisă, în timp ce, în plus, se reproduce secțiunea corespunzătoare a fundalului sonor.

85. Prin urmare, prezentarea unei emisiuni pe ecranul de televizor reprezintă de asemenea o reproducere.

2. Cu privire la întrebarea 5 din cauza C‑403/08 – limitarea dreptului de reproducere

86. Prin intermediul întrebării 5 adresate în cauza C‑403/08 ar trebui să se clarifice dacă reproducerile identificate în răspunsul la cea de a patra întrebare sunt excluse, în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2001/29, de la dreptul de reproducere al autorului.

87. Articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2001/29 exclude de la dreptul de reproducere anumite procese limitate din punct de vedere tehnic. Această excepție presupune trei condiții cumulative, ceea ce înseamnă că nerespectarea unei singure condiții are drept consecință faptul că actul de reproducere intră totuși sub incidența dreptului de reproducere prevăzut la articolul 2 din directivă( ).

88. În primul rând, trebuie să fie vorba despre acte temporare de reproducere tranzitorii sau accesorii, care constituie o parte integrantă și esențială a unui proces tehnic. Un act nu poate fi calificat drept „tranzitoriu”, în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2001/29, decât dacă durata existenței sale este limitată la ceea ce este necesar pentru buna funcționare a procesului tehnic vizat, fiind subînțeles faptul că acest proces trebuie să fie automatizat în așa fel încât să șteargă actul în mod automat, fără intervenția omului, de îndată ce funcția sa de a permite realizarea unui astfel de proces tehnic a fost îndeplinită( ). Aceasta este situația în speță. Reproducerile în memorie și pe ecranul de televizor sunt provizorii și accesorii. Acestea reprezintă de asemenea o parte integrantă și esențială a unui proces tehnic care asigură comunicarea difuzării.

89. În al doilea rând, scopul actului trebuie să fie o transmitere, în cadrul unei rețele între terți, de către un intermediar sau o utilizare licită. După cum a arătat deja instanța de trimitere, caracterul licit sau lipsa acestuia nu ar putea să rezulte din aspectul dacă titularul dreptului a consimțit ca reproducerile respective să fie realizate în scopul menționat. Motivul pentru aceasta este că o reproducere cu consimțământul titularului dreptului nu ar avea nevoie de niciun fel de excepție. Elementul decisiv pentru acest punct este, prin urmare, răspunsul la alte întrebări, și anume în special dacă libertățile fundamentale și/sau Directiva 93/83 justifică un drept la recepționarea difuzării (în acest sens, a se vedea în continuare secțiunile C și D), precum și dacă dreptul de comunicare publică este aplicabil (în acest sens, a se vedea considerațiile de la punctul 3 de mai jos).

90. În al treilea rând, actele de reproducere nu trebuie să aibă o semnificație economică de sine stătătoare. Problema dacă reproducerile identificate la întrebarea a patra au o astfel de semnificație constituie obiectul celei de a cincea întrebări adresate în cauza C‑403/08.

91. Excepția prevăzută la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2001/29 trebuie să facă obiectul unei interpretări restrictive, deoarece aceasta constituie o derogare de la principiul general consacrat la articolul 2( ). Aceasta este situația cu atât mai mult cu cât excepția amintită trebuie interpretată în lumina articolului 5 alineatul (5) din Directiva 2001/29, potrivit căruia toate excepțiile prevăzute la articolul 5 se aplică numai în anumite cazuri speciale, care nu afectează exploatarea normală a operei sau a altui obiect protejat și nu aduc atingere în mod nejustificat intereselor legitime ale titularului dreptului( ).

92. Toate condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2001/29 sunt stabilite cu scopul de a facilita actele de reproducere, care constituie o condiție pentru exploatarea efectivă. Comisia a ilustrat acest lucru în Propunerea de directivă, prin exemplul privind transmiterea, la solicitarea unei bănci de date din Germania, a unei înregistrări video la cerere către un calculator privat din Portugalia, care necesita cel puțin 100 de acte de salvare în memorie( ).

