Cauzele T‑144/07, T-147/07-T-150/07 și T‑154/07

ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV și alții

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență — Înțelegeri — Piața instalării și a întreținerii ascensoarelor și a scărilor rulante — Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE — Manipularea cererilor de ofertă — Împărțirea piețelor — Stabilirea prețurilor”

Sumarul hotărârii

1. Concurență — Înțelegeri — Acorduri între întreprinderi — Afectare a comerțului dintre statele membre — Criterii de apreciere — Afectare potențială și semnificativă — Înțelegere care se extinde la întregul teritoriu al unui stat membru — Împărțire a piețelor naționale — Inadmisibilitate

(art. 81 CE și 82 CE)

2. Concurență — Înțelegeri — Acorduri între întreprinderi — Afectare a comerțului dintre statele membre — Caracter semnificativ — Apreciere în raport cu poziția și cu importanța părților pe piață

(art. 81 CE)

3. Concurență — Repartizare a competențelor între Comisie și autoritățile naționale de concurență — Comunicare a Comisiei privind cooperarea în cadrul rețelei autorităților de concurență — Dreptul întreprinderilor ca o anumită autoritate de concurență să soluționeze cauzele lor — Inexistență

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 11 alin. (6); Comunicarea 2004/C 101/03 a Comisiei, pct. 8 și 31]

4. Comunitățile Europene — Regim lingvistic — Notificare a documentelor într‑o altă limbă decât limba părților — Acordul părților — Absența unei neregularități

(Regulamentul nr. 1 al Consiliului, art. 3)

5. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere — Prezumție a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute în proporție de 100 % de aceasta

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

6. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Prezumție a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute în proporție de 100 % de aceasta

[art. 81 CE și. 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

7. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere — Prezumție a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute în proporție de 100 % de aceasta — Încălcarea principiului individualizării pedepselor — Inexistență — Încălcarea prezumției de nevinovăție — Inexistență

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

8. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere — Prezumție a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute în proporție de 100 % de aceasta — Filială deținută de o societate holding intermediară — Împrejurare insuficientă pentru răsturnarea prezumției

[art. 81 alin. (1) CE]

9. Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Conținut — Decizii — Înlăturarea unui viciu de motivare în cursul procedurii contencioase — Inadmisibilitate

(art. 253 CE)

10. Procedură — Activități de cercetare judecătorească — Audierea martorilor

(Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 64 și 65)

11. Concurență — Amenzi — Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări adoptată ulterior unei decizii de imunitate provizorie a unei autorități naționale de concurență — Încălcarea principiului ne bis in idem — Inexistență

(art. 81 CE; Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen, art. 54; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 5, 14 și 23)

12. Concurență — Amenzi — Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări adoptată ulterior unei decizii de imunitate provizorie a unei autorități naționale de concurență — Încălcarea principiului protecției încrederii legitime — Inexistență — Încălcarea principiului bunei administrări — Inexistență

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23)

13. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Criterii de apreciere

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

14. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Coerență între cuantumurile aplicate mai multor întreprinderi

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

15. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Luare în considerare a capacității economice a întreprinderii de a produce un prejudiciu

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

16. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

17. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Circumstanțe agravante — Încălcări repetate — Noțiune

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 2]

18. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate — Condiții — Valoare adăugată semnificativă a elementelor de probă furnizate de întreprinderea vizată

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

19. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate — Puterea de apreciere a Comisiei

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

20. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Reducerea amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate — Condiții — Reducerea cuantumului în cazul lipsei contestației

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicările 96/C 207/04 și 2002/C 45/03 ale Comisiei]

21. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate — Aplicarea Comunicării privind cooperarea — Reducere în temeiul lipsei contestației în afara cadrului comunicării menționate

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicările 96/C 207/04 și 2002/C 45/03 ale Comisiei]

22. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate — Reducere în temeiul lipsei contestației în afara cadrului Comunicării privind cooperarea — Proporționalitate

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei])

23. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Neaplicarea sau reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate — Reduceri acordate în temeiul, pe de o parte, al Comunicării privind cooperarea și, pe de altă parte, al lipsei contestației în afara cadrului Comunicării privind cooperarea

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 2002/C 45/03 a Comisiei]

24. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Cifra de afaceri globală a întreprinderii în cauză

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 5 lit. (b)]

25. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Respectarea principiului proporționalității — Condiții

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

1. Interpretarea și aplicarea condiției referitoare la efectele asupra comerțului dintre statele membre, prevăzută la articolele 81 CE și 82 CE, trebuie să aibă ca punct de pornire finalitatea acestei condiții, care este aceea de a determina, în materia reglementării concurenței, domeniul dreptului Uniunii în raport cu cel al statelor membre. Astfel, aparține domeniului dreptului Uniunii orice înțelegere și orice practică susceptibilă să afecteze libertatea comerțului dintre statele membre într‑un sens care ar putea aduce atingere realizării obiectivelor pieței unice dintre statele membre, în special prin împărțirea piețelor naționale sau prin modificarea structurii concurenței în cadrul pieței comune.

Pentru a fi susceptibilă să afecteze comerțul dintre statele membre, o decizie, un acord sau o practică trebuie, pe baza unui ansamblu de elemente de fapt și de drept, să permită să se considere, cu un grad de probabilitate suficient, că poate exercita o influență directă sau indirectă, actuală sau potențială asupra schimburilor comerciale dintre statele membre, iar aceasta într‑un asemenea mod încât să creeze temerea că poate constitui un obstacol pentru realizarea unei piețe unice între statele membre. Este necesar, în plus, ca această influență să nu fie nesemnificativă. Astfel, afectarea schimburilor comerciale intracomunitare rezultă în general din întrunirea mai multor factori, care, examinați în mod individual, nu ar fi în mod necesar determinanți. Or, o înțelegere care acoperă întregul teritoriu al unui stat membru are ca efect, prin chiar natura sa, consolidarea împărțirii piețelor la nivel național, împiedicând astfel întrepătrunderea economică dorită de tratat.

(a se vedea punctele 55-57 și 60)

2. Influența pe care o poate avea un acord sau o practică concertată asupra comerțului dintre statele membre se apreciază în special ținând seama de poziția și de importanța avute de părți pe piața produselor în cauză. Atunci când întreprinderile participante la o înțelegere reprezintă împreună cea mai mare parte a ofertei de produse de pe piața relevantă, înțelegerea menționată poate fi considerată susceptibilă să afecteze în mod semnificativ comerțul dintre statele membre.

Pe de altă parte, Comisia nu are obligația să demonstreze că practicile anticoncurențiale au un efect semnificativ asupra schimburilor comerciale dintre statele membre. Astfel, articolul 81 alineatul (1) CE prevede numai ca acordurile și practicile concertate care restrâng concurența să poată afecta comerțul dintre statele membre.

(a se vedea punctele 67-69)

3. Reiese din dispozițiile Regulamentului nr. 1/2003 că Comisia păstrează un rol preponderent în identificarea și în constatarea încălcărilor normelor de concurență ale Uniunii, care nu este afectat de competența paralelă de care dispun autoritățile naționale de concurență în temeiul regulamentului menționat. Astfel, în conformitate cu articolul 11 alineatul (6) din acest regulament, Comisia poate iniția o procedură în vederea adoptării unei decizii chiar dacă o autoritate națională analizează deja o cauză, după consultarea acesteia din urmă. În plus, în conformitate cu dispoziția menționată, inițierea unei proceduri de către Comisie privează autoritățile naționale de concurență de competența lor de a aplica normele de concurență ale Uniunii într‑o astfel de cauză.

