CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

ELEANOR SHARPSTON

prezentate la 30 mai 2013 ( 1 )

Cauza C‑50/12 P

Kendrion NV

împotriva

Comisiei Europene

„Recurs — Concurență — Înțelegere — Sectorul sacilor industriali din plastic — Amenzi — Încălcarea de către Tribunal a dreptului fundamental la un proces echitabil într‑un termen rezonabil”

Prefață

1. La 16 noiembrie 2011, Tribunalul a pronunțat trei hotărâri distincte ( 2 ) de respingere a unor cereri diferite prin care se solicita anularea deciziei Comisiei în cazul COMP/38354 – Saci industriali ( 3 ). În această decizie, Comisia a constatat că a existat o încălcare gravă și de durată a ceea ce era la momentul respectiv articolul 81 CE (în prezent articolul 101 TFUE) și a aplicat amenzi substanțiale mai multor filiale și societăților-mamă ale acestora. Prezenta cauză reprezintă unul dintre recursurile formulate împotriva acestor hotărâri ale Tribunalului ( 4 ).

2. Ridicând în același timp probleme noi de drept al concurenței, aceste recursuri se întemeiază pe obiecții conform cărora Tribunalul nu s‑a pronunțat într‑un termen rezonabil în acțiunile cu care a fost sesizat. Pentru acest motiv, Curții îi revine în mod evident sarcina de a încerca să soluționeze cu celeritate recursurile menționate. Pentru a putea îndeplini această cerință, având de asemenea în vedere timpul necesar traducerii, am împărțit în felul următor între cele trei concluzii aspectele pe care le vom aborda.

3. Dispozițiile legislative principale, alături de descrierea înțelegerii, de procedura care a determinat adoptarea deciziei Comisiei și de amenzile aplicate figurează la punctele 6-34 din Concluziile noastre prezentate în cauza Gascogne Sack Deutschland ( 5 ). Întrucât în cadrul fiecărui recurs sunt invocate aspecte relativ diferite cu privire la condițiile în care societățile‑mamă sunt sau nu sunt responsabile de acțiunile filialelor pe care le dețin integral, această problemă este dezbătută în cuprinsul fiecăreia dintre cele trei concluzii. Analiza aspectelor legate de motivul întemeiat pe faptul că Tribunalul nu s‑a pronunțat într‑un termen rezonabil (în special criteriile pentru stabilirea existenței unei întârzieri excesive și eventualele reparații care pot fi acordate în ipoteza în care s‑a produs o astfel de întârziere) este cuprinsă în Concluziile noastre prezentate în cauza Groupe Gascogne, la punctele 70-150 ( 6 ). Examinarea argumentelor detaliate prezentate de fiecare recurentă în legătură cu (de exemplu) caracterul adecvat al motivării hotărârilor Tribunalului se va regăsi, bineînțeles, în cuprinsul Concluziilor respective, prezentate în cadrul fiecărui recurs ( 7 ).

Introducere

4. Kendrion NV (denumită în continuare „Kendrion”) și fosta sa filială, Fardem Packaging BV (denumită în continuare „Fardem”), sunt două dintre cele 25 de întreprinderi destinatare ale deciziei în litigiu. Kendrion (cunoscută în momentul respectiv sub denumirea de Schuttersveld) a achiziționat Fardem la 8 iunie 1995, dobândind 100 % din capitalul social al acesteia. În 2003, Fardem a părăsit grupul Kendrion, întrucât a fost cumpărată de angajații Fardem.

5. Fardem a admis că a participat la înțelegere. Kendrion a negat că ar fi exercitat o influență decisivă asupra Fardem sau că ar fi controlat comportamentul acesteia. Comisia nu a admis argumentele prezentate de Kendrion. Ea a apreciat că Kendrion era responsabilă în solidar, pentru perioada cuprinsă între 8 iunie 1995 și 26 iunie 2002, pentru activitățile desfășurate de filiala sa.

6. Problema ridicată în prezentul recurs privește noțiunea „întreprindere” în sensul normelor de concurență și în special principiul că societățile‑mamă răspund pentru încălcările săvârșite de filialele pe care le dețin integral ( 8 ). Identitatea întreprinderii are consecințe importante asupra stabilirii cuantumului oricăror amenzi aplicate, în special în ceea ce privește aplicarea plafonului de 10 % din cifra de afaceri (denumit în continuare „plafonul de 10 %”) prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 ( 9 ). Aplicarea acestei dispoziții dă naștere unor probleme dificile atunci când întreprinderea care a săvârșit încălcarea nu mai există în aceeași formă în momentul în care se calculează limita superioară a amenzii.

7. De asemenea, s‑a ridicat problema dacă a existat o întârziere nejustificată în pronunțarea unei hotărâri în cauza cu care a fost sesizat Tribunalul.

Decizia în litigiu

Introducere

8. Întreprinderea considerată răspunzătoare pentru încălcarea articolului 101 TFUE trebuie definită prin identificarea uneia sau a mai multor persoane juridice care reprezintă întreprinderea în cauză. Potrivit unei jurisprudențe constante, comportamentul unei filiale poate fi imputat societății sale mamă, în special în cazul în care filiala nu își stabilește în mod independent politica comercială. În aceste condiții, societatea‑mamă și filiala acesteia formează o singură întreprindere în sensul articolului 101 TFUE. Comisia poate adresa societății‑mamă o decizie prin care să impună o amendă fără a fi obligată să stabilească implicarea individuală a acesteia în săvârșirea încălcării. În cazul în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul social al filialei sale, există o prezumție că societatea‑mamă este în măsură să exercite o influență decisivă asupra filialei sale și o prezumție relativă că aceasta exercită efectiv o astfel de influență (denumită în continuare „prezumția de influență decisivă”).

Identificarea întreprinderii

9. În considerentele (577)-(583) ale deciziei în litigiu, Comisia a menționat principiile pe care le‑a aplicat pentru a identifica destinatarii deciziei. După ce a amintit prezumțiile pe care tocmai le‑am descris, Comisia a explicat în considerentul (582) că, în cazul în care o întreprindere încalcă articolul 101 TFUE și ulterior înstrăinează filiala care s‑a angajat efectiv în practicile anticoncurențiale și se retrage ea însăși de pe piața relevantă, această societate‑mamă continuă să răspundă pentru încălcarea în cauză ( 10 ).

10. În considerentul (584) s‑a arătat că Comisia a aplicat această analiză de la caz la caz, pentru fiecare întreprindere implicată în înțelegere. Procedând astfel, Comisia a făcut distincție între societățile‑mamă a căror participare la încălcare a fost evidentă și societățile‑mamă care erau destinatare ale deciziei deoarece au fost considerate responsabile în solidar pentru comportamentul anticoncurențial al filialelor lor.

Amenzi

11. Decizia în litigiu a stabilit cuantumul de bază al amenzii aplicate Fardem la 20 de milioane EUR ( 11 ). În continuare, Comisia a aplicat o majorare procentuală de 200 % acestui cuantum de bază, care reflectă perioada îndelungată de 20 de ani și 5 luni (cuprinsă între 6 ianuarie 1982 și 26 iunie 2002) în care Fardem a participat la înțelegere, în urma căreia a rezultat un cuantum de 40 de milioane EUR. Prin adăugarea acestei sume la valoarea inițială de 20 de milioane EUR, a rezultat un cuantum total de 60 de milioane EUR ( 12 ).

12. În continuare, considerentul (782) prevede: „În cazul mai multor societăți în legătură cu care se consideră că răspund în solidar în calitate de societăți‑mamă, trebuie să se ia în considerare durata redusă a răspunderii acestora […]. — Kendrion NV (în legătură cu Fardem Packaging): de la 8 iunie 1995 până la 26 iunie 2002, mai exact o perioadă de 7 ani; […]”

13. Decizia în litigiu nu precizează în mod expres care a fost cuantumul de bază al amenzii impuse Kendrion. Cu toate acestea, rezultă implicit că a fost de 20 de milioane EUR (cuantumul de bază al amenzii Fardem) și că acest cuantum de bază a fost atribuit Kendrion în temeiul răspunderii în solidar pentru plata amenzii aplicate Fardem ( 13 ). Comisia a aplicat în continuare o majorare procentuală de 70 % sumei de 20 de milioane EUR, care reflectă cei 7 ani în care Fardem a fost deținută de Kendrion, în urma căreia a rezultat un cuantum de 14 milioane EUR ( 14 ). Prin adăugarea acestei sume la valoarea inițială de 20 de milioane EUR, rezultă un cuantum de 34 de milioane EUR, amenda care a fost aplicată Kendrion ( 15 ).

14. Următoarele considerente ale deciziei în litigiu explică în continuare modul în care a fost aplicat plafonul de 10 % prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 ( 16 ): „814 În ceea ce privește plafonul de 10 %, «în cazul în care mai mulți destinatari constituie „întreprinderea”, și anume entitatea economică responsabilă pentru încălcarea sancționată, la data la care este adoptată decizia, […] plafonul poate fi calculat pe baza cifrei de afaceri globale a întreprinderii respective, mai exact cifra de afaceri a tuturor părților sale componente luate împreună. Dimpotrivă, dacă această unitate economică s‑a desființat ulterior, fiecare destinatar al deciziei are dreptul să i se aplice plafonul în cauză în mod individual.» 820 În 2003, Fardem Packaging BV a părăsit grupul Kendrion, care a format entitatea economică responsabilă pentru încălcare. Așadar, pentru a calcula limita amenzii care trebuie aplicată Fardem Packaging BV, trebuie luată în considerare cifra de afaceri globală a Fardem Packaging BV. Cifra de afaceri globală a Fardem Packaging BV din 2004, ultimul exercițiu financiar integral care a precedat prezenta decizie, a fost de 22036136 EUR. Amenda aplicată Fardem Packaging BV trebuie, așadar, să nu fie mai mare de 2,20 milioane EUR.” Întrucât cifra de afaceri globală a Kendrion depășea valoarea care ar fi impus limitarea amenzii aplicate acesteia, nu s‑a realizat nicio reducere a amenzii respective, care a rămas, prin urmare, în cuantum de 34 de milioane EUR.