93. Asemenea acte de reproducere nu au, în principiu, nicio altă valoare de sine stătătoare în afară de semnificația economică a exploatării. În anumite împrejurări, acestea au o semnificație economică ce corespunde exploatării, întrucât, în cazul în care, de exemplu, un act de reproducere nu este efectuat în scopul transmiterii, nu este posibilă nici exploatarea de la capătul lanțului de transmitere. Această semnificație economică este însă total dependentă de exploatarea preconizată, astfel încât ea nu este de sine stătătoare.

94. În consecință, reproducerile care sunt create în memoria unui decodor nu au o semnificație economică de sine stătătoare.

95. În schimb, reproducerea care este realizată pe ecranul unui televizor are cu siguranță o semnificație economică de sine stătătoare. Aceasta constituie într‑adevăr obiectul exploatării difuzării. Din punctul de vedere al dreptului de autor, exploatarea drepturilor asupra emisiunilor are legătură cu însuși dreptul de difuzare, întrucât autorul dobândește dreptul de a se opune difuzării. Semnificația economică a unei difuzări se bazează totuși, de regulă, pe recepționarea acesteia. În cazul retransmisiilor din speță, acest lucru este evident pentru abonați, fiind însă de asemenea valabil în cazul difuzărilor finanțate prin publicitate. Chiar și posturile de emisie publice, care sunt finanțate prin redevențe sau de la bugetul de stat, trebuie să își justifice în mod practic finanțarea cel puțin printr‑un nivel corespunzător al audienței.

96. Prin urmare, copiile tranzitorii ale unei opere create pe un ecran de televizor conectat la un decodor au o semnificație economică de sine stătătoare.

97. Instanța de trimitere detaliază întrebarea 5 litera (b), solicitând să se stabilească dacă este relevant aspectul dacă, în fapt, (i) copiile tranzitorii au sau nu au o valoare intrinsecă; (ii) dacă respectivele copii tranzitorii cuprind o mică parte a unei colecții de opere și/sau alte elemente care de altfel pot fi utilizate fără încălcarea dreptului de autor; sau (iii) dacă titularul unei licențe exclusive acordate de către titularul de drepturi într‑un alt stat membru a primit deja o remunerație pentru utilizarea operei în acel stat membru.

98. La subpunctul (i) s‑a răspuns deja: copiile tranzitorii din memoria de stocare intermediară nu au o valoare intrinsecă, în schimb copiile tranzitorii de pe ecranul unui televizor au o astfel de valoare.

99. Subpunctul (ii) se referă la posibilitatea ca numai anumite părți ale difuzării să fie protejate. Această teză poate fi considerată ca fiind întemeiată din perspectiva comunicării către public( ), însă, în cazul dreptului de reproducere examinat în speță, acest lucru este, dimpotrivă, îndoielnic( ). În cazul în care instanța de trimitere ar trebui să ajungă totuși la concluzia că doar anumite părți ale difuzării sunt protejate, acest lucru nu ar avea niciun efect în privința aplicării articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2001/29. S‑ar lua în schimb în considerare reglementările naționale de transpunere a articolului 5 alineatul (3) litera (i) din Directiva 2001/29. În consecință, statele membre pot să prevadă excepții sau limitări ale dreptului de reproducere pentru includerea accidentală a unei opere sau a unui alt obiect protejat în alt material.

100. Subpunctul (iii) subliniază în final elementul decisiv al ambelor trimiteri preliminare, și anume remunerația pentru utilizarea operei într‑un alt stat membru. Dat fiind faptul că semnificația economică de sine stătătoare a copiei unui program pe un ecran de televizor coincide cu interesul de a recepționa acest program, se pune problema dacă remunerația plătită pentru recepționarea acestui program într‑un stat membru justifică dreptul de a recepționa programul respectiv în alt stat membru. Acest aspect constituie obiectul următoarelor întrebări privind Directiva 93/83 (a se vedea în continuare secțiunea C) și libertățile fundamentale (a se vedea în continuare secțiunea D). Aplicarea articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2001/29 nu este influențată totuși de acest aspect.

101. În concluzie, cu privire la întrebarea 5 în cauza C‑403/08, se poate constata că respectivele copii tranzitorii ale unei opere create pe un ecran de televizor conectat la decodor au o semnificație economică de sine stătătoare în sensul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2001/29, spre deosebire de copiile tranzitorii create în memoria unui decodor, care nu au o astfel de semnificație.