Pe de altă parte, potrivit punctului 31, Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei autorităților de concurență nu conferă întreprinderilor implicate un drept individual de a le fi examinată cauza de o anumită autoritate. O întreprindere nu poate, așadar, să susțină că are un drept sau o așteptare legitimă ca autoritățile naționale de concurență să investigheze o anumită încălcare în locul Comisiei.

În plus, punctul 8 din comunicarea menționată este lipsit de forță obligatorie, modul său de redactare demonstrând că simpla posibilitate de distribuire a sarcinilor la care se referă nu poate fi considerată ca impunând Comisiei să nu examineze o cauză atunci când sunt îndeplinite condițiile enunțate în cuprinsul său.

(a se vedea punctele 76, 77 și 80)

4. Comisia este o instituție multilingvă care trebuie considerată a fi capabilă să lucreze în toate limbile oficiale ale Comunității. O întreprindere reclamantă nu poate pretinde că notificarea comunicării privind obiecțiunile și a deciziei de încheiere a procedurii administrative într‑o anumită limbă oficială, în condițiile în care ar fi utilizat în cadrul procedurii administrative alte două limbi oficiale, afectează exercitarea dreptului său la apărare, întrucât recunoaște că a acceptat notificarea documentelor în limba respectivă.

(a se vedea punctele 86 și 414)

5. Comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, ținând seama în special de legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc aceste două entități juridice. Astfel, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere. Prin urmare, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie care să impună amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.

În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale.

În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere că societatea‑mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care societatea‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață.

(a se vedea punctele 94-97 și 310-313)

6. În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, există o prezumție relativă potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. Atunci când legăturile organizatorice, economice și juridice existente între întreprinderile menționate pot stabili existența unei influențe a societăților‑mamă asupra strategiei filialelor lor, este justificat faptul de a fi considerate o singură entitate economică.

În schimb, împrejurarea că întreprinderile reclamante au participat în mod autonom la procedura administrativă și că au prezentat un răspuns individual la comunicarea privind obiecțiunile nu este de natură să răstoarne prezumția de răspundere a societăților‑mamă pentru comportamentul filialelor lor. Astfel, deși faptul că societatea‑mamă se prezintă ca fiind singurul interlocutor al Comisiei în ceea ce privește încălcarea în cauză poate indica exercitarea efectivă a unei influențe decisive asupra comportamentului filialei, cu toate acestea, prezentarea de către filialele unui grup a unor răspunsuri separate la comunicarea privind obiecțiunile nu poate constitui, în sine, o dovadă a autonomiei respectivelor filiale.

(a se vedea punctele 96 și 125-127)

7. Potrivit principiului individualizării pedepselor și a sancțiunilor, care este aplicabil în orice procedură administrativă care poate conduce la sancțiuni în temeiul normelor privind concurența ale Uniunii, o întreprindere nu trebuie să fie sancționată decât pentru faptele care îi sunt imputate în mod individual. Acest principiu trebuie însă să fie interpretat în acord cu noțiunea de întreprindere. Astfel, nu este vorba despre o relație de instigare referitoare la încălcare între societatea‑mamă și filiala sa și, cu atât mai mult, nici despre o implicare a societății‑mamă în încălcarea respectivă, ci despre faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE, care împuternicește Comisia să adreseze decizia de aplicare a amenzilor societății‑mamă a unui grup de societăți. În plus, practica decizională a Comisiei nu poate fi transpusă într‑o anumită cauză. Astfel, deciziile referitoare la alte cauze nu pot avea decât un caracter indicativ, din moment ce circumstanțele cauzelor nu sunt identice.

Principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 paragraful 2 din Convenția europeană a drepturilor omului, se numără printre drepturile fundamentale care sunt recunoscute în ordinea juridică a Uniunii și a fost, pe de altă parte, reafirmat prin articolul 6 alineatul (2) UE, precum și prin articolul 48 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și nivelul de gravitate al sancțiunilor aferente acestora, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor care pot conduce la aplicarea unor amenzi sau a unor penalități cu titlu cominatoriu.

În acest context, o normă privind imputabilitatea unei încălcări, cum ar fi prezumția de influență decisivă a unei societăți‑mamă care deține 100 % din capitalul filialelor asupra acestora, nu poate încălca prezumția menționată. Astfel, Curtea Europeană a Drepturilor Omului a considerat că articolul 6 din Convenția europeană a drepturilor omului nu se opune prezumțiilor de fapt sau de drept care se regăsesc în reglementările cu caracter penal, ci impune ca acestea să fie încadrate în limite rezonabile, luând în considerare importanța mizei pe care o reprezintă pentru acuzat și asigurând dreptul la apărare. Astfel, nu poate avea loc o încălcare a prezumției de nevinovăție atunci când, în cadrul procedurilor privind concurența, se trag anumite concluzii pe baza experienței comune, cu condiția ca întreprinderile afectate să aibă posibilitatea de a infirma aceste concluzii.

(a se vedea punctele 106-108, 112 și 114 )

8. Posibilitatea de a aplica o sancțiune pentru comportamentul ilicit al unei filiale societății‑mamă care o deține în ultimă instanță nu împiedică sancționarea unei societăți holding intermediare sau chiar a filialei, în măsura în care Comisia a putut considera că respectivele societăți constituiau o singură întreprindere. Astfel, într‑o asemenea ipoteză, Comisia poate alege, dacă sunt întrunite condițiile privind imputabilitatea, să sancționeze filiala care a participat la încălcare, societatea‑mamă intermediară care a controlat‑o în această perioadă și societatea‑mamă aflată la conducerea grupului. În această privință, în contextul unui grup de societăți, un holding este o societate destinată să regrupeze participații în diverse societăți și al cărei rol este să asigure o conducere unitară.

(a se vedea punctele 119 și 122)

9. Chiar dacă, în motivarea unei decizii pe care o adoptă pentru a asigura aplicarea normelor de concurență, Comisia nu este obligată să discute toate aspectele de fapt și de drept, precum și considerațiile care au determinat‑o să ia o astfel de decizie, nu este mai puțin adevărat că instituția este datoare, în temeiul articolului 253 CE, să menționeze cel puțin situația de fapt și considerațiile care prezintă o importanță esențială în economia deciziei, acordând în felul acesta instanței Uniunii și părților interesate posibilitatea de a cunoaște condițiile în care a efectuat aplicarea tratatului. În plus, cu excepția cazului în care există împrejurări excepționale, motivarea unei decizii trebuie să fie cuprinsă în textul acesteia și nu poate fi formulată pentru prima dată și a posteriori în fața instanței. Astfel, în principiu, motivarea trebuie comunicată persoanei interesate în același timp cu decizia cauzatoare de prejudiciu.

(a se vedea punctele 133, 146 și 399)

10. În ceea ce privește aprecierea de către prima instanță a cererilor de măsuri de organizare a procedurii sau de cercetare judecătorească formulate de o parte la un litigiu, numai Tribunalul este competent să se pronunțe asupra eventualei necesități de a completa informațiile de care dispune în legătură cu cauzele cu care este sesizat.

În această privință, nu poate fi admisă o cerere de audiere a unor martori a unei întreprinderi reclamante atunci când declarațiile pe care aceasta urmărește să le obțină printr‑o astfel de mărturie în fața Tribunalului au fost deja făcute în fața Comisiei și s‑a considerat că nu erau susținute de elemente de probă scrise și erau chiar contrazise de anumite elemente din dosar.