15. Considerentul (879) al deciziei în litigiu prevede: „În concluzie, amenzile care trebuie aplicate în conformitate cu articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și cu articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie să fie următoarele: […] Kendrion NV: 34 de milioane EUR. Din această sumă, Fardem Packaging BV răspunde în solidar pentru suma de 2,20 milioane EUR; […]”

16. La articolul 2 litera (d) din decizia în litigiu, amenzile aplicate sunt următoarele: „Kendrion NV: 34 de milioane EUR. Din această sumă, Fardem Packaging BV răspunde în solidar pentru suma de 2,20 milioane EUR”.

Rezumatul hotărârii atacate

17. În primă instanță ( 17 ), Kendrion a solicitat Tribunalului: — anularea integrală sau parțială a deciziei a cărei destinatară este; — anularea sau reducerea amenzii care i‑a fost aplicată; — obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

18. În ședința desfășurată în fața Tribunalului, Kendrion a argumentat că durata procedurii a fost excesivă. Tribunalul a respins argumentul ca inoperant. Acesta a considerat că de competența sa ținea numai decizia în litigiu, care trebuia verificată luând în considerare situația de fapt și împrejurările aflate la dispoziția Comisiei la data adoptării respectivei decizii. Tribunalul a statuat că durata procedurii în fața sa nu avea nicio implicație asupra legalității deciziei în litigiu.

19. Prin intermediul primului motiv invocat în fața Tribunalului, Kendrion a susținut că dispozitivul deciziei în litigiu nu era în conformitate cu motivarea acesteia, încălcând astfel articolele 101 TFUE și 296 TFUE ( 18 ), precum și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Kendrion a susținut că Comisia a săvârșit o eroare atunci când a calificat Kendrion și Fardem ca fiind o singură entitate economică. Prin intermediul celui de al treilea motiv, Kendrion a susținut că Comisia a încălcat anumite principii generale de drept, precum principiul egalității de tratament și obligația de a prezenta o motivare adecvată în decizia sa, prin faptul că a decis că aceasta era responsabilă pentru o încălcare săvârșită de filiala sa, pe care o deținea integral, Fardem.

20. Motivele al patrulea‑al optulea au privit amenda. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, Kendrion a susținut că amenda care îi fusese aplicată prin decizia în litigiu nu trebuia să fie mai mare decât amenda care i‑a fost aplicată societății Fardem. Prin intermediul celui de al cincilea motiv, Kendrion a susținut că a fost tratată diferit față de alte societăți‑mamă în legătură cu care s‑a considerat că răspund în solidar pentru încălcările săvârșite de filialele lor și că, astfel, Comisia a încălcat principiul egalității de tratament.

21. În ceea ce privește al șaselea motiv, Kendrion a susținut două aspecte. În primul rând, aceasta a argumentat că impunerea unei amenzi de 60 de milioane EUR societății Fardem încălca principiile generale de drept: printre altele, această amendă era disproporționată având în vedere că cifra de afaceri anuală a societății Fardem era de 20 de milioane EUR, iar decizia în litigiu nu era motivată suficient. În al doilea rând, în ipoteza în care amenda aplicată Fardem trebuia redusă ca urmare a procedurii în cauza T-51/06 ( 19 ) (în cadrul căreia societatea menționată a contestat decizia în litigiu), rezultă că trebuia redus și cuantumul de bază al amenzii aplicate Kendrion.

22. Prin intermediul celui de al șaptelea motiv, Kendrion a prezentat mai multe argumente prin care a susținut că nu exista niciun precedent pentru a impune o astfel de amendă unei societăți‑mamă care nu a fost ea însăși implicată în încălcare. Prin intermediul celui de al optulea motiv, Kendrion a susținut că Comisia a încălcat propriile Linii directoare din 1998 privind amenzile ( 20 ).

23. Tribunalul a respins acțiunea formulată de Kendrion în totalitate.

Motivele recursului

24. Kendrion și‑a întemeiat recursul pe patru motive, care pot fi rezumate în felul următor.

25. Potrivit primului motiv, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept reținând că Comisia a prezentat motive suficiente pentru a justifica decizia sa de a impune Kendrion o amendă mai mare decât cea aplicată fostei sale filiale, Fardem.

26. Potrivit celui de al doilea motiv, atunci când a apreciat dacă Kendrion trebuia să răspundă în solidar pentru plata amenzii aplicate Fardem, Tribunalul (i) a săvârșit o eroare de drept, întrucât nu a examinat principalele elemente de probă, (ii) a săvârșit erori de procedură, în special cu privire la repartizarea sarcinii probei și (iii) a interpretat în mod vădit eronat situația de fapt și a apreciat în mod eronat mijloacele de probă. Pe lângă aceasta, Tribunalul nu și‑a motivat suficient considerațiile și nu a examinat în mod temeinic argumentele invocate de Kendrion.

27. Al treilea motiv invocat de Kendrion este împărțit în trei aspecte. Prin intermediul primului aspect, aceasta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept admițând că societății Kendrion, care nu era ea însăși implicată în încălcare, i se putea aplica o amendă mai mare decât cea aplicată fostei sale filiale, Fardem. Prin intermediul celui de al doilea aspect, se susține că prin această constatare Tribunalul a încălcat principiul egalității de tratament, întrucât Kendrion este singura societate‑mamă destinatară a deciziei care este supusă unei amenzi mai mari decât amenda aplicată filialei sale. Prin intermediul celui de al treilea aspect, se susține că motivarea hotărârii Tribunalului este contradictorie și inadecvată, în măsura în care acesta a considerat că Kendrion răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate Fardem. Amenda în cauză corespunde unui cuantum de 2,2 milioane EUR. Cu toate acestea, Comisia a aplicat Kendrion o amendă de 34 de milioane EUR.

28. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, Kendrion susține că Tribunalul a respins în mod eronat ca inoperant argumentul său cu privire la durata excesivă a procedurii în fața Tribunalului. Statuând astfel, Tribunalul pare să considere că nu este competent să se pronunțe asupra neregularităților procedurale din cadrul procedurii desfășurate în fața sa. În plus, chiar dacă Tribunalul nu are el însuși competența de a reduce amenda în cazul în care s‑a pronunțat într‑un termen excesiv de lung în procedura desfășurată în fața sa, Curtea de Justiție este în orice caz obligată să se pronunțe asupra acestui aspect esențial pentru securitatea juridică și să acționeze în consecință.

29. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Kendrion critică în esență faptul că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept apreciind că aceasta și Fardem constituiau o întreprindere în sensul articolului 101 TFUE. În ipoteza în care recursul declarat de Kendrion este admis în legătură cu acest motiv, rezultă că argumentele invocate de aceasta în sprijinul primului și al celui de al treilea motiv (cu privire la amenda aplicată) vor fi în mod necesar admise. În consecință, vom examina mai întâi al doilea motiv invocat de Kendrion.

Al doilea motiv, întemeiat pe identitatea întreprinderii în sensul articolului 101 TFUE

Rezumatul argumentelor părților

Recursul formulat de Kendrion

30. Kendrion prezintă cinci argumente principale în susținerea argumentului său general conform căruia aceasta și Fardem nu au format o singură întreprindere.

31. În primul rând, Tribunalul a săvârșit erori de procedură și o eroare de drept atunci când a apreciat că Kendrion răspundea în solidar pentru plata amenzii aplicate Fardem, întrucât nu a examinat toate elementele de probă. În special, Tribunalul a interpretat în mod vădit eronat situația de fapt și, atunci când a examinat mijloacele de probă, le‑a apreciat în mod eronat. În plus, Tribunalul nu și‑a motivat suficient considerațiile și nu a examinat în mod temeinic argumentele invocate de Kendrion.

32. În al doilea rând, la punctul 53 din hotărârea atacată Tribunalul a săvârșit o eroare de drept reținând că sarcina probei revenea Kendrion pentru a combate elementele suplimentare care indicau că aceasta exercitase o influență decisivă asupra politicii comerciale a societății Fardem. Dimpotrivă, Comisia era cea care trebuia să demonstreze că (i) elementele suplimentare au existat în mod real și că (ii) acestea arătau că Kendrion exercitase o influență decisivă.

33. În al treilea rând, Tribunalul a reținut în mod eronat că Kendrion nu a reușit să combată niciunul dintre cele patru elemente invocate de Comisie pentru a demonstra că Kendrion a exercitat în mod efectiv o influență decisivă asupra politicii comerciale a societății Fardem.

34. În al patrulea rând, această problematică este unică în măsura în care unei societăți‑mamă care nu a fost implicată în practicile anticoncurențiale i s‑a aplicat o amendă mai mare decât cea aplicată filialei sale care a săvârșit încălcarea. În aceste condiții, raționamentul din decizia în litigiu trebuie supus unei analize deosebit de riguroase. Tribunalul nu a aplicat astfel de standarde stricte atunci când a examinat decizia în litigiu. În consecință, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept și, în orice caz, nu a motivat suficient hotărârea sa.

35. În al cincilea rând, cu titlu subsidiar, în cazul în care Curtea consideră că elementele suplimentare invocate de Comisie sunt suficiente, se ridică întrebarea dacă Tribunalul a apreciat în mod corect dovezile contrare care i‑au fost prezentate. Tribunalul a ignorat dovezile prezentate și nu a examinat în mod corespunzător elementele de probă furnizate de Kendrion în primă instanță. Ignorând aceste dovezi, Tribunalul nu a putut să aprecieze în mod corespunzător constatarea Comisiei cu privire la faptul că Fardem și Kendrion au constituit o entitate economică. În orice caz, Tribunalul a considerat în mod eronat că societatea Kendrion răspundea pentru încălcarea săvârșită de Fardem.

Răspunsul Comisiei

36. Comisia susține că al doilea motiv este în parte inadmisibil și în parte nefondat.

37. Atunci când a stabilit răspunderea Kendrion pentru o încălcare săvârșită de Fardem, Comisia și‑a întemeiat decizia în mod exclusiv pe faptul că Fardem era o filială deținută integral de Kendrion la momentul faptelor și pe prezumția de influență decisivă. Deși în decizia în litigiu au fost menționate patru elemente suplimentare, nu s‑a considerat că acestea au fost determinante.