3. Cu privire la comunicarea ulterioară către public

102. Prin intermediul întrebării 6 adresate în cauza C‑403/08 ar trebui să se clarifice dacă transmiterea meciurilor de fotbal difuzate în direct în localuri încalcă dreptul exclusiv de comunicare publică a operelor protejate în sensul articolului 3 din Directiva 2001/29.

a) Cu privire la admisibilitatea întrebării

103. Ar putea să existe îndoieli cu privire la relevanța și, prin urmare, la admisibilitatea acestei întrebări. Motivul în favoarea acestei ipoteze este că, potrivit instanței de trimitere, articolul 72 din Actul privind drepturile de autor și brevetele (Copyright, Designs and Patents Act) permite, în principiu, transmiterea publică a unui program de televiziune în cazul în care realizatorul nu solicită o redevență în acest scop. Chiar și în situația în care o astfel de realizare nu ar fi incompatibilă cu articolul 3 din Directiva 2001/29, o directivă nu poate totuși, prin ea însăși, să creeze drepturi și obligații în sarcina unui particular și, prin urmare, nu poate fi invocată ca atare împotriva sa( ).

104. Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul cooperării între Curte și instanțele naționale, numai instanța națională care este sesizată cu acțiunea principală și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească pe care urmează să o pronunțe are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții( ). Astfel, în cazul în care întrebările adresate se referă la interpretarea dreptului Uniunii, Curtea are în principiu obligația să se pronunțe asupra acestora( ) și, prin urmare, întrebările preliminare adresate de instanțele naționale beneficiază de o prezumție de pertinență. Or, această prezumție de pertinență nu poate fi înlăturată decât în cazuri excepționale, atunci când apare în mod evident că interpretarea solicitată a dispozițiilor dreptului Uniunii Europene menționate în aceste întrebări este în mod evident de natură ipotetică( ). În această situație, întrebarea ar fi inadmisibilă.

105. În speță, se pare că există într‑adevăr, în temeiul legislației naționale, un drept extins de a transmite gratuit programul de televiziune în mod public, drept care nu cuprinde însă toate părțile componente ale programului. Fragmentele muzicale sunt în special exceptate de la acest drept. În plus, nu trebuie exclus faptul că o interpretare conformă articolului 3 din Directiva 2001/29 a acestei reglementări permite limitarea suplimentară a acestui drept.

106. Prin urmare, întrebarea nu este în mod evident lipsită de relevanță pentru soluționarea litigiului și este, așadar, admisibilă.

b) Cu privire la întrebare

107. În consecință, trebuie să se analizeze dacă o comunicare publică în sensul articolului 3 din Directiva 2001/29 există în cazul în care se transmite într‑un local un meci de fotbal difuzat în direct. Mai întâi trebuie să se limiteze cercul operelor protejate, iar ulterior trebuie să se examineze aplicabilitatea articolului 3 alineatul (1).

i) Cu privire la operele protejate

108. Articolul 3 din Directiva 2001/29 impune adoptarea drepturilor exclusive de a autoriza sau de a interzice anumite acte cu privire la operele autorilor. Alineatul (1) privește drepturile autorilor, iar alineatul (2) drepturile anumitor persoane suplimentare, în special producătorii de filme [litera (c)] și organismele de radiodifuziune sau de televiziune [litera (d)].

109. Cele două alineate nu conțin aceleași drepturi. Alineatul (1) acordă dreptul de comunicare publică a operelor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment. Dreptul prevăzut la alineatul (2) este aplicabil numai în cazul în care oricine poate avea acces la operele vizate din orice loc și în orice moment.

110. Din notele explicative privind Propunerea de directivă 2001/29 se poate deduce faptul că accesul în orice loc și în orice moment al oricărei persoane are drept scop să acopere transmisia la cerere, care nu prezintă relevanță în speță( ). Transmisiile care nu sunt interactive, așadar, recepționarea clasică a programului de televiziune, nu ar trebui să intre sub incidența articolului 3 alineatul (2). Acestora ar trebui să li se aplice în continuare dispozițiile existente, adică articolul 8 din Directiva 2006/115 și articolul 4 din Directiva 93/83( ).