O cerere de depunere a unei decizii anterioare a Comisiei nu poate fi considerată necesară în măsura în care practica decizională anterioară a Comisiei nu poate servi drept cadru juridic pentru amenzile în materie de concurență.

(a se vedea punctele 151-153 și 211)

11. Principiul non bis in idem, consacrat deopotrivă prin articolul 4 din Protocolul nr. 7 la Convenția europeană a drepturilor omului, constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii a cărui respectare este asigurată de instanță. În domeniul dreptului concurenței al Uniunii, acest principiu interzice ca o întreprindere să fie condamnată sau urmărită din nou de Comisie pentru un comportament anticoncurențial pentru care a fost sancționată sau cu privire la care a fost declarată ca nefiind răspunzătoare printr‑o decizie anterioară care nu mai poate fi atacată. Aplicarea principiului non bis in idem presupune, așadar, să fi existat o decizie cu privirea la existența efectivă a încălcării sau să fi fost controlată legalitatea aprecierii efectuate cu privire la aceasta. Astfel, principiul non bis in idem interzice numai o nouă apreciere pe fond cu privire la existența efectivă a încălcării, care ar avea drept consecință fie aplicarea unei a doua sancțiuni, care se adaugă primei, în cazul în care răspunderea ar fi din nou reținută, fie aplicarea unei prime sancțiuni, în cazul în care răspunderea, care fusese exclusă de prima decizie, ar fi reținută de cea de a doua.

În privința problemei dacă o decizie a unei autorități naționale de concurență poate împiedica Comisia să sancționeze sau să urmărească din nou aceeași întreprindere, aplicarea principiului non bis in idem este supusă unei triple condiții de identitate a faptelor, de unitate a contravenientului și de unitate a interesului juridic protejat. Acest principiu interzice, așadar, sancționarea aceleiași persoane mai mult de o dată pentru aceeași conduită ilicită în scopul protejării aceleiași valori juridice.

În această privință, o decizie de imunitate provizorie adoptată de o autoritate națională de concurență care nu stinge în mod definitiv acțiunea publică împotriva unei încălcări a dreptului concurenței nu împiedică Comisia să constate și să sancționeze încălcarea menționată.

Pe de altă parte, chiar presupunând că articolul 54 din Convenția de aplicare a Acordului Schengen, care constituie expresia unui principiu general de drept al Uniunii, și anume principiul non bis in idem, poate fi invocat în domeniul dreptului concurenței al Uniunii, ar trebui să se constate că o decizie de imunitate provizorie adoptată de o autoritate națională de concurență nu poate în niciun caz să fie considerată că intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții. Astfel, acordarea unei imunități provizorii nu îndeplinește condiția caracterului definitiv al stingerii acțiunii publice cerut de dispoziția menționată.

(a se vedea punctele 158-161, 166, 167 și 174-176)

12. În ceea ce privește o decizie a Comisiei de sancționare a unei încălcări a normelor de concurență ale Uniunii, ulterioară unor decizii de imunitate adoptate de autoritățile naționale de concurență, o întreprindere reclamantă nu poate invoca principiul protecției încrederii legitime atunci când nu depune niciun element de probă din care să reiasă, pe de o parte, că ar fi primit din partea Comisiei asigurări precise că actele autorităților respective o vor proteja de orice investigație și de orice sancțiune și, pe de altă parte, că a primit din partea acestor autorități asigurări precise că actele pe care le‑au adoptat vor împiedica Comisia să constate și să sancționeze respectiva încălcare.

Neluarea în considerare de către Comisie a deciziilor de imunitate provizorie ale autorităților naționale de concurență nu poate, cu atât mai mult, să încalce principiul bunei administrări. Astfel, deși Comisia este obligată, în temeiul principiului echității, să țină seama de sancțiunile care au fost deja aplicate aceleiași întreprinderi pentru aceeași faptă, atunci când este vorba despre sancțiuni aplicate pentru încălcări ale normelor juridice privind înțelegerile ale unui stat membru și, în consecință, săvârșite pe teritoriul Uniunii, situația nu este aceeași atunci când autoritățile naționale menționate nu au impus nicio sancțiune întreprinderii reclamante.

(a se vedea punctele 181, 185 și 186)

13. Gravitatea încălcărilor dreptului concurenței al Uniunii trebuie să fie stabilită în funcție de numeroase elemente, cum ar fi în special împrejurările particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, fără a fi fost stabilită o listă imperativă sau exhaustivă de criterii care trebuie să fie luate în considerare în mod obligatoriu. În această privință, dimensiunea pieței relevante nu reprezintă în principiu un element obligatoriu, ci doar un element pertinent printre altele pentru a aprecia gravitatea încălcării, Comisia nefiind de altfel obligată să realizeze o delimitare a pieței relevante sau o apreciere a dimensiunii acesteia atunci când încălcarea în cauză are un obiect anticoncurențial. Astfel, Liniile directoare privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu prevăd calcularea cuantumului amenzilor în funcție de cifra de afaceri globală sau de cifra de afaceri realizată de întreprinderi pe piața relevantă. Totuși, acestea nici nu interzic luarea în considerare a unei astfel de cifre de afaceri în vederea stabilirii cuantumului amenzii în scopul de a respecta principiile generale ale dreptului Uniunii și atunci când împrejurările o impun.

În acest context, din moment ce Comisia nu a stabilit cuantumul general al unei amenzi pentru o încălcare care vizează un stat membru întemeindu‑se pe dimensiunea pieței afectate, ci și‑a bazat decizia pe natura respectivei încălcări și pe întinderea sa geografică, considerația potrivit căreia cuantumul de plecare general al unei amenzi aplicate pentru înțelegere în acest stat membru ar trebui să reflecte dimensiunea pretins limitată a pieței relevante se bazează pe o premisă eronată și decizia Comisiei nu încalcă principiul proporționalității.

Situația este aceeași în privința neluării în considerare a impactului încălcării asupra pieței. Astfel, în conformitate cu punctul 1 A primul paragraf din liniile directoare menționate, Comisia trebuie, în cadrul aprecierii gravității încălcării, să efectueze o examinare a impactului real asupra pieței numai în cazul în care se constată că acest impact poate fi măsurat. Pentru aprecierea acestui impact, Comisia are obligația să se raporteze la concurența care ar fi existat în mod normal în lipsa încălcării. Cu toate acestea, atunci când Comisia consideră că este imposibil să măsoare efectele precise ale unei încălcări asupra pieței, fără ca întreprinderile vizate să demonstreze contrarul, și își întemeiază decizia pe natura gravă a încălcării, precum și pe întinderea geografică a acesteia, fără a ține cont de impactul încălcării asupra pieței, aceasta nu depășește în mod vădit marja de apreciere de care dispune la stabilirea amenzilor pentru încălcări ale normelor de concurență.

(a se vedea punctele 193, 208-211, 215, 216, 218-220, 226-230, 239, 240 și 243)

14. Chiar presupunând că, atunci când Comisia constată mai multe încălcări foarte grave în cadrul aceleiași decizii, aceasta ar trebui să asigure o anumită coerență între cuantumurile de plecare generale și dimensiunile diferitor piețe afectate, nu există niciun element care să indice că cuantumurile de plecare generale stabilite pentru încălcările din mai multe state membre nu ar fi coerente sau că s‑ar fi abătut de la un pretins mod de calcul din moment ce Comisia a stabilit cuantumuri de plecare generale cu atât mai importante cu cât era mai importantă dimensiunea pieței, fără a recurge însă la o formulă matematică exactă, ceea ce, în orice caz, nu era obligată să facă.