38. Susținerea Kendrion cu privire la cel căruia îi revine sarcina probei este inoperantă. Numai Tribunalul are competența să aprecieze situația de fapt. În consecință, susținerea Kendrion conform căreia Tribunalul a apreciat în mod eronat cele patru elemente suplimentare este inadmisibilă.

Apreciere

39. Prezentul motiv se concentrează pe noțiunea de întreprindere utilizată în dreptul concurenței și pe elementele de probă necesare pentru a stabili existența acestei entități în cazul în care o societate‑mamă deține integral o filială.

40. Articolul 101 TFUE interzice orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și orice practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței interne. Termenul „întreprindere” nu este definit în tratat, însă este esențial pentru a se decide aplicabilitatea normelor de concurență ale Uniunii și pentru modul în care se stabilește răspunderea pentru o încălcare. Problema ridicată în prezenta cauză privește acest din urmă aspect. Care este întreprinderea care răspunde pentru încălcarea normelor de concurență și cum trebuie stabilită o eventuală amendă?

41. Curtea a examinat noțiunea de întreprindere responsabilă cu mai multe ocazii. Jurisprudența s‑a dezvoltat din momentul cererii de anulare formulate de Kendrion în prezenta cauză în fața Tribunalului ( 21 ). Interpretarea Curții cu privire la termenul „întreprindere” este controversată ( 22 ). Totuși, potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea de întreprindere desemnează orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare. Noțiunea menționată trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică, chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice. În cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele de concurență, răspunderea pentru încălcare revine entității respective, potrivit principiului răspunderii personale. În special, comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă îndeosebi atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere, mai ales, legăturile organizatorice, economice și juridice care unesc cele două entități juridice. Astfel, într‑un asemenea caz, întrucât societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, în acest mod, formează o singură întreprindere în sensul articolului 101 TFUE, Comisia poate să adreseze societății‑mamă o decizie prin care să impună amenzi, fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în încălcare ( 23 ).

42. În cazul în care o societate‑mamă deține integral o filială care săvârșește o încălcare a normelor de concurență, Curtea consideră, pe de o parte, că această societate‑mamă poate, în principiu, să exercite o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, că există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o asemenea influență. În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital social al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei respective. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață. Trebuie subliniat că prezumția este considerată relativă ( 24 ) și că sarcina probei în această privință îi revine societății‑mamă.

43. Comisia nu este obligată să se întemeieze exclusiv pe prezumția de influență decisivă. Aceasta poate, în subsidiar, să decidă să se întemeieze pe alte elemente pentru a demonstra că o societate‑mamă a exercitat în mod efectiv o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei sale, pe care o deține integral (metodă cunoscută drept metoda „temeiului dublu”).

44. În ipoteza în care Comisia optează pentru aplicarea metodei temeiului dublu, aceasta își impune prin definiție o sarcină a probei mai constrângătoare ( 25 ). În consecință, atunci când își exercită competența de control, Tribunalul are sarcina de a examina dacă Comisia și‑a întemeiat decizia pe acest standard de probațiune. Astfel, Comisiei îi revine în primul rând obligația să prezinte elementele de probă conform unui standard de probațiune care stabilește elementele pe care aceasta intenționează să se întemeieze pentru a demonstra influența decisivă. În cazul în care societatea vizată contestă elementele respective, sarcina probei revine societății, care trebuie să le combată.

Aprecierea Tribunalului

45. La punctul 53 din hotărârea atacată, Tribunalul a reținut că Comisia s‑a întemeiat pe metoda temeiului dublu în decizia în litigiu.

46. Tribunalul a continuat, la punctul 53, prin a identifica cele patru elemente suplimentare prezentate de Comisie și a statuat că sarcina probei revenea societății Kendrion, care trebuia să demonstreze că elementele respective nu dovedeau că aceasta a exercitat o influență decisivă asupra Fardem: „53 În prezenta cauză, Comisia nu s‑a limitat să invoce faptul că reclamanta deținea 100 % din capitalul Fardem Packaging. Astfel, decizia [în litigiu] se referă de asemenea la patru elemente suplimentare, și anume e‑mailul intern din 9 ianuarie 2002 din partea domnului L. [considerentul (595)], e‑mailul intern al Fardem Pacakging din 14 decembrie 1999 referitor la o problemă în materie de asigurări [considerentul (596)], o notă olografă luată în cursul unei ședințe a subgrupului «Teppema», în care se menționează existența unui reprezentant al Fardem Pacakging în cadrul reclamantei [considerentul (597)] și raportul prezentat reclamantei de către Fardem Packaging cu privire la aspecte de gestionare curente [considerentele (106) și (590)]. În consecință, este necesar să se analizeze în primul rând dacă reclamanta a reușit să combată cele patru elemente suplimentare.” ( 26 )

47. La punctele 54-60 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat elementele de probă în legătură cu aceste patru elemente suplimentare. Din cuprinsul punctului 61 rezultă că Tribunalul a considerat că Kendrion a reușit să combată numai unul dintre cele patru elemente suplimentare. Tribunalul a reținut, așadar, că Kendrion nu a reușit să combată celelalte trei elemente suplimentare invocate de Comisie, care demonstrau că Kendrion a exercitat în mod efectiv o influență decisivă asupra Fardem.

48. În continuare, Tribunalul a examinat dovezile suplimentare prezentate de Kendrion în vederea răsturnării prezumției că aceasta a exercitat o influență decisivă asupra Fardem (punctele 63-68 din hotărârea atacată). Tribunalul a constatat că nu exista nicio legătură la nivel operațional între Kendrion și Fardem, care nu aveau aceiași furnizori și aceiași clienți și nici nu utilizau aceleași procese de fabricație. Totuși, la punctul 64 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat: „Această simplă constatare nu este totuși suficientă pentru a stabili că Fardem Packaging a acționat în mod autonom în raport cu reclamanta”.

49. În plus, la punctele 65 și 67 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat: „65 […] În consecință, nu este posibil să se deducă din rapoartele anuale și din dimensiunea relativă a Fardem Packaging că această societate a acționat în mod autonom. […] 67 […] În această privință, trebuie să se menționeze că lipsa instrucțiunilor din partea reclamantei cu privire la gestionarea cotidiană (dagelijks beheer) a societății Fardem Packaging nu înseamnă că aceasta din urmă și‑a desfășurat activitatea în mod autonom.” ( 27 )

Analiză

50. Potrivit unei jurisprudențe constante, obligația de motivare a hotărârilor care revine Tribunalului (în temeiul articolului 36 și al articolului 53 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene) nu îi impune acestuia să prezinte o motivare care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu. Prin urmare, motivarea Tribunalului poate fi implicită, cu condiția de a permite persoanelor interesate să cunoască motivele pe care se întemeiază hotărârea atacată, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul în cadrul unui recurs ( 28 ).

51. Tribunalul a constatat că Comisia a utilizat metoda temeiului dublu. Acest element de fapt nu poate fi atacat cu recurs. Având în vedere această constatare de fapt și întrucât Comisia a prezentat dovezi în susținerea fiecăruia dintre cele patru elemente suplimentare, sarcina probei a revenit Kendrion, care trebuia să demonstreze contrariul. Considerăm că declarația Tribunalului de la punctul 53 din hotărârea atacată („[î]n consecință, este necesar să se analizeze în primul rând dacă reclamanta a reușit să combată cele patru elemente suplimentare”) reflectă această situație.

52. Prin urmare, apreciem că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a repartizat societății Kendrion sarcina probei pentru a demonstra că elementele suplimentare nu dovedeau că aceasta a exercitat în mod real o influență decisivă asupra politicii comerciale a societății Fardem. După ce a examinat dovezile prezentate de Kendrion în legătură cu fiecare dintre aceste elemente suplimentare, Tribunalul a constatat, ca element de fapt, că trei dintre cele patru elemente nu au fost combătute.

53. În ceea ce privește dovezile suplimentare prezentate de Kendrion pentru a răsturna prezumția că aceasta a exercitat o influență decisivă asupra Fardem, în special declarația Kendrion conform căreia Fardem a fost achiziționată în scopul realizării unor investiții, Tribunalul a apreciat la punctul 66 din hotărârea atacată următoarele: „[…] achiziționarea de către o societate de investiții în vederea revânzării poate fi de asemenea interpretată în sensul existenței unei entități economice formate din societatea de investiții și filiala în cauză. Faptul că societatea de investiții urmărește să îmbunătățească rezultatele filialei pe termen scurt presupune, în principiu, că societatea‑mamă trebuie să se implice în activitățile filialei. Astfel, un control eficient și strict poate oferi garanții mai bune privind creșterea rentabilității decât o politică neintervenționistă” ( 29 ).

54. Suntem de acord cu Tribunalul. Din faptul că o filială deținută integral este achiziționată în vederea unei investiții financiare și că activitățile sale nu intră în sfera operațiunilor normale ale societății‑mamă nu rezultă că cele două societăți nu constituie aceeași întreprindere. Dimpotrivă: presupunând că scopul unei investiții este obținerea unui profit, considerăm că, pentru a asigura o mai mare rentabilitate în urma investiției respective, orice societate‑mamă ar fi puternic stimulată să exercite o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei sale.

55. În măsura în care Kendrion contestă constatările de fapt ale Tribunalului cu privire la dovezile prezentate, aceasta invocă aspecte care nu sunt de competența Curții în recurs ( 30 ). În plus, nu credem că elementele de probă au fost denaturate într‑un astfel de mod încât Curtea ar trebui să exercite un control asupra calificării juridice a acestor fapte ( 31 ).

56. Mai mult, având în vedere că aceste puncte din hotărârea atacată îi permit Kendrion să cunoască motivele pe care se întemeiază hotărârea, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul în cadrul unui recurs, hotărârea atacată nu este afectată de niciun viciu de motivare.