111. Potrivit articolului 8 alineatul (3) din Directiva 2006/115, organismele de radiodifuziune dobândesc dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice retransmiterea emisiunilor lor prin intermediul undelor radioelectrice, precum și comunicarea publică a emisiunilor lor în cazul în care această comunicare este făcută în locuri accesibile publicului prin plata unei taxe de intrare. În acțiunile principale nu s‑a cerut însă plata unei taxe de intrare.

112. Nu există niciun indiciu cu privire la existența unei reglementări speciale a retransmiterii interactive a filmelor. În măsura în care transmisia meciurilor de fotbal ar fi considerată drept film, s‑ar putea lua, așadar, în considerare cel mult o reglementare națională referitoare la dreptul de comunicare către public.

113. Prin urmare, în stadiul actual al dreptului Uniunii nu există drepturi de protecție extinse referitoare la comunicarea publică a unei emisiuni fără plata unei taxe de intrare. Dimpotrivă, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 acordă drepturi doar cu privire la operele protejate din perspectiva dreptului de autor, care sunt retransmise odată cu difuzarea emisiunii. În speță, s‑ar putea face referire la imnul Premier League, care este transmis în legătură cu difuzarea, însă și la diferite alte opere menționate în trimiterea preliminară.

114. Conform articolului 12 alineatul (2) din Directiva 2001/29, precum și articolului 14 din Directiva 2006/115, protecția drepturilor conexe dreptului de autor prevăzută de directivele respective păstrează intactă și nu aduce atingere protecției acestor opere. Instanța de trimitere va trebui să examineze totuși dacă este posibil ca aceste opere să intre sub incidența reglementărilor naționale de transpunere a articolului 5 alineatul (3) litera (i) din Directiva 2001/29. Conform acestui articol, statele membre pot să prevadă excepții sau limitări ale dreptului de comunicare publică în cazul includerii accidentale a unei opere sau a unui alt obiect protejat în alt material.

115. Prin urmare, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 prezintă interes numai în măsura în care, concomitent cu meciurile de fotbal transmise în localuri, sunt retransmise opere în privința cărora dreptul Regatului Unit nu prevede nicio excepție de la utilizarea dispozițiilor prin care este transpus articolul 3 alineatul (1).

ii) Cu privire la aplicabilitatea articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29

116. În legătură cu operele care intră sub incidența articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 trebuie să se examineze dacă transmiterea acestora într‑un local constituie o „comunicare publică, prin cablu sau fără cablu”.

117. Difuzarea prin satelit reprezintă deja, în principiu, o comunicare publică a operelor protejate. Trebuie să se considere că titularii drepturilor în cauză și‑au exprimat consimțământul. În schimb, se ridică problema dacă proiectarea emisiunii într‑un local, în locul difuzării acesteia în scopuri casnice sau private, este o transmitere publică ulterioară, care necesită acordul suplimentar – care lipsește în speță – al titularului dreptului.

118. Curtea a admis deja existența, în cazuri care par similare, și anume în cazul transmiterii unor emisiuni de televiziune în interiorul unui hotel, a unei comunicări publice ulterioare( ). În principiu, este imaginabil că vizitatorii unui local, la fel ca vizitatorii unui hotel, trebuie considerați ca fiind un număr nedeterminat de telespectatori potențiali, care constituie un nou public în raport cu destinatarii privați( ). În continuare, Curtea a subliniat că respectiva comunicare în hoteluri servește unui scop comercial( ). Administratorii localurilor urmăresc cu siguranță astfel de scopuri în cazul transmiterii unor emisiuni de fotbal. Iar autorii au, în principiu, interesul de a participa la câștigul care este obținut din utilizarea comercială a operelor lor.

119. Practica comercializării cartelelor de decodoare urmează această logică, întrucât organismele de radiodifuziune sau de televiziune solicită localurilor achitarea unei taxe ridicate pentru utilizarea cartelelor de decodoare, permițând în același timp clienților privați să utilizeze cartelele lor doar în scopuri casnice sau private.