(a se vedea punctele 235 și 236)

15. În cadrul calculului amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, un tratament diferențiat între întreprinderile vizate este inerent în cadrul exercitării competențelor care revin Comisiei în temeiul acestei dispoziții. Astfel, în cadrul competenței sale de apreciere, Comisia are obligația să individualizeze sancțiunea în funcție de comportamentele și de caracteristicile proprii întreprinderilor vizate în vederea garantării, în fiecare caz în speță, a deplinei eficacități a normelor de concurență ale Uniunii. Astfel, potrivit Liniilor directoare privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, pentru o încălcare de o anumită gravitate, poate fi necesar, în cazurile în care sunt implicate mai multe întreprinderi, cum este cazul cartelurilor, să se aplice o ponderare a cuantumului de plecare general pentru a stabili un cuantum de plecare specific ținându‑se seama de ponderea și, prin urmare, de impactul real al comportamentului ilicit al fiecărei întreprinderi asupra concurenței, în special atunci când există o diferență considerabilă între dimensiunile întreprinderilor care au săvârșit o încălcare de același tip. Cu precădere, este necesar să se țină seama de capacitatea economică efectivă a autorilor încălcării de a cauza prejudicii semnificative altor operatori, în special consumatorilor.

În plus, în conformitate cu punctul 1 A al șaptelea paragraf din aceleași linii directoare, diferențierea între întreprinderile care au participat la aceeași încălcare nu trebuie să aibă la bază un calcul aritmetic. Astfel, principiul proporționalității și cel al egalității de tratament nu impun ca cuantumul de plecare al amenzii să reprezinte pentru toți membrii unei înțelegeri același procent din cifra de afaceri individuală. Prin urmare, pentru a verifica dacă repartizarea membrilor unei înțelegeri pe categorii este conformă cu principiile egalității de tratament și proporționalității, Tribunalul, în cadrul controlului său privind legalitatea exercitării puterii de apreciere de care Comisia dispune în materie, trebuie să se limiteze la verificarea aspectului dacă această repartizare este coerentă și justificată în mod obiectiv. Or, atunci când o întreprindere a participat numai la o latură a unei înțelegeri, nivelul capacității sale de a produce un prejudiciu important concurenței este minim. Prin urmare, o decizie a Comisiei care determină cuantumul de plecare specific în mod diferit pentru o astfel de întreprindere nu poate fi discriminatorie.

Pe de altă parte, faptul că cuantumul de plecare al amenzii nu reprezintă în mod necesar pentru toți membrii unei înțelegeri același procent din cifrele de afaceri ale fiecăruia dintre aceștia este inerent metodei constând în împărțirea întreprinderilor în categorii, care determină o stabilire forfetară a cuantumului de plecare pentru întreprinderile din aceeași categorie. O astfel de metodă, deși are ca rezultat faptul că nu se ține seama de diferențele de dimensiune dintre întreprinderile din aceeași categorie, nu poate, în principiu, să fie criticată.

În sfârșit, dreptul Uniunii nu cuprinde niciun principiu de aplicabilitate generală potrivit căruia sancțiunea trebuie să fie proporțională cu importanța întreprinderii pe piața produselor care fac obiectul încălcării.

(a se vedea punctele 247, 248, 253, 254, 259, 260, 263, 274 și 277)

16. Necesitatea de a asigura amenzii un efect suficient de descurajator, atunci când nu justifică majorarea nivelului general al amenzilor în cadrul punerii în aplicare a unei politici de concurență, impune adaptarea cuantumului amenzii pentru a ține seama de impactul urmărit asupra întreprinderii căreia îi este aplicată, iar aceasta pentru ca amenda să nu fie considerată neglijabilă sau, dimpotrivă, excesivă, în special din punctul de vedere al capacității financiare a întreprinderii în cauză, în conformitate cu exigențele întemeiate, pe de o parte, pe necesitatea asigurării efectivității amenzii și, pe de altă parte, pe respectarea principiului proporționalității.

În această privință, Comisia este îndreptățită să considere că cifra de afaceri globală a fiecărei întreprinderi care face parte dintr‑o înțelegere este un criteriu pertinent în vederea stabilirii unui coeficient multiplicator de descurajare. Astfel, dimensiunea și resursele globale ale unei întreprinderi sunt criteriile pertinente având în vedere obiectivul urmărit, care este asigurarea efectivității amenzii prin adaptarea cuantumului său în raport cu resursele globale ale întreprinderii și cu capacitatea acesteia de a mobiliza fondurile necesare pentru plata respectivei amenzi. Stabilirea nivelului majorării cuantumului de plecare pentru a asigura un efect suficient de descurajator al amenzii urmărește mai mult să asigure efectivitatea amenzii decât să reflecte caracterul nociv al încălcării pentru funcționarea normală a concurenței și, așadar, gravitatea respectivei încălcări.

În plus, este justificată majorarea cuantumului de plecare pentru asigurarea scopului descurajator al amenzii, acest procedeu constând în realizarea unei diferențe de tratament al participanților la aceeași înțelegere pentru a se ține cont de modalitatea în care sunt afectați efectiv de amendă. O astfel de majorare nu presupune o încălcare a principiului egalității de tratament numai pentru că Comisia se raportează la cifra de afaceri globală a participanților, iar nu la cifrele de afaceri realizate în cadrul Uniunii sau pe piața națională relevantă, pentru a evalua necesitatea majorării cuantumului amenzilor în vederea garantării efectului lor descurajator.

(a se vedea punctele 285, 287, 292, 294 și 295)

17. Noțiunea de încălcări repetate, astfel cum este înțeleasă în anumite sisteme de drept naționale, presupune ca o persoană să fi săvârșit noi încălcări după ce a fost sancționată pentru încălcări similare. În plus, punctul 2 din Liniile directoare privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO menționează în mod specific încălcările repetate de același tip din partea aceleiași/acelorași întreprinderi în cadrul listei exemplificative de circumstanțe agravante care pot justifica o majorare a cuantumului de bază al amenzii.

În această privință, nu se poate admite posibilitatea ca Comisia să considere, în cadrul stabilirii existenței circumstanței agravante a repetării încălcării, că o întreprindere trebuie să fie declarată responsabilă pentru o încălcare anterioară, pentru care nu a fost sancționată printr‑o decizie a Comisiei, în condițiile în care nu a fost destinatara unei comunicări privind obiecțiunile în cadrul stabilirii existenței acelei încălcări, astfel încât o astfel de întreprindere nu a fost în măsură, în timpul procedurii care a dus la adoptarea deciziei prin care a fost constatată încălcarea anterioară, să își prezinte argumentele pentru a contesta, în ceea ce o privește, eventuala existență a unei unități economice cu alte întreprinderi.

O astfel de concluzie este justificată cu atât mai mult cu cât, chiar dacă este adevărat că principiul proporționalității impune ca timpul scurs între încălcarea în cauză și o încălcare anterioară a normelor de concurență să fie luat în considerare pentru aprecierea tendinței întreprinderii de a se sustrage de la aceste norme, Comisia nu poate fi ținută de un eventual termen de prescripție pentru a constata existența unei repetări a încălcării.

De asemenea, chiar dacă este adevărat că se poate considera în mod rezonabil că o societate‑mamă are efectiv cunoștință de o decizie anterioară adresată de Comisie filialei sale, al cărei capital îl deține aproape în integralitate, faptul că societatea‑mamă are cunoștință de acest lucru nu poate compensa lipsa, în decizia anterioară, a constatării existenței unei unități economice între o astfel de societate‑mamă și filiala sa, pentru a se stabili în sarcina respectivei societăți‑mamă răspunderea pentru încălcarea anterioară și a se majora cuantumul amenzilor care îi sunt aplicate ca urmare a repetării încălcării.