57. Pe scurt: nu am observat nicio eroare în constatarea Tribunalului potrivit căreia Fardem nu era o entitate economică independentă și, în consecință, Fardem și Kendrion constituiau aceeași întreprindere.

58. În asemenea condiții, considerăm că se impune respingerea celui de al doilea motiv ca nefondat. Rezultă că este necesar să analizăm primul și al treilea motiv invocate de Kendrion.

Primul motiv, întemeiat pe faptul că amenda aplicată Kendrion este mai mare decât amenda aplicată filialei sale

59. Prin intermediul primului motiv invocat, Kendrion critică Tribunalul pentru faptul că a săvârșit o eroare de drept și pentru faptul că motivarea hotărârii atacate este contradictorie și insuficientă, deoarece acesta a reținut că Comisia a demonstrat conform cerințelor legale motivele care au determinat‑o să aplice Kendrion o amendă mai mare decât cea aplicată Fardem.

Rezumatul argumentelor părților

Recursul formulat de Kendrion

60. Kendrion subliniază că însuși Tribunalul a admis (la punctele 28 și 29 din hotărârea atacată) că decizia în litigiu dă naștere unor întrebări și că este ambiguă în anumite privințe. În esență, Kendrion susține că dispozitivul deciziei în litigiu [articolul 2 litera (d)] nu este în conformitate cu motivarea prezentată în considerente. Potrivit considerentelor, Kendrion, în calitate de societate‑mamă, răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, Fardem. Cu toate acestea, dispozitivul prevede că Fardem răspunde în solidar pentru (o parte) din amenda aplicată Kendrion. Rezultă că, în cazul în care ar fi aplicat în mod corect principiul standard de interpretare conform căruia decizia în litigiu trebuie interpretată în ansamblu și ținându‑se seama de considerentele sale, Tribunalul ar fi constatat că dispozitivul nu era în conformitate cu motivarea deciziei.

61. Potrivit Kendrion, din cuprinsul punctelor 23-28 din hotărârea atacată [și din considerentele (584), (779) și (782) din decizia în litigiu] rezultă că Comisia nu a sancționat Kendrion cu amendă pentru motivul că aceasta a participat ea însăși la încălcare, ci, dimpotrivă, Kendrion a fost sancționată pentru că era răspunzătoare în solidar în calitatea sa de societate‑mamă. În această privință, Kendrion trimite la considerentul (784) din decizia în litigiu. Ea contestă constatarea de la punctul 24 din hotărârea atacată, conform căreia „rezultă” și, chiar mai mult decât atât, conform căreia „rezultă în mod clar”, din considerentul (784), că Comisia a intenționat mai degrabă să sancționeze Kendrion în mod individual decât să decidă pur și simplu că aceasta răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate Fardem.

62. Kendrion susține că nu există niciun temei în dreptul concurenței pentru a obliga o filială să răspundă în solidar pentru plata amenzii aplicate societății sale mamă. În plus, decizia în litigiu conduce la un rezultat absurd, conform căruia Fardem este ținută să răspundă în solidar pentru plata unei amenzi aplicate Kendrion pe baza răspunderii în solidar a acesteia din urmă pentru plata unei amenzi aplicate Fardem. Dispozitivul deciziei în litigiu constituie „o monstruozitate juridică” și nu este în conformitate cu considerentele acesteia.

63. Rezultă că, contrar constatărilor Tribunalului de la punctul 29 din hotărârea atacată, domeniul de aplicare și conținutul articolului 2 litera (d) din decizia în litigiu nu sunt clare. În plus, această dispoziție este pur și simplu contrară considerentelor deciziei în litigiu, în special considerentelor (577)-(584), (587)-(599), (779), (782), (784), (814) și (820). Motivarea hotărârii atacate este, așadar, insuficientă și contradictorie, iar decizia în litigiu ar trebui anulată.

Răspunsul Comisiei

64. Comisia consideră că susținerea Kendrion conform căreia dispozitivul deciziei în litigiu nu este în conformitate cu motivarea prezentată în considerente este neîntemeiată. Considerentul (879) corespunde întru totul articolului 2 litera (d) din dispozitiv.

65. Între răspunderea în solidar a unei societăți‑mamă și răspunderea individuală a unei filiale nu există nicio diferență. Ambele societăți sunt răspunzătoare în solidar, întrucât fac parte dintr‑o întreprindere care a încălcat normele de concurență.

66. Fardem și Kendrion au făcut parte din aceeași întreprindere de la 8 iunie 1995 până la 26 iunie 2002 și ambele sunt responsabile pentru încălcarea care a avut loc în această perioadă. Amenda aplicată Fardem a fost stabilită la 60 de milioane EUR, iar amenda aplicată Kendrion la 34 de milioane EUR. Cu toate acestea, amenda aplicată Fardem a fost ulterior plafonată la 2,2 milioane EUR prin aplicarea plafonului de 10 %. Amenda aplicată Kendrion a rămas la 34 de milioane EUR în legătură cu care Fardem răspunde în solidar pentru 2,2 milioane EUR, astfel cum s‑a stabilit în considerentul (879) al deciziei în litigiu. Tribunalul a observat în mod corect, la punctul 28 din hotărârea atacată, că diferența dintre amenzile aplicate celor două societăți rezultă din aplicarea plafonului de 10 %. În caz contrar, amenda aplicată Fardem ar fi fost în cuantum de 60 de milioane EUR, iar Kendrion ar fi răspuns în solidar pentru 34 de milioane EUR din acest cuantum. La punctul 29 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat în mod corect că dispozitivul deciziei în litigiu este inteligibil dacă este interpretat luându‑se în considerare motivarea din cuprinsul acesteia.

Apreciere

67. În contextul prezentului motiv, se ridică două probleme. În primul rând, care au fost motivele exacte pentru care i s‑a aplicat o amendă societății Kendrion? În al doilea rând, în ce mod ar trebui stabilit plafonul de 10 % prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, care este aplicabil oricărei amenzi?

68. Atunci când am analizat hotărârea atacată, am avut în vedere următoarele principii.

69. În primul rând, problema de a stabili dacă motivarea unei hotărâri a Tribunalului este contradictorie sau inadecvată reprezintă o problemă de drept care poate fi invocată, ca atare, în cadrul unui recurs ( 32 ).

70. În al doilea rând, atunci când a interpretat decizia Comisiei, Tribunalul trebuia să aibă în vedere faptul că aceasta este obligată să își motiveze decizia, să stabilească faptele de care depinde temeiul juridic și considerațiile care au determinat‑o să adopte această măsură ( 33 ).

71. În al treilea rând, în ceea ce privește deciziile de aplicare a unei amenzi, motivarea trebuie considerată suficientă dacă precizează în mod clar și coerent considerațiile de fapt și de drept pe baza cărora le‑a fost aplicată amenda părților interesate, astfel încât să le permită acestora din urmă și Curții să cunoască elementele esențiale ale motivării Comisiei ( 34 ).

72. În al patrulea rând, respectarea obligației de motivare trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă ( 35 ).

Motivarea amenzii aplicate Kendrion

73. La punctele 22-25 din hotărârea atacată, Tribunalul menționează, printre altele, considerentele (577)-(584), (779) și (782) ale deciziei în litigiu ( 36 ). Tribunalul face următoarele constatări: „26 Din aceste explicații reiese că Comisia a aplicat reclamantei o amendă pentru motivul de fapt că aceasta a format, între anii 1995 și 2003, o singură entitate economică cu Fardem Packaging. Întrucât comportamentul anticoncurențial al Fardem Packaging îi poate fi imputat reclamantei, având în vedere că acestea făceau parte din aceeași entitate economică – aspect care rămâne a fi stabilit în cadrul analizei motivelor următoare – se consideră că reclamanta a săvârșit ea însăși încălcarea ca urmare a respectivei imputări [a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 noiembrie 2000, Metsä-Serla și alții/Comisia (Rec., p. I‑10065, punctul 28)]. […] 28 În continuare, deși este adevărat că amenda de 34 de milioane EUR aplicată reclamantei, poate părea, la prima vedere, contestabilă în comparație cu amenda de 2,2 milioane EUR aplicată Fardem Packaging, nu este mai puțin adevărat că în considerentele (814) și [(820)][ ( 37 ) ] ale deciziei [în litigiu] se precizează că acest fapt rezultă din aplicarea plafonului de 10 % prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din [Regulamentul nr. 1/2003]. 29 Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că, în pofida modului său ambiguu de formulare, domeniul de aplicare și conținutul articolului 2 litera (d) din decizia [în litigiu] pot fi, așadar, înțelese în totalitate dacă sunt coroborate cu considerentele menționate la punctele 23-28 de mai sus. Așadar, nu se pune problema vreunei contradicții între motivarea deciziei [în litigiu] și dispozitivul acesteia” ( 38 ).

74. Hotărârea atacată se întemeiază direct pe modul de formulare a deciziei în litigiu. În consecință, ne vom referi la această decizie în analiza pe care o vom efectua cu privire la motivarea Tribunalului. Motivele prezentate în considerentele (577)-(584) ale deciziei în litigiu indică faptul că societății Fardem trebuie să i se aplice o amendă pentru care Kendrion răspunde în solidar. Este adevărat că nu au fost prezentate în mod expres toate etapele raționamentului adoptat în decizia în litigiu. Astfel, în măsura în care Tribunalul a urmat pur și simplu raționamentul din această decizie, hotărârea atacată nu este atât de transparentă pe cât ar putea fi. Cu toate acestea, nu rezultă că, în urma acestui fapt, hotărârea atacată este lipsită de coerență sau de claritate.

75. Pentru a recapitula calculul: cuantumul de bază al amenzii aplicate Fardem a fost stabilit la 20 de milioane EUR. În continuare, Comisia a aplicat o majorare procentuală de 200 % acestui cuantum, pentru a reflecta faptul că încălcarea a durat peste 20 de ani, în urma căreia a rezultat un cuantum de 40 de milioane EUR. Prin adăugarea acestei sume la valoarea inițială de 20 de milioane EUR, a rezultat un cuantum total de 60 de milioane EUR. În sfârșit, Comisia a aplicat plafonul de 10 % [articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003] pe baza cifrei de afaceri a Fardem (22 de milioane EUR) la acest total. Prin urmare, amenda efectivă care trebuia plătită a fost plafonată la 2,2 milioane EUR ( 39 ).