120. Totuși, trebuie să se examineze dacă se poate admite într‑adevăr existența unei comunicări publice în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29. În favoarea acestei ipoteze se poate invoca interpretarea reglementărilor de drept internațional. Considerentul (23) arată însă, în contextul genezei articolului 3 alineatul (1), că legiuitorul Uniunii nu a dorit să creeze drepturi ale autorilor în legătură cu proiectarea publică gratuită a unei transmisii televizate.

Cu privire la Convenția de la Berna

121. Din articolul 11a alineatul (1) din Convenția de la Berna se pot deduce anumite criterii cu privire la noțiunea de comunicare publică. La punctele (i)-(iii), această dispoziție conferă autorilor dreptul exclusiv de a autoriza trei forme diferite de comunicare publică a operelor lor:

(i) radiodifuzarea operelor lor și comunicarea publică a acestora prin orice alt mijloc servind la difuzarea fără fir a semnalelor, a sunetelor sau a imaginilor;

(ii) orice comunicare publică, fie prin fir, fie fără fir, a operei radiodifuzate, când această comunicare este făcută printr‑un alt organism decât cel de origine;

(iii) comunicarea publică a operei radiodifuzate prin difuzor sau prin orice alt instrument asemănător, transmițător de semnale, de sunete sau de imagini.

122. Conform Ghidului Convenției de la Berna( ) – document interpretativ elaborat de OMPI, care nu are forță juridică obligatorie, însă contribuie la interpretarea convenției menționate –, articolul 11a alineatul (1) punctul (iii) este aplicabil: comunicării publice a operei radiodifuzate prin difuzor sau prin orice alt instrument asemănător, transmițător de semnale, de sunete sau de imagini. Această dispoziție ar trebui să acopere tocmai proiectarea programelor de radio sau de televiziune în spații în care se reunesc oameni: cafenele, restaurante, hoteluri, magazine mari, trenuri sau avioane( ).

123. Comunicarea publică ar consta în faptul că difuzarea în mod exclusiv a operelor protejate este transmisă pe ecran publicului prezent.

124. Uniunea nu este parte la Convenția de la Berna, însă și‑a asumat obligația, împreună cu statele membre, prin articolul 9 alineatul (1) din Acordul TRIPS și prin articolul 1 alineatul (4) din Tratatul OMPI privind drepturile de autor, să respecte prevederile articolelor 1-21 din Convenția de la Berna. Prin urmare, transpunerea articolului 11a alineatul (1) punctul (iii) din Convenția de la Berna în dreptul comunitar face parte din obligațiile de drept internațional ale Uniunii.

125. În plus, articolul 14 alineatul (3) din Acordul TRIPS prevede în mod explicit că organismele de radiodifuziune au dreptul să interzică comunicarea către public a programelor lor de televiziune atunci când aceasta este întreprinsă în lipsa unei autorizații din partea acestora. Statele care nu acordă astfel de drepturi organismelor de radiodifuziune trebuie să acorde titularilor dreptului de autor asupra conținutului programelor cel puțin posibilitatea de a împiedica efectuarea actelor menționate anterior, sub rezerva dispozițiilor Convenției de la Berna.

126. Așadar, în acțiunile principale ar trebui să fie admisă existența unei comunicări publice.

Cu privire la voința legiuitorului

127. Propunerea de directivă 2001/29 a Comisiei avea într‑adevăr ca obiectiv transpunerea articolului 11a alineatul (1) punctul (iii) din Convenția de la Berna în dreptul Uniunii, însă Consiliul și Parlamentul European nu au urmat punctul de vedere al acesteia. Dimpotrivă, acestea nu au dorit să instituie niciun fel de drepturi ale autorilor în legătură cu comunicarea publică gratuită a operelor ca parte a unei transmisii televizate.

128. Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 nu vizează transpunerea articolului 11a din Convenția de la Berna. Din notele explicative referitoare la propunerea de directivă a Comisiei se poate deduce însă faptul că prin articolul 3 din directivă trebuia să se transpună articolul 8 din Tratatul OMPI privind drepturile de autor, a cărui formulare este în mare măsură identică( ). Acest articol nu abordează în mod explicit comunicarea publică prin proiectarea către public. Totuși, dat fiind faptul că acest tratat solicită respectarea articolului 11a din Convenția de la Berna, ar fi rațional ca noțiunea de comunicare publică prevăzută la articolul 8 din Tratatul OMPI privind drepturile de autor să fie interpretată în același mod precum articolul 11a din Convenția de la Berna.