(a se vedea punctele 308, 319, 320 și 322)

18. Comunicarea privind imunitatea la amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri reprezintă un instrument care are rolul să precizeze, cu respectarea normelor de drept de rang superior, criteriile pe care Comisia intenționează să le aplice în cadrul exercitării puterii sale de apreciere. Aceasta duce la o autolimitare a acestei puteri care nu este însă incompatibilă cu menținerea unei marje de apreciere semnificative a Comisiei.

Astfel, Comisia beneficiază de o marjă de apreciere extinsă atunci când trebuie să evalueze dacă elementele de probă furnizate de o întreprindere care și‑a exprimat dorința de a beneficia de Comunicarea privind cooperarea prezintă o valoare adăugată semnificativă în sensul punctului 21 din comunicarea menționată.

De asemenea, după ce constată că elementele de probă prezintă o valoare adăugată semnificativă, în sensul punctului 21 din Comunicarea privind cooperarea, Comisia dispune de o marjă de apreciere atunci când trebuie să stabilească nivelul exact al reducerii cuantumului amenzii care trebuie aplicată întreprinderii în cauză. Astfel, primul paragraf al punctului 23 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea prevede o serie de limite în care poate fi efectuată reducerea cuantumului amenzii pentru diferitele categorii de întreprinderi vizate. Având în vedere marja de apreciere menționată, numai o depășire vădită a acestei marje ar putea fi invalidată de instanța Uniunii.

În aceste condiții, Comisia nu săvârșește o eroare vădită de apreciere atunci când stabilește reducerea amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea la nivelul inferior al unei astfel de limite din moment ce informațiile furnizate de întreprinderea vizată erau deja în posesia Comisiei sau nu se refereau la fapte despre care aceasta nu avea cunoștință anterior și, cu toate că ar fi putut spori capacitatea Comisiei de a dovedi existența încălcării, nu au o valoare adăugată semnificativă. O întreprindere nu poate pretinde nici o reducere suplimentară a amenzii pe care i‑a aplicat‑o Comisia pentru motivul că i‑a furnizat un document din perioada în care a avut loc încălcarea, din moment ce acest document se afla deja în posesia Comisiei, iar întreprinderea a oferit pur și simplu explicații suplimentare pentru înțelegerea semnificației acestuia.

În plus, în cadrul aprecierii cooperării din partea membrilor unei înțelegeri, Comisia nu poate încălca principiul egalității de tratament. Nu există o astfel de încălcare atunci când, pe de o parte, aprecierea valorii adăugate a unei cereri formulate în temeiul Comunicării privind cooperarea se efectuează în funcție de elementele de probă de care Comisia dispune deja și când, pe de altă parte, una dintre întreprinderile vizate a furnizat mijloace de probă scrise care datau de la momentul faptelor și care prezentau o valoare adăugată semnificativă, în timp ce alta nu a furnizat decât un singur element de probă care data de la momentul faptelor, astfel încât, întrucât cele două întreprinderi nu se aflau în situații comparabile, tratamentul diferențiat care li s‑a aplicat era justificat.

(a se vedea punctele 332, 333, 335, 337, 350, 355, 357, 361, 363 și 367-369)

19. O societate reclamantă sancționată pentru încălcarea normelor de concurență ale Uniunii nu poate invoca principiul in dubio pro reo pentru a solicita să i se aplice un procent mai favorabil de reducere a amenzii aplicate de Comisie în cazul unei pretinse îndoieli care afectează motivele deciziei privind stabilirea acestui procent. Astfel, principiul menționat se referă la administrarea probelor privind existența unei încălcări și urmărește să stabilească dacă constatările privind situația de fapt realizate de Comisie în decizia atacată sunt susținute de elementele de probă pe care aceasta le‑a prezentat.

(a se vedea punctul 343)

20. Spre deosebire de punctul D subpunctul 2 a doua liniuță din Comunicarea privind neaplicarea de amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri din 1996, Comunicarea privind imunitatea la amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri din 2002 nu prevede reducerea cuantumului amenzii în favoarea unei întreprinderi care nu contestă, după primirea comunicării privind obiecțiunile, realitatea faptelor pe care Comisia își bazează acuzațiile. În cadrul acestei ultime comunicări, pentru a putea pretinde o reducere a cuantumului amenzii, o întreprindere trebuie să furnizeze Comisiei elemente de probă referitoare la încălcarea prezumată care prezintă o valoare adăugată semnificativă în raport cu elementele de probă de care aceasta dispune deja.

În această privință, în conformitate cu punctele 21 și 22 din Comunicarea privind cooperarea din 2002, pentru a aprecia valoarea adăugată a elementelor de probă furnizate de o întreprindere, Comisia nu ia în considerare numai natura și/sau nivelul de detaliere al acestora, ci și elementele de probă de care dispunea deja la momentul la care întreprinderea în cauză și‑a formulat cererea. Prin urmare, Comisia își efectuează aprecierea atât în funcție de calitatea cooperării întreprinderii vizate, cât și de comparația valorii adăugate respective cu elementele de probă aflate deja în posesia sa.

(a se vedea punctele 378, 379, 382, 393 și 398)

21. Dreptul de a invoca protecția încrederii legitime aparține oricărui particular aflat într‑o situație din care reiese că administrația Uniunii, prin furnizarea unor asigurări precise, l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate. În schimb, o persoană nu poate invoca o încălcare a principiului încrederii legitime în lipsa unor asigurări precise acordate de administrație. Constituie astfel de asigurări informațiile precise, necondiționate și concordante emise de surse autorizate și de încredere.

În cadrul determinării cuantumului unei amenzi pentru încălcarea normelor de concurență ale Uniunii, anunțarea de către Comisie, în comunicarea privind obiecțiunile, a intenției de a acorda o reducere a cuantumului amenzii în afara cadrului Comunicării privind imunitatea la amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri nu poate constitui o asigurare precisă cu privire la mărimea sau la coeficientul de reducere care va fi, dacă este cazul, acordată întreprinderilor vizate. Prin urmare, o astfel de afirmație nu poate da naștere în niciun caz vreunei încrederi legitime în acest sens.

Mai mult, o practică decizională anterioară a Comisiei nu poate să servească drept cadru juridic cu privire la amenzile în materie de concurență.

(a se vedea punctele 421-425)

22. Principiul proporționalității impune ca actele instituțiilor Uniunii să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea în cauză, având în vedere că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate.

În această privință, nu încalcă principiul proporționalității o decizie a Comisiei care nu acordă decât o reducere minimă de 1 % din cuantumul amenzii, pentru necontestarea faptelor și având în vedere valoarea marginală a unei cooperări oferite după comunicarea obiecțiunilor, din moment ce această reducere se adaugă la cele deja acordate în cadrul Comunicării privind imunitatea la amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri.