76. Din constatarea conform căreia Kendrion răspundea în solidar pentru comportamentul Fardem rezultă că Comisia avea dreptul să atribuie (fostei) societăți‑mamă răspunderea pentru plata amenzii aplicate Fardem pentru perioada în care cele două societăți au constituit o singură întreprindere ( 40 ). Din hotărârea atacată (și din decizia în litigiu) rezultă în mod implicit că cuantumul de bază al amenzii aplicate Fardem (20 de milioane EUR) a fost atribuit societății Kendrion. În continuare, Comisia a aplicat o majorare procentuală de 70 % acestui cuantum (spre deosebire de cazul societății Fardem, în care majorarea procentuală a fost de 200 %). Aceasta a reflectat faptul că Fardem a fost deținută de Kendrion timp de 7 ani, iar nu pentru întreaga perioadă în care a avut loc încălcarea săvârșită de Fardem. Cuantumul de 14 milioane EUR astfel rezultat a fost adăugat la valoarea inițială de 20 de milioane EUR, rezultând astfel un cuantum total de 34 de milioane EUR. În sfârșit, a fost aplicat articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 pentru a stabili dacă amenda impusă Kendrion trebuia să fie plafonată. Întrucât cifra de afaceri globală a societății Kendrion depășea valoarea necesară pentru ca suma datorată efectiv să fie redusă, amenda impusă Kendrion a rămas în cuantum de 34 de milioane EUR.

77. Analizat astfel, etapă cu etapă, este evident că modul în care a fost stabilită amenda impusă Kendrion a fost în conformitate cu normele privind răspunderea în solidar și cu articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

78. Desigur, modul în care a fost formulată dispoziția prin care Fardem a fost obligată să răspundă în solidar pentru suma de 2,2 milioane EUR din amenda de 34 de milioane EUR aplicată Kendrion pare neobișnuit. Nu cunoaștem niciun caz în care o filială să fi fost ținută responsabilă pentru comportamentul societății sale mamă. Într‑adevăr, un astfel de rezultat ar fi neobișnuit, întrucât nu este în conformitate nici cu noțiunea de răspundere personală pentru încălcarea în cauză, nici cu prezumția de influență decisivă. Societățile‑mamă sunt considerate responsabile pentru încălcarea săvârșită de filialele lor deținute integral, întrucât se consideră că primele controlează politica comercială a filialelor lor ( 41 ). Balanța puterii nu este (în mod evident) aceeași în cazul raportului dintre o filială deținută integral și societatea sa mamă. Nu se poate prezuma că o astfel de filială exercită o influență decisivă asupra societății sale mamă, întrucât aceasta nu ar putea deține controlul prin capitalul său. Filiala este cea care se află în raport de dependență față de societatea‑mamă, iar nu cea care poate exercita o influență asupra acesteia.

79. Cu toate acestea, recursul este formulat de Kendrion, iar nu de Fardem.

80. Răspunderea Kendrion a fost stabilită în mod corect? Indiferent dacă se consideră că Fardem răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate Kendrion sau dacă, dimpotrivă, Kendrion este declarată răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate Fardem, acest lucru nu are absolut niciun efect asupra principiilor care guvernează stabilirea răspunderii unei societăți‑mamă (Kendrion) pentru încălcările săvârșite de filiala sa deținută integral (Fardem) atât timp cât prezumția de influență decisivă nu a fost răsturnată cu succes. Câștigurile rezultate din încălcările normelor de concurență sunt în beneficiul acționarilor. În consecință, nu poate fi decât rezonabil ca societățile care au putere de supraveghere să fie ținute responsabile pentru practicile nelegale săvârșite de filialele lor, cu excepția cazului în care acestea reușesc să demonstreze că nu au exercitat această putere. Aceasta – exprimat în modul cel mai simplu cu putință – formează baza răspunderii Kendrion.

81. În consecință, considerăm că hotărârea atacată nu este afectată de nicio eroare de drept în ceea ce privește constatarea privind stabilirea răspunderii pentru încălcarea săvârșită de Fardem în sarcina Kendrion.

Cuantumul amenzii

82. Amenzile aplicate societăților Kendrion și Fardem sunt strâns legate între ele. Cuantumul amenzii impuse Kendrion depinde în mod necesar de amenda calculată pentru Fardem ( 42 ).

83. La punctul 28 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că motivul aparentei diferențe dintre motivarea și dispozitivul deciziei în litigiu a fost aplicarea plafonului de 10 %. Tocmai modul în care este aplicat acest plafon este cel care determină cuantumul amenzii care trebuie plătită.

84. În momentul în care a fost calculat plafonul de 10 %, întreprinderea care a săvârșit încălcarea nu exista în aceeași formă, întrucât Fardem nu mai făcea parte din grupul Kendrion. Astfel, apare întrebarea: ce entități constituie „întreprinderea” în sensul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003? Plafonul de 10 % ar trebui calculat în funcție de cifra globală de afaceri a societății‑mamă sau ar trebui luată în considerare exclusiv cifra de afaceri a filialei?

85. În considerentul (814) al deciziei în litigiu, Comisia face trimitere la Hotărârea Tokai Carbon și alții/Comisia ( 43 ). În cauza menționată, ca și în prezenta cauză, filiala deținută integral care a săvârșit încălcarea nu mai era deținută de societatea‑mamă în momentul în care s‑a calculat plafonul de 10 %. Așadar, la momentul respectiv, filiala și societatea sa mamă nu mai constituiau aceeași întreprindere. În consecință, Tribunalul a anulat decizia în această cauză în măsura în care Comisia a aplicat (fostei) filiale o amendă care depășea plafonul de 10 % calculat exclusiv în funcție de cifra de afaceri a filialei ( 44 ).

86. În prezenta cauză, Tribunalul nu a arătat expres modul în care a fost aplicat plafonul de 10 %, în sensul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, la amenda impusă Kendrion. Cu toate acestea, reiese implicit că Tribunalul a luat în considerare faptul că, în momentul în care s‑a aplicat plafonul de 10 %, Kendrion și Fardem erau două entități distincte ( 45 ).

87. În opinia noastră, Tribunalul a considerat că răspunderea Kendrion pentru plata unei amenzi de 34 de milioane EUR ar fi sub plafonul de 10 % aplicat acestei societăți. Având în vedere că cifra de afaceri a societății Fardem era de aproximativ 20 de milioane EUR la momentul relevant, Tribunalul a considerat că Comisia (i) a făcut distincție între cifra de afaceri a societății Kendrion și cea a societății Fardem și (ii) a aplicat plafonul de 10 % societății Fardem în calitate de entitate distinctă ( 46 ) și, astfel, a limitat răspunderea acesteia la 2,2 milioane EUR ( 47 ).

88. În consecință, apreciem că primul motiv este nefondat.

Aspecte suplimentare:

89. Comisia și‑a exprimat îngrijorarea cu privire la faptul că, în ipoteza în care plafonul de 10 % ar fi aplicat fiecărei societăți în mod separat atunci când acestea nu mai formează aceeași întreprindere în momentul calculului amenzii, această situație ar crea posibilitatea ca plata amenzii să fie evitată. Comisia susține că, în cazul în care societatea‑mamă și filiala nu fac parte din aceeași întreprindere în momentul aplicării plafonului de 10 %, limita superioară ar trebui calculată numai în funcție de cifra de afaceri a societății‑mamă, iar cifra de afaceri a filialei ar trebui să nu fie luată în considerare.

90. Astfel, în cazul în care Comisia ar fi aplicat plafonul de 10 % numai cifrei de afaceri a societății Fardem, orice amendă pentru care Kendrion ar fi răspuns în solidar în calitatea sa de societate‑mamă ar fi fost plafonată la 2,2 milioane EUR. Aceasta ar încuraja întreprinderile aflate în situații similare să își înstrăineze filialele înainte de aplicarea unei amenzi de către Comisie pentru a evita astfel ca plafonul de 10 % să fie calculat în funcție de cifra de afaceri globală a societăților care constituie grupul societății‑mamă.

91. Deși această problemă este ridicată în mod specific în cadrul răspunsului la al treilea motiv formulat de Kendrion, ea prezintă aceeași relevanță și în cazul de față. Prin urmare, o vom analiza acum.

92. Ni se pare că îngrijorarea Comisiei nu este justificată. În cazul în care o societate‑mamă răspunde în solidar pentru filiala sa deținută integral, orice plafonare a amenzii aplicate se stabilește prin raportare la cifra de afaceri a societății‑mamă în condițiile în care ambele societăți fac parte din aceeași întreprindere la momentul respectiv. În aceste împrejurări, nu este necesar ca amenda totală să fie calculată prin raportare la cifra de afaceri a filialei. Filiala este pur și simplu răspunzătoare în solidar pentru o parte din amenda suportată de societatea sa mamă.

93. Cu toate acestea, în condițiile în care societățile nu constituie aceeași entitate în momentul aplicării plafonului de 10 %, apreciem că este necesar să se facă distincție între ele, iar plafonul de 10 % să fie aplicat separat fiecăreia dintre societățile în discuție. Se pare că exact în acest mod a procedat Comisia în prezenta cauză (deși este posibil să nu fie ceea ce a intenționat, dat fiind susținerile sale prezentate în acest moment).

94. Cuantumul amenzii aplicate societății‑mamă nu este stabilit în funcție de cuantumul pe care filiala sa este obligată să îl plătească în urma aplicării plafonului de 10 % asupra amenzii acestei filiale. Dimpotrivă, stabilirea acestor două cuantumuri implică două operațiuni distincte, astfel cum s‑a demonstrat în prezentele concluzii. Amenda impusă Kendrion a fost calculată luându‑se drept punct de pornire cuantumul de bază al amenzii Fardem pentru care Kendrion răspundea în solidar ( 48 ). Cuantumul de 2,2 milioane EUR pentru care răspunde Fardem reprezintă pur și simplu partea din propria sa amendă pe care o datorează în urma aplicării plafonului de 10 %.