129. În consecință, din notele explicative ale Comisiei referitoare la propunerea de directivă rezultă că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 ar trebui să acopere toate formele de comunicare publică( ). Acestea ar include cele trei forme de comunicare publică menționate la articolul 11a din Convenția de la Berna.

130. Cu toate acestea, Comisia și QC Leisure susțin că articolul 3 din Directiva 2001/29 nu ar transpune articolul 11a alineatul (1) punctul (iii) din Convenția de la Berna. Astfel, acestea se bazează, în mod întemeiat, pe dezbaterile privind directiva care au avut loc în urma propunerii Comisiei și care au condus la adoptarea considerentului (23).

131. La prima lectură, Parlamentul European a propus deja ca articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 să nu fie extins la „reprezentări și execuții directe”( ). Comisia a modificat propunerea sa în mod corespunzător( ). Consiliul nu a preluat efectiv propunerea modificată a Comisiei, însă anumite state membre au impus în locul acesteia limitările conținute în cea de a doua-cea de a patra teză ale considerentului (23)( ), pe care le invocă și instanța de trimitere.

132. Potrivit celei de a doua teze a considerentului (23) din Directiva 2001/29, dreptul de autor aplicabil comunicării publice trebuie înțeles în sens larg, ca acoperind orice comunicare către public care nu este prezent în locul de proveniență a comunicării. Cea de a treia teză precizează că acest drept include orice transmisie sau retransmisie, de orice natură, a unei opere către public, prin cablu sau fără cablu, inclusiv radiodifuziunea. În cea de a patra și ultimă teză se precizează că acest drept nu ar trebui să includă niciun alt act.

133. Privite împreună, din aceste trei teze reiese faptul că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 ar trebui să transpună doar articolul 11a alineatul (1) punctele (i) și (ii) din Convenția de la Berna, și anume dispozițiile privind radiodifuziunea și comunicarea publică realizată de un alt organism decât organismul de radiodifuziune sau de televiziune inițial. În acest caz, se iau în considerare locuri diferite și o transmisie prin cablu sau fără cablu.

134. Comunicarea publică a operelor difuzate prin difuzor sau prin orice alt instrument asemănător, transmițător de semnale, de sunete sau de imagini în sensul articolului 11a alineatul (1) punctul (iii) din Convenția de la Berna, are loc în schimb, în mod obișnuit, la locul de proveniență a comunicării. Nu se realizează astfel o transmisie.

135. Acest efect restrictiv al considerentului (23) al Directivei 2001/29 a făcut de asemenea obiectul dezbaterii din Consiliu și a fost, așadar, cunoscut de legiuitor. Președinția Consiliului a susținut ferm că alte acte, în afara celor menționate în acest considerent, în special punerea la dispoziție a calculatoarelor în săli de internet café sau în biblioteci, nu sunt acoperite( ). Delegația italiană a ridicat în această privință chiar întrebarea dacă ar fi adecvat să se excludă articolul 11a alineatul (1) punctul (iii) din Convenția de la Berna din domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29( ).

136. Limitarea domeniului de aplicare al articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 este confirmată de faptul că diferite reglementări internaționale, europene și naționale ar putea crea impresia că programele de televiziune ar putea fi, în principiu, transmise în localuri fără consimțământul titularilor drepturilor.

137. La nivelul dreptului Uniunii, trebuie menționat în special articolul 8 alineatul (3) din Directiva 2006/115, care prevede posibilitatea ca organismul de radiodifuziune sau de televiziune să se opună difuzării doar în cazul în care se solicită o taxă de intrare. Această reglementare nu reprezintă o situație izolată, ea fiind conformă articolului 13 litera (d) din Convenția internațională de la Roma pentru protecția artiștilor interpreți sau executanți, a producătorilor de fonograme și a organismelor de radiodifuziune din 26 octombrie 1961. Uniunea nu este, într‑adevăr, parte la această convenție, care prevede la articolul 24 doar participarea statelor, însă statele membre trebuie să adere la aceasta, astfel cum se prevede la articolul 5 alineatul (1) litera (c) din Protocolul nr. 28 la Acordul privind Spațiul Economic European, privind proprietatea intelectuală( )( ).