(a se vedea punctele 428, 432 și 449)

23. În cadrul aprecierii pe care o efectuează cu privire la cooperarea membrilor unei înțelegeri, Comisia nu poate încălca principiul egalității de tratament. Cu toate acestea, pe lângă faptul că reducerile cuantumurilor amenzilor acordate în cadrul Comunicării privind imunitatea la amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri și reducerile acordate în afara cadrului acestei comunicări constituie etape distincte ale procesului de calculare a cuantumului amenzilor, întreprinderile care au cooperat atât în cadrul respectivei comunicări, cât și în afara cadrului acesteia, pe de o parte, și întreprinderile care au cooperat numai în afara cadrului comunicării menționate, pe de altă parte, nu se află în situații comparabile. Prin urmare, Comisia poate aplica în mod întemeiat o reducere a cuantumului amenzii pentru cooperarea în afara cadrului Comunicării privind cooperarea, pe de o parte, direct asupra cuantumului total al amenzii întreprinderilor care nu au cooperat în cadrul comunicării menționate și, pe de altă parte, asupra cuantumului deja redus în temeiul comunicării respective pentru întreprinderile care au cooperat în cadrul acesteia.

(a se vedea punctele 435-437)

24. Potrivit articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, pentru fiecare întreprindere sau asociere de întreprinderi care participă la încălcarea normelor de concurență ale Uniunii, amenda nu trebuie să depășească 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent. Cifra de afaceri avută în vedere de această dispoziție este cifra de afaceri globală a întreprinderii în cauză. Astfel, plafonul de 10 % din cifra de afaceri prevăzut de dispoziția menționată trebuie să fie calculat pe baza cifrei de afaceri cumulate a tuturor societăților care constituie entitatea economică ce acționează în calitate de întreprindere în sensul articolului 81 CE.

(a se vedea punctele 443 și 444)

25. Potrivit principiului proporționalității, în cadrul determinării cuantumului amenzilor pentru încălcări ale normelor de concurență ale Uniunii, amenzile nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile urmărite, cu alte cuvinte, în raport cu respectarea normelor de concurență, iar cuantumul amenzii aplicate unei întreprinderi ca urmare a unei încălcări în materie de concurență trebuie să fie proporțional cu încălcarea, apreciată în ansamblu, ținând seama în special de gravitatea acesteia. În plus, în cadrul stabilirii cuantumului amenzilor, Comisia poate lua în considerare necesitatea de a asigura ca acestea să aibă un efect suficient de descurajator.

Astfel, în primul rând, înțelegeri constând în principal într‑o înțelegere secretă a concurenților pentru a‑și împărți piețele sau a îngheța cotele de piață prin alocarea reciprocă a proiectelor de vânzare și de instalare de ascensoare și/sau de scări rulante noi și pentru a nu concura unii cu ceilalți în ceea ce privește întreținerea și modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante se numără, prin chiar natura lor, printre cele mai grave încălcări ale articolului 81 CE. În această privință, mărimea redusă a piețelor relevante, presupunând că aceasta este stabilită, este doar de mai mică importanță în raport cu toate celelalte elemente care demonstrează gravitatea încălcării.

În al doilea rând, regula proporționalității amenzilor în raport cu dimensiunea și cu puterea economică a unităților economice în cauză, care acționează în calitate de întreprinderi în sensul articolului 81 CE, nu este încălcată din moment ce acestea nu depășesc plafonul prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, care urmărește să evite ca amenzile să fie disproporționate în raport cu importanța întreprinderii.

În al treilea rând, în cadrul calculului amenzilor, Comisia poate lua în considerare, printre altele, dimensiunea și puterea economică a unității economice care acționează în calitate de întreprindere în sensul articolului 81 CE. Întreprinderea pertinentă care trebuie luată în considerare în speță nu este reprezentată însă de fiecare filială care a participat la încălcările constatate, ci de întreprinderile constituite din societatea‑mamă și ansamblul filialelor sale.

În al patrulea rând, Comisia nu este obligată ca, în cadrul determinării cuantumului amenzilor în funcție de gravitatea și de durata încălcării, să garanteze că, în cazul în care ar fi aplicate amenzi mai multor întreprinderi implicate în aceeași încălcare, cuantumurile finale ale amenzilor la care s‑a ajuns prin calculul efectuat pentru întreprinderile în cauză reflectă orice diferențiere între acestea în ceea ce privește cifrele lor de afaceri globale sau cifrele lor de afaceri relevante. Astfel, cuantumul final al amenzii nu constituie, a priori, un element adecvat pentru a stabili o eventuală lipsă de proporționalitate a amenzii în raport cu importanța participanților la înțelegere. Stabilirea cuantumului final al amenzii se face în special în funcție de diverse împrejurări legate de comportamentul individual al întreprinderii în cauză, iar nu în funcție de cota sa de piață sau de cifra sa de afaceri, precum durata încălcării, existența unor circumstanțe agravante sau atenuante și gradul de cooperare a respectivei întreprinderi.

(a se vedea punctele 450-456)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)

13 iulie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața instalării și a întreținerii ascensoarelor și a scărilor rulante – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Manipularea cererilor de ofertă – Împărțirea piețelor – Stabilirea prețurilor”

În cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07,

ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV, cu sediul în Bruxelles (Belgia), reprezentată inițial de V. Turner și D. Mes și ulterior de O. W. Brower și de J. Blockx, avocați,

reclamantă în cauza T‑144/07,

ThyssenKrupp Aufzüge GmbH, cu sediul în Neuhausen auf den Fildern (Germania),

ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH, cu sediul în Hamburg (Germania),

reprezentate inițial de U. Itzen și de K. Blau‑Hansen, ulterior de U. Itzen, K. Blau‑Hansen și S. Thomas și în final de K. Blau‑Hansen și de S. Thomas, avocați,

reclamante în cauza T‑147/07,

ThyssenKrupp Ascenseurs Luxemburg Sàrl, cu sediul în Howald (Luxemburg), reprezentată de K. Beckmann, S. Dethof și U. Itzen, avocați,

reclamantă în cauza T‑148/07,

ThyssenKrupp Elevator AG, cu sediul în Düsseldorf (Germania), reprezentată de T. Klose și de J. Ziebarth, avocați,

reclamantă în cauza T‑149/07,

ThyssenKrupp AG, cu sediul în Duisburg (Germania), reprezentată inițial de M. Klusmann și de S. Thomas, avocați, și ulterior de M. Klusmann,

reclamantă în cauza T‑150/07,

ThyssenKrupp Liften BV, cu sediul în Krimpen aan den IJssel (Țările de Jos), reprezentată de O. Brouwer și de A. Stoffer, avocați,

reclamantă în cauza T‑154/07,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată, în cauzele T‑144/07 și T‑154/07, de domnii A. Bouquet și R. Sauer, în calitate de agenți, asistați de F. Wijckmans și de F. Tuytschaever, avocați, în cauzele T‑147/07 și T‑148/07, inițial de domnii R. Sauer și O. Weber și ulterior de domnul R. Sauer și de doamna K. Mojzesowicz, în calitate de agenți, și în cauzele T‑149/07 și T‑150/07, de domnul R. Sauer și de doamna K. Mojzesowicz, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei C(2007) 512 final a Comisiei din 21 februarie 2007 privind o procedură prevăzută de articolul 81 [CE] (cazul COMP/E‑1/38.823 − Ascensoare și scări rulante) sau, în subsidiar, de reducere a cuantumului amenzilor aplicate reclamantelor,

TRIBUNALUL (Camera a opta),

compus din doamna M. E. Martins Ribeiro (raportor), președinte, domnii N. Wahl și A. Dittrich, judecători,

grefier: doamna K. Andová, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședințelor din 3, din 7 și din 10 septembrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

1 Prezenta cauză are ca obiect o serie de cereri de anulare a Deciziei C(2007) 512 final a Comisiei din 21 februarie 2007 privind o procedură prevăzută de articolul 81 [CE] (cazul COMP/E‑1/38.823 − Ascensoare și scări rulante) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 26 martie 2008 (JO C 75, p. 19), sau, în subsidiar, de reducere a cuantumului amenzilor aplicate reclamantelor.