95. Pentru o abordare sistematică, vom examina în continuare cel de al treilea motiv.

Al treilea motiv, întemeiat pe faptul că amenda aplicată se bazează pe o motivare contradictorie și insuficientă

96. Kendrion prezintă trei argumente în susținerea celui de al treilea motiv.

Rezumatul argumentelor părților

Cu privire la recursul Kendrion

97. Kendrion susține, în primul rând, că răspunderea în solidar înseamnă că o societate‑mamă este răspunzătoare numai pentru plata amenzii aplicate filialei. În al doilea rând, Kendrion afirmă că Tribunalul nu a luat în considerare faptul că Comisia nu a aplicat principiul egalității de tratament atunci când a stabilit amenzile. În al treilea rând, Kendrion critică faptul că motivarea Tribunalul în ceea ce privește analiza pe care acesta a efectuat‑o referitor la amendă a fost contradictorie și insuficientă.

98. Primul și al treilea aspect se suprapun cu susținerile în legătură cu primul motiv invocat de Kendrion. Am examinat deja aceste aspecte la punctele 82-88 din prezentele concluzii. În consecință, nu le vom mai analiza și în cadrul prezentului motiv. Totuși, este necesar să examinăm afirmația Kendrion conform căreia Comisia a încălcat principul egalității de tratament și că Tribunalul nu a ținut seama de acest aspect.

99. Kendrion susține că, dintre destinatarii deciziei în litigiu, ea este singura societate‑mamă căreia i‑a fost aplicată o amendă mai mare decât cea aplicată filialei sale, în condițiile în care filiala a săvârșit o încălcare în care Kendrion, în calitate de societate‑mamă, nu a fost implicată. Singura societate‑mamă căreia i s‑a aplicat de asemenea o amendă mai mare decât cea aplicată filialei sale a fost Nordenia, însă această societate a fost implicată efectiv în săvârșirea încălcării ( 49 ). Principiul egalității de tratament impune Comisiei să adopte aceeași metodă în stabilirea amenzilor pentru toate întreprinderile care au participat la aceeași încălcare. Kendrion susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a făcut trimitere la plafonul de 10 % prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 pentru a explica diferența de tratament. Plafonul de 10 % explică diferența în ceea ce privește cuantumul amenzii, însă nu explică diferența de principiu pe care Comisia o face între Kendrion și celelalte societăți‑mamă. În subsidiar, în ipoteza în care Comisia poate să stabilească amenda impusă Kendrion astfel cum a procedat în decizia în litigiu, motivarea Tribunalului este contradictorie și insuficientă.

Răspunsul Comisiei

100. În opinia Comisiei, Tribunalul a observat în mod corect, la punctul 109 din hotărârea atacată, că Comisia a aplicat aceeași metodă de stabilire a amenzii pentru toți destinatarii deciziei în litigiu.

Apreciere

101. Principiul general al egalității de tratament impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv ( 50 ).

102. Tribunalul statuează în hotărârea atacată: „107 În ceea ce privește stabilirea amenzilor, respectarea principiului egalității de tratament impune Comisiei să utilizeze în mod normal aceeași metodă de calcul al cuantumului amenzilor aplicate întreprinderilor sancționate pentru participarea la aceeași încălcare [Hotărârea din 28 februarie 2002, Cascades/Comisia (T-308/94, Rec., p. II-813, punctul 65)]. […] 108 Susținerea reclamantei potrivit căreia Comisia a încălcat aceste principii nu poate fi admisă pentru următoarele motive. 109 […] rezultă din decizia [în litigiu] că Comisia a utilizat aceeași metodă pentru a stabili cuantumul amenzilor aplicabile tuturor destinatarilor deciziei [în litigiu], inclusiv reclamantei, ținuți responsabili în calitate de societăți‑mamă ale unei filiale implicate în înțelegere […]” ( 51 ).

103. Kendrion susține că situația sa este comparabilă cu cea a altor societăți‑mamă care nu au participat ele însele în mod activ la încălcare, ci poartă răspunderea încălcărilor săvârșite de filialele lor deținute integral. Aceste societăți răspund numai pentru o parte din amenda aplicată filialelor lor. În ipoteza în care Comisia ar fi aplicat aceeași metodă pentru stabilirea amenzilor tuturor societăților‑mamă din cadrul înțelegerii, amenda impusă Kendrion ar fi fost mai redusă decât cea aplicată Fardem, întrucât Kendrion ar fi răspuns în solidar numai pentru o parte din amenda impusă Fardem.

104. Apreciem totuși că situația Kendrion a fost diferită, deoarece plafonul de 10 % a fost calculat ulterior vânzării Fardem. Prin urmare, cele două societăți nu mai constituiau o singură întreprindere în momentul respectiv. Nu aceasta este situația în ceea ce privește celelalte societăți‑mamă și respectivele lor filiale ( 52 ).

105. Din considerațiile noastre de la punctele 82-88 de mai sus cu privire la aplicarea plafonului de 10 % rezultă că apreciem că Comisia avea dreptul să aplice articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 în mod separat celor două societăți. Situația Kendrion nu este comparabilă cu cea a altor societăți‑mamă care sunt destinatare ale deciziei în litigiu. În cazul Kendrion, plafonul de 10 % a trebuit să fie stabilit de două ori, în funcție de cifra de afaceri a societății Kendrion și, separat, în funcție de cifra de afaceri a societății Fardem. În cazul celorlalte societăți‑mamă și al filialelor acestora, plafonul de 10 % a fost stabilit însă o singură dată, prin raportare la cifra de afaceri globală a grupului societății‑mamă.

106. La punctele 107-109 din hotărârea atacată, Tribunalul interpretează decizia în litigiu și constată că Comisia a utilizat aceeași metodă pentru a stabili amenzile aplicabile tuturor destinatarilor. Această abordare este în conformitate cu principiul egalității de tratament. Totuși, tocmai pentru motivul că situația Kendrion este diferită de cea a celorlalte societăți‑mamă, Comisia nu a fost obligată să calculeze plafonul de 10 % pentru Kendrion și pentru Fardem utilizând aceeași metodă pe care a aplicat‑o altor destinatari. Comisia a trebuit să trateze cele două societăți ca entități distincte atunci când a aplicat plafonul de 10 %, deoarece la acel moment Fardem nu făcea parte din grupul societății Kendrion.

107. În consecință, considerăm că Tribunalul a concluzionat în mod corect că decizia în litigiu este în conformitate cu principiul egalității de tratament.

Al patrulea motiv, întemeiat pe omisiunea de a se pronunța într‑un termen rezonabil; securitate juridică

Hotărârea atacată

108. În ședința desfășurată în primă instanță, Kendrion a ridicat problema că procedura în fața Tribunalului a fost excesiv de lungă. La punctul 18 din hotărârea atacată, Tribunalul a reținut că argumentul este inoperant, întrucât competența acestuia se limita la decizia în litigiu. Astfel, chiar dacă Kendrion susținea în mod corect că a existat o întârziere excesivă, aceasta nu ar fi afectat, în sine, rezultatul procedurii.

Rezumatul argumentelor părților

Recursul formulat de Kendrion

109. Kendrion susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a examinat susținerea privind pretinsa omisiune a acestei instanțe de a se pronunța într‑un termen rezonabil în cauza Kendrion. În consecință, hotărârea atacată ar trebui anulată.

110. În subsidiar, Kendrion solicită Curții să reducă cuantumul amenzii aplicate. Kendrion subliniază că prezentul recurs este foarte important pentru ea, având în vedere că prin intermediul său contestă o amendă de 34 de milioane EUR. Problemele formulate în fața Tribunalului au fost complexe, însă termenul în care Tribunalul a pronunțat hotărârea (care, conform calculelor Kendrion, este de 6 ani și 9 luni) a fost excesiv de lung ( 53 ). Kendrion susține că, așadar, Curtea ar trebui să reducă cuantumul amenzii aplicate cu cel puțin 5 % pentru a lua în considerare durata excesiv de lungă a procedurii în fața Tribunalului ( 54 ).

Răspunsul Comisiei

111. În primul rând, Comisia susține că hotărârea atacată nu ar trebui anulată pentru acest motiv. În al doilea rând, Comisia susține că nu ar fi fost adecvat ca Tribunalul să stabilească în contextul procedurii în anulare dacă a încălcat articolul 47 din cartă, având în vedere că Tribunalul ar fi trebuit în mod necesar să își examineze propriul său comportament. Ar fi fost mai oportun dacă acest aspect ar fi fost analizat, dacă era necesar, de o cameră diferită a Tribunalului, în cadrul unei proceduri separate. În consecință, Tribunalul a constatat în mod corect că motivul invocat de Kendrion era inoperant.

112. Comisia contestă aprecierea Kendrion cu privire la durata procedurii desfășurate în fața Tribunalului care, conform calculelor Comisiei, a fost de 5 ani și 9 luni. Comisia susține că, în ipoteza în care Curtea decide că procedura în fața Tribunalului a avut o durată nejustificată, o hotărâre prin care să se constate acest fapt ar constitui o reparație echitabilă. Formularea unei acțiuni în despăgubire ar constitui o reparație corespunzătoare a oricărui prejudiciu material care s‑ar fi putut produce în urma încălcării articolului 47 din cartă. Răspunzând la argumentul prezentat de Kendrion conform căruia, pentru considerente de economie a procedurii, amenda aplicată ar trebui redusă cu 5 %, Comisia susține că prezenta cauză este diferită de cauza Piața olandeză a berii ( 55 ), întrucât, spre deosebire de aceasta din urmă, în prezenta cauză nu a existat o întârziere în desfășurarea fazei administrative a procedurii.

Apreciere

113. Tribunalul a declarat că argumentul Kendrion cu privire la omisiunea sa de a se pronunța în procedură într‑un termen rezonabil este inoperant ( 56 ). O astfel de apreciere nu a influențat admisibilitatea motivului prezentat de Kendrion. Aceasta a însemnat pur și simplu că cererea formulată de Kendrion pentru anularea deciziei în litigiu nu putea avea câștig de cauză în primă instanță pe baza acestui motiv ( 57 ).