138. În mod corespunzător, articolul 72 din Copyright, Designs and Patents Act prevede că, în Regatul Unit, programele de televiziune pot fi vizualizate, în principiu, în cazul în care nu se plătește o taxă de intrare. În Germania, există, desigur, o reglementare similară cu privire la drepturile organismelor de radiodifuziune( ), însă în ceea ce privește autorii, articolul 11a alineatul (1) punctul (iii) din Convenția de la Berna este transpus prin articolul 22 din Urheberrechtsgesetz( ).

139. Astfel, până în prezent, legiuitorul comunitar nu a dorit să transpună în dreptul Uniunii articolul 11a alineatul (1) punctul (iii) din Convenția de la Berna și articolul 14 alineatul (3) din Acordul TRIPS. Din acest motiv, decizia menționată trebuie respectată în special întrucât drepturile rezultate din articolul 11a alineatul (1) punctul (iii) ale autorilor nu sunt invocate împotriva autorităților publice, ci restricționează în mod obligatoriu drepturile altor persoane în raporturile de drept privat.

140. Aspectul dacă articolul 11a alineatul (1) punctul (iii) din Convenția de la Berna sau articolul 14 alineatul (3) din Acordul TRIPS se aplică în mod direct nu constituie obiectul trimiterii preliminare; dispozițiile Acordului TRIPS nu sunt de natură să creeze pentru particulari drepturi pe care aceștia să le poată invoca în mod direct în fața instanței în temeiul dreptului Uniunii( ), iar Curtea nu s‑a pronunțat până în prezent cu privire la aplicarea directă a Convenției de la Berna ca parte a dreptului Uniunii( ).

141. Cu toate acestea, unele părți interpretează cauzele legate de hoteluri în sensul că Curtea consideră totuși că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 transpune articolul 11a alineatul (1) punctul (iii) din Convenția de la Berna. Curtea se întemeiază în special pe observațiile cuprinse în Ghidul OMPI referitoare la prevederea amintită( ). Aceasta constată că Directiva 2001/29 s‑ar aplica oricărei comunicări a operelor protejate( ).

142. Considerentul (23) al Directivei 2001/29 nu a făcut obiectul cauzelor referitoare la hoteluri. Aceste decizii priveau în special o altă situație, și anume comunicarea în sensul articolului 11a alineatul (1) punctul (ii) din Convenția de la Berna, adică o comunicare realizată de un organism de retransmisie care este diferit de organismul de radiodifuziune original( ). O astfel de comunicare se adresează în mod obișnuit unui public care nu este prezent în locul de proveniență a comunicării. Prin urmare, Curtea nu a stabilit în aceste cazuri dacă articolul 11a alineatul (1) punctul (iii) din Convenția de la Berna este transpus prin articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.

143. Astfel, articolul 3 alineatul (1) coroborat cu considerentul (23) al Directivei 2001/29 trebuie interpretat în sensul că acesta vizează doar comunicarea operelor către un public care nu este prezent în locul de proveniență a comunicării.

Cu privire la aplicarea comunicării în cazul emisiunilor în baruri

144. În cazul în care proprietarul unui bar prezintă clienților săi programul de televiziune la un televizor, în ceea ce privește actul său, se poate considera, în principiu, că publicul relevant se află în locul de proveniență a comunicării. Comunicarea are drept origine ecranul televizorului.

145. Astfel, instanța de trimitere, la litera (b) punctul (iii) a întrebării 6, aduce în discuție chestiunea dacă semnalul de difuzare televizată este recepționat printr‑o antenă sau printr‑o antenă parabolică situată pe acoperișul localului unde este situat televizorul sau anexată acestuia. Totuși, acest aspect nu poate fi relevant. Din punct de vedere practic, orice formă de comunicare necesită o asemenea transmitere a semnalelor între antenă, decodor și ecranul televizorului, precum și în interiorul acestor aparate( ). Prin urmare, aceste condiții de ordin tehnic pe care trebuie să le îndeplinească fiecare comunicare sunt atribuite în continuare emisiunii de radiodifuziune originale.