2 În cadrul deciziei atacate, Comisia Comunităților Europene a considerat că următoarele societăți au încălcat articolul 81 CE:

– Kone Belgium SA (denumită în continuare „Kone Belgia”), Kone GmbH (denumită în continuare „Kone Germania”), Kone Luxembourg Sàrl (denumită în continuare „Kone Luxemburg”), Kone BV Liften en Roltrappen (denumită în continuare „Kone Țările de Jos”) și Kone Oyj (denumită în continuare „KC”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „Kone”);

– Otis SA (denumită în continuare „Otis Belgia”), Otis GmbH & Co. OHG (denumită în continuare „Otis Germania”), General Technic‑Otis Sàrl (denumită în continuare „GTO”), General Technic Sàrl (denumită în continuare „GT”), Otis BV (denumită în continuare „Otis Țările de Jos”), Otis Elevator Company (denumită în continuare „OEC”) și United Technologies Corporation (denumită în continuare „UTC”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „Otis”);

– Schindler SA (denumită în continuare „Schindler Belgia”), Schindler Deutschland Holding GmbH (denumită în continuare „Schindler Germania”), Schindler Sàrl (denumită în continuare „Schindler Luxemburg”), Schindler Liften BV (denumită în continuare „Schindler Țările de Jos”) și Schindler Holding Ltd (denumită în continuare „Schindler Holding”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „Schindler”);

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (denumită în continuare „TKLA”), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (denumită în continuare „TKA”), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (denumită în continuare „TKF”), ThyssenKrupp Elevator AG (denumită în continuare „TKE”), ThyssenKrupp AG (denumită în continuare „TKAG”), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (denumită în continuare „TKAL”) și ThyssenKrupp Liften BV (denumită în continuare „TKL”) (denumite în continuare, privite împreună sau separat, „ThyssenKrupp”);

– Mitsubishi Elevator Europe BV (denumită în continuare „MEE”).

3 Reclamantele, TKLA, TKA, TKF, TKAL, TKE, TKAG și TKL, aparțin grupului de societăți ThyssenKrupp, care își desfășoară activitatea în domeniul ascensoarelor, al oțelului, al industriei autovehiculelor, al tehnologiei și al serviciilor. Societatea‑mamă a grupului este societatea cotată la bursă TKAG. TKE este o filială deținută integral de TKAG și este principala întreprindere din cadrul grupului responsabilă în domeniul ascensoarelor, în calitate de societate holding intermediară [considerentele (33)-(37) ale deciziei atacate].

4 ThyssenKrupp își exercită activitatea în domeniul scărilor rulante și al ascensoarelor prin intermediul unor filiale naționale. Printre acestea se numără, în Belgia, TKLA, în Germania, TKA și TKF, în Luxemburg, TKAL, și, în Țările de Jos, TKL [considerentele (33)-(37) ale deciziei atacate]. Spre deosebire de TKL, care nu este o filială a societății TKE, celelalte filiale menționate mai sus sunt filiale directe sau indirecte deținute integral de TKE și de TKAG.

Procedura administrativă

1. Investigația Comisiei

5 În vara anului 2003 au fost transmise Comisiei informații privind posibila existență a unei înțelegeri între principalii patru producători europeni de ascensoare și de scări rulante care exercită activități comerciale în Uniune, și anume Kone, Otis, Schindler și ThyssenKrupp [considerentele (3) și (91) ale deciziei atacate].

Belgia

6 Începând cu 28 ianuarie 2004 și în cursul lunii martie 2004, în temeiul articolului 14 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81] CE și [82] CE (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor din Belgia ale Kone, Otis, Schindler și ThyssenKrupp [considerentele (92), (93), (95) și (97) ale deciziei atacate].

7 Kone, Otis, ThyssenKrupp și Schindler au formulat succesiv o serie de cereri în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea din 2002”). Aceste cereri au fost completate de întreprinderile în cauză [considerentele (94), (96), (98) și (103) ale deciziei atacate].

8 La 29 iunie 2004, Kone a primit imunitate condiționată în conformitate cu punctul 8 litera (b) din comunicarea menționată [considerentul (99) al deciziei atacate].

9 Între septembrie și decembrie 2004, Comisia a trimis de asemenea, în temeiul articolului 18 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), o serie de cereri de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Belgia, mai multor clienți din acest stat membru și asociației belgiene Agoria [considerentele (101) și (102) ale deciziei atacate].

Germania

10 Începând cu 28 ianuarie 2004 și în cursul lunii martie 2004, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17, Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor din Germania ale Otis și ThyssenKrupp [considerentele (104) și (106) ale deciziei atacate].

11 La 12 și la 18 februarie 2004, Kone și‑a completat cererea în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, formulată la 2 februarie 2004 în privința Belgiei, cu o serie de informații privind Germania. De asemenea, în perioada cuprinsă între lunile martie 2004 și februarie 2005, Otis și‑a completat cererea privind Belgia cu o serie de informații privind Germania. La 25 noiembrie 2004, Schindler a prezentat o cerere în temeiul comunicării menționate, care cuprindea informații privind Germania, cerere care a fost completată în intervalul cuprins între decembrie 2004 și februarie 2005. În sfârșit, în cursul lunii decembrie 2005, tot în temeiul acestei comunicări, ThyssenKrupp a transmis Comisiei o cerere privind Germania [considerentele (105), (107), (112) și (114) ale deciziei atacate].

12 Între septembrie și noiembrie 2004, Comisia a trimis de asemenea, în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003, o serie de cereri de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Germania, mai multor clienți din acest stat membru și asociațiilor VDMA, VFA și VMA [considerentele (110), (111) și (113) ale deciziei atacate].

Luxemburg

13 La 5 februarie 2004, Kone și‑a completat cererea formulată la 2 februarie 2004 în privința Belgiei cu o serie de informații referitoare la Luxemburg. Otis și ThyssenKrupp au formulat oral o cerere în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, referitoare la Luxemburg. O cerere referitoare la Luxemburg în temeiul aceleiași comunicări a fost formulată de Schindler [considerentele (115), (118), (119) și (124) ale deciziei atacate].

14 Începând cu 9 martie 2004, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17, Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor din Luxemburg ale Schindler și ale ThyssenKrupp [considerentul (116) al deciziei atacate].

15 La 29 iunie 2004, Kone a primit imunitate condiționată în conformitate cu punctul 8 litera (b) din Comunicarea privind cooperarea din 2002 în ceea ce privește partea din cererea sa referitoare la Luxemburg [considerentul (120) al deciziei atacate].

16 În septembrie și în octombrie 2004, Comisia a trimis, în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003, o serie de cereri de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Luxemburg, mai multor clienți din acest stat membru și Fédération luxembourgeoise des ascensoristes (Federația Luxemburgheză a Producătorilor de Ascensoare) [considerentele (122) și (123) ale deciziei atacate].

Țările de Jos

17 În luna martie 2004, Otis a formulat în temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002 o cerere privind Țările de Jos, care a fost ulterior completată. În cursul lunii aprilie 2004, a fost formulată o cerere în temeiul acestei comunicări de către ThyssenKrupp, care a fost de asemenea completată ulterior în mai multe rânduri. În sfârșit, la 19 iulie 2004, Kone și‑a completat cererea din 2 februarie 2004 privind Belgia cu informații privind Țările de Jos [considerentele (127), (129) și (130) ale deciziei atacate].