114. Suntem de acord cu aprecierea Tribunalului pentru următoarele motive.

115. În primul rând, cererea de anulare a deciziei în litigiu constituie un aspect distinct și separat de problema dacă drepturile fundamentale ale Kendrion garantate de articolul 47 din cartă au fost sau nu au fost încălcate. În opinia noastră, în cazul în care Tribunalul ar fi constatat existența încălcării acestui drept, în condițiile în care s‑a considerat că decizia era de altfel legitimă, Tribunalul nu ar fi putut să anuleze decizia în litigiu numai pe baza acestei neregularități procedurale ( 58 ).

116. În al doilea rând, Kendrion nu susține că durata procedurii desfășurate în fața Tribunalului a făcut imposibil controlul judiciar efectiv al deciziei în litigiu – de exemplu, din cauza faptului că s‑au pierdut dovezi sau că nu au mai putut fi găsiți martori din cauza trecerii timpului. Astfel, situația Kendrion este diferită de situația unui reclamant care susține că i‑a fost încălcat dreptul la apărare din cauza faptului că procedura respectivă a fost prelungită excesiv.

117. În al treilea rând, examinarea pretinsei neregularități procedurale legate de omisiunea de se pronunța într‑o cauză în termen rezonabil reprezintă o operațiune separată de controlul oricărei amenzi aplicate prin decizia în litigiu. În consecință, examinarea neregularității procedurale luate în mod separat nu ține de competența de fond a Curții în ceea ce privește controlul deciziilor prin care Comisia stabilește o amendă ( 59 ).

118. În aceste condiții, considerăm că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a decis că motivul invocat de Kendrion este inoperant. Chiar dacă ar fi fost admis, motivul invocat de Kendrion nu ar fi adus atingere validității deciziei în litigiu ( 60 ).

119. Bineînțeles, Kendrion nu este oprită să ridice această problemă în cadrul recursului.

120. Kendrion a formulat cererea în anulare la 22 februarie 2006. Procedura scrisă s‑a încheiat la 20 februarie 2007. La 3 decembrie 2010, Kendrion a fost informată că a fost fixată data ședinței în cauză. La 12 ianuarie 2011, Kendrion a răspuns la întrebările care i‑au fost adresate de către Tribunal în temeiul articolului 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului cu privire la Hotărârea Akzo a Curții de Justiție. Ședința în fața Tribunalului a avut loc la 9 martie 2011, iar hotărârea a fost pronunțată la data de 16 noiembrie a aceluiași an. Durata totală a procedurii în primă instanță a fost de aproximativ 5 ani și 9 luni, iar între încheierea procedurii scrise și ședință s‑a scurs o perioadă de aproximativ 4 ani.

121. Cauza Kendrion era strâns legată de cea a fostei sale filiale, Fardem. Cu toate acestea, nu există niciun element care să sugereze că procedura desfășurată în fața Tribunalului în cauza Kendrion ar fi fost îngreunată de cauza Fardem.

122. Dacă se aplică cele patru criterii Baustahlgewebe, este clar că, întrucât Kendrion este obligată la plata unei amenzi de 34 de milioane EUR în temeiul deciziei în litigiu, cauza este importantă pentru această întreprindere. Este de asemenea clar că această cauză ridică probleme complexe. Considerăm că durata procedurii nu poate fi imputată comportamentului Kendrion.

123. Din cunoștințele noastre, nu a avut loc nicio activitate legată de gestionarea cauzei în perioada de aparentă inactivitate (aproximativ 4 ani) dintre încheierea procedurii scrise și ședință. Curții nu i s‑au furnizat niciun fel de informații care să explice sau să justifice perioada de inactivitate. În lipsa unor astfel de elemente, ne este clar că prezenta cauză nu a fost soluționată într‑un termen rezonabil. Astfel cum am arătat în Concluziile noastre prezentate în cauza Groupe Gascogne ( 61 ), considerăm (cu aproximație) că această etapă a procedurii ar fi putut să dureze până la 2 ani fără a fi caracterizată drept o întârziere „excesivă” în soluționarea cauzei. Rezultă că – în valori rotunjite – această cauză a rămas în primă instanță, pe rolul Tribunalului, cu aproximativ 2 ani mai mult decât ar fi fost normal.

124. În consecință, considerăm că dreptul fundamental al Kendrion de a‑i fi judecată cauza de către Tribunal într‑un termen rezonabil a fost încălcat.

125. Am apreciat în Concluziile noastre prezentate în cauza Groupe Gascogne ( 62 ) că, în cazul în care se constată o încălcare a articolului 47 din cartă, această constatare nu trebuie să conducă, în sine, la anularea hotărârii atacate.

126. În plus, Kendrion nu a susținut că dreptul său la apărare a fost încălcat ca urmare a acestei neregularități procedurale.

127. În consecință, nu considerăm că hotărârea atacată ar trebui anulată.

128. Motivul invocat cu titlu subsidiar de Kendrion, prin care aceasta solicită reducerea amenzii, este mai mult întemeiat pe abordarea Curții din Hotărârea Baustahlgewebe ( 63 ), decât prezentat ca o cerere separată în despăgubire pentru prejudiciul material și/sau moral suferit.

129. Având în vedere acest motiv, considerăm că, în lipsa unei cereri în despăgubire pentru prejudiciul material și/sau moral suferit, o constatare inclusă chiar în hotărâre în sensul că Tribunalul a încălcat articolul 47 din cartă poate constitui o reparație echitabilă ( 64 ).

130. Kendrion solicită Curții să reducă amenda aplicată prin hotărârea atacată cu 5 %. Kendrion preia acest procent din Hotărârea Tribunalului în cauza Piața berii olandeze ( 65 ). În această cauză, Comisia a admis că era responsabilă pentru durata excesivă a procedurii administrative. Reclamanta a susținut că durata procedurii a adus atingere dreptului său la apărare și a determinat aplicarea unei amenzi disproporționate, întrucât politica Comisiei cu privire la amenzi a devenit mai strictă în cursul procedurii administrative. În consecință, reclamanta a susținut că reducerea amenzii acordate deja de către Comisie în temeiul duratei excesive a procedurii era prea mică.

131. Prezenta cauză este diferită de cauza Piața berii olandeze. În primul rând, cererea formulată de Kendrion nici nu privește faza administrativă a procedurii desfășurate de Comisie, nici nu susține că amenda aplicată de Comisie a crescut ca urmare a comportamentului acestei instituții. În al doilea rând, în prezenta cauză, Kendrion solicită Curții să exercite controlul asupra unei neregularități procedurale din faza judiciară a procedurii. În al treilea rând, Kendrion nu a susținut că durata procedurii desfășurate în fața Tribunalului ar fi avut un efect asupra amenzii aplicate în temeiul hotărârii atacate (nici nu ar fi putut să fie astfel, întrucât hotărârea atacată nu face altceva decât să confirme decizia în litigiu în această privință).

132. În consecință, apreciem că nu există niciun temei juridic pe care Curtea ar putea să își bazeze o decizie de reducere cu 5 % a amenzii Kendrion. În plus, în lipsa oricăror dovezi care să indice că Kendrion a suferit prejudicii materiale și/sau morale (astfel cum ar putea fi prezentate în cadrul unei cereri în despăgubire), apreciem că alegerea procentului de 5 % (sau a oricărei alte valori) ar fi pur arbitrară ( 66 ).

133. Rezultă că, în opinia noastră, Curtea nu ar trebui să reducă amenda aplicată Kendrion.

134. În aceste condiții, concluzionăm că, în măsura în care Kendrion consideră că a suferit un prejudiciu ca urmare a faptului că Tribunalul nu a soluționat cauza sa într‑un termen rezonabil, o acțiune în despăgubire în fața Tribunalului ar constitui o cale de atac mai adecvată și efectivă în sensul articolului 47 din cartă, interpretat în lumina articolului 6 paragraful 1 și a articolului 13 din Convenția europeană a drepturilor omului, decât o anumită reducere a cuantumului amenzii ( 67 ). Prin urmare, propunem Curții să declare că a existat o întârziere excesivă în soluționarea acțiunii formulate de Kendrion la Tribunal și să precizeze că Kendrion are posibilitatea de a introduce o acțiune distinctă în despăgubire, dacă dorește.

Cheltuieli de judecată

135. În ipoteza în care Curtea admite analiza pe care am efectuat‑o cu privire la recurs, atunci, în conformitate cu articolul 137 coroborat cu articolele 138, 140 și 184 din Regulamentul de procedură, Kendrion, partea care cade în pretenții cu privire la toate motivele invocate, trebuie obligată la plata cheltuielilor de judecată.

Concluzie

136. În consecință, propunem Curții: — să respingă recursul; — să declare că Tribunalul nu s‑a pronunțat în cauza T-54/06, Kendrion NV/Comisia, într‑un termen rezonabil și — să oblige Kendrion la plata cheltuielilor de judecată.

( 1 ) Limba originală: engleza.

( 2 ) Hotărârile din 16 noiembrie 2011, Kendrion/Comisia (T-54/06), Groupe Gascogne/Comisia (T-72/06) şi Sachsa Verpackung GmbH/Comisia (T-79/06). Un sumar al acestor trei hotărâri atacate a fost publicat în limba engleză. Pe site‑ul Curţii sunt disponibile versiunile integrale în limba franceză ale tuturor celor trei hotărâri. În ceea ce priveşte Hotărârea Kendrion, este de asemenea disponibilă versiunea integrală în limba olandeză.

( 3 ) Decizia C(2005) 4634 final a Comisiei din 30 noiembrie 2005 privind o procedură în temeiul articolului 81 din Tratatul CE (cazul COMP/38354 – Saci industriali) (denumită în continuare „decizia în litigiu”). Un rezumat al acesteia a fost publicat în JO 2007, L 282, p. 41.