146. Situația ar fi eventual diferită în cazul în care semnalul nu ar fi retransmis către un aparat de recepție, ci – precum în cazul hotelurilor – ar fi partajat între mai multe aparate de recepție diferite. Aparatul distribuitor ar putea fi astfel considerat drept loc de proveniență a acestei comunicări, iar recepționarea ar avea loc într‑un loc diferit. Acest lucru ar constitui – precum în cazul hotelurilor – o transmisie ulterioară, prin cablu sau fără cablu, pe care legiuitorul chiar nu dorea să o excepteze de la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.

147. Prin urmare, răspunsul la întrebarea 6 în cauza C‑403/08 este că o operă protejată prin dreptul de autor nu este comunicată către public, prin cablu sau fără cablu, în sensul articolului 3 din Directiva 2001/29, în ipoteza în care o difuzare prin satelit este recepționată într‑un local comercial (de exemplu, un bar) și comunicată sau prezentată gratuit în respectivul local, prin intermediul unui singur ecran de televizor și a unor difuzoare, publicului din respectivul local.

C – Cu privire la Directiva 93/83

148. Prima parte a întrebării 7 în cauza C‑403/08 privește chestiunea dacă este compatibil cu Directiva 93/83 faptul ca legislația națională privind dreptul de autor să prevadă că, atunci când copiile tranzitorii ale operelor cuprinse într‑o difuzare prin satelit sunt create într‑un decodor prin satelit sau pe un ecran de televizor, există o încălcare a dreptului de autor în temeiul legislației țării de recepție a difuzării. Instanța întreabă de asemenea dacă situația se modifică în cazul în care difuzarea este decodată prin utilizarea unei cartele de decodor prin satelit care a fost furnizată de prestatorul unui serviciu de difuzare prin satelit într‑un alt stat membru, cu condiția ca utilizarea cartelei de decodor prin satelit să fie autorizată numai în acel alt stat membru.

149. Potrivit articolului 2 din Directiva 93/83, statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorului de a autoriza comunicarea publică prin satelit a operelor protejate prin dreptul de autor.

150. Conform articolului 1 alineatul (2) litera (b) din Directiva 93/83, actul de comunicare publică prin satelit are loc numai în statul membru în care, sub controlul și responsabilitatea organismului de radiodifuziune sau de televiziune, semnalele purtătoare de programe sunt introduse într‑un lanț neîntrerupt de comunicare conducând la satelit și revenind spre pământ.

151. În speță ar fi vorba despre Grecia. Semnalele către satelit sunt transmise din această țară și revin pe teritoriul său. În schimb, cartele de decodoare arabe nu intră sub incidența Directivei 93/83.

152. Aceste dispoziții nu par să releve niciun aspect cu privire la recepționarea transfrontalieră a transmisiilor prin satelit – în special cu privire la recepționarea semnalelor grecești în baruri din Regatul Unit. Din considerentul (14) al Directivei 93/83 rezultă totuși faptul că această reglementare ar trebui să împiedice aplicarea cumulativă a mai multor legislații naționale în cazul unui singur act de transmisie.

153. Astfel cum se menționează în considerentul (7) al Directivei 93/83, exista chiar înainte de adoptarea directivei o incertitudine juridică cu privire la problema dacă difuzarea printr‑un satelit ale cărui semnale pot fi primite direct afectează drepturile numai în țara de emisie sau în toate țările de recepție în ansamblu. Prin urmare, un cumul nu ar condiționa doar aplicarea concomitentă a unui număr diferit de ordini juridice. În plus, drepturile de difuzare în diferite state membre ar putea să aparțină unor titulari diferiți. În consecință, un cumul ar putea afecta în mod considerabil difuzarea prin satelit sau ar putea chiar să o facă imposibilă.

154. Prin urmare, conform considerentului (15) al Directivei 93/83, această directivă ar trebui să asigure că drepturile de difuzare sunt acordate în temeiul leg