( 4 ) Cauza C‑40/12 P, Gascogne Sack Deutschland/Comisia, cauza C‑50/12 P, Kendrion/Comisia (prezenta cauză), şi cauza C‑58/12 P, Groupe Gascogne/Comisia. Pentru o imagine de ansamblu în legătură cu acţiunile îndreptate împotriva deciziei în litigiu în faţa Tribunalului şi cu recursurile introduse la prezenta instanţă, a se vedea punctul 102 din Concluziile noastre prezentate în cauza Groupe Gascogne.

( 5 ) Cauza C‑40/12 P.

( 6 ) Citată la nota de subsol 4.

( 7 ) Concluziile în cadrul tuturor celor trei recursuri vor fi prezentate la 30 mai 2013.

( 8 ) A se vedea punctele 40-44 de mai jos.

( 9 ) Regulamentul (CE) nr. 1/2003 din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurenţă prevăzute la articolele 81 şi 82 din tratat (JO L 1, p. 1, Ediţie specială, 08/vol. 1, p. 167), care a abrogat Regulamentul nr. 17, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor 85 şi 86 din tratat (JO 1962, 13, p. 204, Ediţie specială, 08/vol. 1, p. 3). Regulamentul nr. 17 a fost abrogat în temeiul articolului 43 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003. Comisia a citat ambele regulamente în partea 6 a deciziei în litigiu drept temei juridic pentru amenzile aplicate. Dispoziţiile relevante ale Regulamentului nr. 17 sunt articolul 15 alineatul (2) şi articolul 17. Acestea se reflectă în articolul 23 alineatele (2) şi (3) şi în articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003. În prezentele concluzii vom face trimitere la dispoziţiile Regulamentului nr. 1/2003, care trebuie interpretate în sensul că includ de asemenea articolul 15 alineatul (2) şi articolul 17 din Regulamentul nr. 17, întrucât acestea nu au fost modificate pe fond, în măsura în care este relevant pentru problemele ridicate în prezentul recurs.

( 10 ) A se vedea punctele 73-81 de mai jos.

( 11 ) Considerentul (777) al deciziei în litigiu.

( 12 ) Considerentele (779) şi (781) ale deciziei în litigiu.

( 13 ) Considerentul (781) al deciziei în litigiu.

( 14 ) Considerentul (783) al deciziei în litigiu.

( 15 ) Considerentul (784) al deciziei în litigiu.

( 16 ) Hotărârea din 17 iunie 2010, Lafarge/Comisia (C-413/08 P, Rep., p. I-5361, punctul 102). Liniile directoare ale Comisiei din 1998 privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 şi al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO 1998, C 9, p. 3, Ediţie specială, 08/vol. 3, p. 69) menţionează de asemenea cifra de afaceri mondială atunci când face trimitere la plafonul de 10 % de la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

( 17 ) Hotărârea Kendrion, citată la nota de subsol 2 (denumită în continuare „hotărârea atacată”).

( 18 ) Ex‑articolul 253 CE.

( 19 ) Hotărârea din 16 noiembrie 2011, Fardem Packaging BV/Comisia (T-51/06).

( 20 ) Linii directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 şi al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (citate la nota de subsol 16, denumite în continuare „Liniile directoare ale Comisiei din 1998”) A se vedea punctul 21 din Concluziile noastre prezentate în cauza Gascogne Sack Deutschland, citată la nota de subsol 4.

( 21 ) 22 februarie 2006.

( 22 ) A se vedea Wils, Wouter P. J., „Antitrust compliance programmes and optimal antitrust enforcement” în Journal of Anti‑Trust Enforcement, 2013, p. 12. A se compara cu Thomas, Stefan, „Guilty of a fault that one has not committed”, în Journal of European Competition Law and Practice, 2012, p. 11.

( 23 ) Hotărârea din 19 iulie 2012, Alliance One International şi Standard Commercial Tobacco/Comisia (C‑628/11 P şi C‑14/42 P, denumită în continuare „Hotărârea Alliance One”, punctele 42-44 şi jurisprudenţa citată).

( 24 ) Hotărârea Alliance One, citată la nota de subsol 23, punctele 46-48 şi jurisprudenţa citată.

( 25 ) Hotărârea Alliance One, citată la nota de subsol 23, punctele 49, 50 şi 53.

( 26 ) Traducerea noastră.

( 27 ) Traducerea noastră.

( 28 ) Hotărârea Alliance One, citată la nota de subsol 23, punctul 64.

( 29 ) Traducerea noastră.

( 30 ) Hotărârea Alliance One, citată la nota de subsol 23, punctul 84 şi jurisprudenţa citată.

( 31 ) Hotărârea Alliance One, citată la nota de subsol 23, punctul 85 şi jurisprudenţa citată.

( 32 ) Hotărârea din 16 decembrie 2008, Masdar/Comisia (C-47/07 P, Rep., p. I-9761, punctul 76).

( 33 ) A se vedea articolul 296 TFUE; a se vedea de asemenea Hotărârea din 15 iulie 1970, ACF Chemiefarma (41/69, Rec., p. 661, punctul 76), şi Hotărârea din 11 iulie 1985, Remia (42/84, Rec., p. 2545, punctul 26).

( 34 ) Hotărârea Alliance One, citată la nota de subsol 23, punctul 64.

( 35 ) Hotărârea din 4 octombrie 2001, Italia/Comisia (C-403/99, Rec., p. I-6883, punctul 41).

( 36 ) A se vedea punctele 8-10 de mai sus.

( 37 ) Presupunem că trimiterea la considerentul (815) al deciziei în litigiu ar fi trebuit să fie o trimitere la considerentul (820), întrucât acesta din urmă priveşte amenda aplicată Fardem.

( 38 ) Traducerea noastră.

( 39 ) A se vedea punctele 11-16 de mai sus.

( 40 ) A se vedea punctele 40-44 de mai sus.

( 41 ) Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel NV şi alţii/Comisia (C-97/08, Rep., p. I-8237, punctele 58-61, denumită în continuare „Hotărârea Akzo”).

( 42 ) A se vedea punctul 13 de mai sus.

( 43 ) Hotărârea din 15 iunie 2005 (T-71/03, T-74/03, T-87/03 şi T-91/03, Rec., p. II-10, denumită în continuare „Hotărârea Tokai”). Un sumar al hotărârii este publicat în limba engleză, iar versiunile sale integrale în limbile germană, engleză şi franceză sunt disponibile pe site‑ul Curţii.

( 44 ) Hotărârea Tokai, citată la nota de subsol 43, punctele 391 şi 392.

( 45 ) A se vedea considerentul (820) al deciziei în litigiu şi punctul 28 din hotărârea atacată.

( 46 ) În ipoteza în care acest recurs ar fi fost formulat de Fardem, pentru a stabili amenda aplicată acesteia ar fi fost necesar să se ia în considerare perioada încălcării pentru care a răspuns exclusiv Fardem (începând de la 6 ianuarie 1982 până la 8 iunie 1995), înainte să fie achiziţionată de Kendrion. Totuşi, având în vedere că recursul este formulat de Kendrion şi că această societate răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate Fardem, nu este necesar să se procedeze astfel. A se vedea punctele 81-88 din Concluziile noastre prezentate în cauza Gascogne Sack Deutschland, în care examinăm aplicarea plafonului de 10 % unei societăţi‑mamă şi unei filiale deţinute integral care constituiau împreună o singură întreprindere în momentul în care s‑a stabilit acest plafon, însă în cazul cărora perioada în care avut loc încălcarea a început înainte ca societatea‑mamă să achiziţioneze filiala şi a continuat şi ulterior acestei achiziţii.

( 47 ) A se vedea punctele 28 şi 29 din hotărârea atacată, citate la punctul 73 de mai sus.

( 48 ) A se vedea punctele 11-13 de mai sus.

( 49 ) Considerentul (637) al deciziei în litigiu.

( 50 ) Hotărârea din 16 decembrie 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine şi alţii (C-127/07, Rep., p. I-9895, punctul 23 şi jurisprudenţa citată).

( 51 ) Traducerea noastră.

( 52 ) Bischof + Klein France SAS; FLS Smidth & Co A/s şi FLS Plast AS şi Groupe Gascogne.

( 53 ) Kendrion citează Hotărârea din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia (C-185/95 P, Rec., p. I-8417, denumită în continuare „Hotărârea Baustahlgewebe”).

( 54 ) Kendrion citează Hotărârea din 16 iunie 2011, Bavaria NV/Comisia (T-235/07, Rep., p. II-3229, denumită în continuare „Hotărârea Piaţa berii olandeze”).

( 55 ) Citată la nota de subsol 54.

( 56 ) Punctul 18 din hotărârea atacată.

( 57 ) Hotărârea din 29 septembrie 2011, Arkema/Comisia (C-520/09 P, Rep., p. I-8901, punctul 31).

( 58 ) A se vedea punctul 117 de mai jos.

( 59 ) A se vedea articolul 261 TFUE şi articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003. A se vedea de asemenea punctele 131 şi 132 din Concluziile noastre prezentate în cauza Groupe Gascogne.

( 60 ) A se vedea punctul 113 de mai sus.

( 61 ) A se vedea punctele 91-94 din concluziile menţionate.

( 62 ) Citată la nota de subsol 4.

( 63 ) În Hotărârea Baustahlgewebe, citată la nota de subsol 53, Curtea, pentru motive de economie a procedurii şi pentru a asigura disponibilitatea imediată şi efectivă a unei reparaţii, a anulat hotărârea atacată în măsura în care privea cuantumul amenzii stabilite, în timp ce a confirmat aceeaşi hotărâre în ceea ce privea toate celelalte aspecte.

( 64 ) A se vedea punctul 148 din Concluziile noastre prezentate în cauza Groupe Gascogne.

( 65 ) Citată la nota de subsol 54.

( 66 ) A se vedea punctele 133-138 din Concluziile noastre prezentate în cauza Groupe Gascogne.

( 67 ) În opinia noastră, prezentul motiv invocat de Kendrion, prin care aceasta solicită o reducere a amenzii, este întemeiat în mod direct pe Hotărârea Baustahlgewebe: nu a fost formulat ca o cerere separată în despăgubire pentru prejudiciul material şi/sau moral suferit, iar Curtea nici nu ar avea competenţa să soluţioneze o astfel de cerere.