18 La 27 iulie 2004, Otis a primit imunitate condiționată în conformitate cu punctul 8 litera (a) din comunicarea menționată [considerentul (131) al deciziei atacate].

19 Începând cu 28 aprilie 2004, în temeiul articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 17, Comisia a efectuat o serie de verificări, printre altele, la sediile filialelor din Țările de Jos ale Kone, ale Schindler, ale ThyssenKrupp și ale MEE, precum și la sediul asociației Boschduin [considerentul (128) al deciziei atacate].

20 În septembrie 2004, Comisia a trimis, în temeiul articolului 18 din Regulamentul nr. 1/2003, o serie de cereri de informații întreprinderilor care au participat la încălcare în Țările de Jos, mai multor clienți din acest stat membru și asociațiilor VLR și Boschduin [considerentele (133) și (134) ale deciziei atacate].

2. Comunicarea privind obiecțiunile

21 La 7 octombrie 2005, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile care era adresată, printre altele, societăților menționate la punctul 2 de mai sus. Toți destinatarii comunicării privind obiecțiunile au transmis observații scrise ca răspuns la obiecțiunile reținute de Comisie [considerentele (135) și (137) ale deciziei atacate].

22 Întrucât niciunul dintre destinatarii comunicării privind obiecțiunile nu a formulat o cerere în acest sens, nu a avut loc nicio audiere [considerentul (138) al deciziei atacate].

3. Decizia atacată

23 La 21 februarie 2007, Comisia a adoptat decizia atacată, prin care a constatat că societățile destinatare ale acesteia participaseră la patru încălcări unice, complexe și continue ale articolului 81 alineatul (1) CE în patru state membre, împărțindu‑și între ele piețele și înțelegându‑se sau punându‑se de acord cu privire la atribuirea cererilor de ofertă și a contractelor legate de vânzarea, instalarea, întreținerea și modernizarea ascensoarelor și a scărilor rulante [considerentul (2) al deciziei atacate].

24 În ceea ce privește destinatarii deciziei atacate, Comisia a considerat că, pe lângă filialele din Belgia, din Germania, din Luxemburg și din Țările de Jos ale întreprinderilor în cauză, societățile‑mamă ale respectivelor filiale trebuiau să fie declarate răspunzătoare în solidar pentru încălcările articolului 81 CE săvârșite de filialele fiecăreia dintre acestea, ca urmare a faptului că fuseseră în măsură să exercite o influență decisivă asupra politicii lor comerciale în perioada în care a avut loc încălcarea și că se putea prezuma că au folosit această posibilitate [considerentele (608), (615), (622), (627) și (634)-(641) ale deciziei atacate]. Societățile‑mamă ale MEE nu a fost declarate răspunzătoare în solidar pentru comportamentul filialei lor, deoarece nu s‑a putut dovedi că au exercitat o influență decisivă asupra comportamentului acesteia [considerentul (643) al deciziei atacate].

25 În vederea calculării cuantumului amenzilor, Comisia a utilizat în cadrul deciziei atacate metodologia cuprinsă în Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „Liniile directoare din 1998”). Comisia a examinat de asemenea dacă și în ce măsură întreprinderile în cauză îndeplineau cerințele stabilite de Comunicarea privind cooperarea din 2002.

26 Comisia a calificat încălcările ca fiind „foarte grave” având în vedere caracterul lor și faptul că fiecare dintre ele acoperea întregul teritoriu al unui stat membru (Belgia, Germania, Luxemburg sau Țările de Jos), chiar dacă impactul lor real nu putea fi măsurat [considerentul (671) al deciziei atacate].

27 Pentru a ține seama de capacitatea economică efectivă a întreprinderilor în cauză de a produce un prejudiciu semnificativ concurenței, Comisia le‑a împărțit, pentru fiecare țară, în mai multe categorii, în funcție de cifra de afaceri realizată pe piața ascensoarelor și/sau a scărilor rulante, inclusiv, după caz, în ceea ce privește serviciile de întreținere și de modernizare [considerentele (672) și (673) ale deciziei atacate].

28 În ceea ce privește înțelegerea realizată în Belgia, Kone și Schindler au fost incluse în prima categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii, stabilit în funcție de gravitatea încălcării, de 40 000 000 de euro. Otis a fost inclusă în a doua categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 27 000 000 de euro. ThyssenKrupp a fost inclusă în a treia categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 16 500 000 de euro [considerentele (674) și (675) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce privește societatea ThyssenKrupp i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 45 900 000 de euro și, respectiv, la 33 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea a durat șapte ani și opt luni (de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii întreprinderilor în cauză cu 75 %. Cuantumul de bază al amenzii a fost astfel stabilit la 70 000 000 de euro pentru Kone, la 80 325 000 de euro pentru Otis, la 70 000 000 de euro pentru Schindler și la 57 750 000 de euro pentru ThyssenKrupp [considerentele (692) și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697), (698) și (708)-(710) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele (733), (734), (749), (750) și (753)-(755) ale deciziei atacate]. În temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, Kone a beneficiat de imunitate totală la amenzi. Otis a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 40 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. ThyssenKrupp a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 20 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf a doua liniuță din această comunicare și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler a beneficiat de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (760)-(777) ale deciziei atacate].

29 În ceea ce privește înțelegerea realizată în Germania, Kone, Otis și ThyssenKrupp au fost incluse în prima categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 70 000 000 de euro. Schindler a fost inclusă în a doua categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 17 000 000 de euro [considerentele (676)-(679) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce privește societatea ThyssenKrupp i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 119 000 000 de euro și, respectiv, la 140 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea săvârșită de Kone, de Otis și de ThyssenKrupp a durat opt ani și patru luni (de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 80 %. Întrucât încălcarea săvârșită de Schindler a durat cinci ani și patru luni (de la 1 august 1995 la 6 decembrie 2000), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestei întreprinderi cu 50 %. Cuantumul de bază al amenzii a ajuns astfel la 126 000 000 de euro pentru Kone, la 214 200 000 de euro pentru Otis, la 25 500 000 de euro pentru Schindler și la 252 000 000 de euro pentru ThyssenKrupp [considerentele (693) și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697)-(707) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele (727)-(729), (735), (736), (742)-(744), (749), (750) și (753)-(755) ale deciziei atacate]. Kone a beneficiat, pe de o parte, de reducerea maximă de 50 % a cuantumului amenzii prevăzută la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din Comunicarea privind cooperarea din 2002 și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Otis a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 25 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf a doua liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 15 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf a treia liniuță din comunicarea amintită și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. ThyssenKrupp a beneficiat de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (778)-(813) ale deciziei atacate].

30 În ceea ce privește înțelegerea realizată în Luxemburg, Otis și Schindler au fost incluse în prima categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 10 000 000 de euro. Kone și ThyssenKrupp au fost incluse în a doua categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 2 500 000 de euro [considerentele (680)-(683) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce privește societatea ThyssenKrupp i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 17 000 000 de euro și, respectiv, la 5 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea a durat opt ani și trei luni (de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii întreprinderilor în cauză cu 80 %. Cuantumul de bază al amenzii a ajuns astfel la 4 500 000 de euro pentru Kone, la 30 600 000 de euro pentru Otis, la 18 000 000 de euro pentru Schindler și la 9 000 000 de euro pentru ThyssenKrupp [considerentele (694) și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697), (698) și (711)-(714) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele (730), (749), (750) și (753)-(755) ale deciziei atacate]. În temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, Kone a beneficiat de imunitate totală la amenzi. Otis a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 40 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler și ThyssenKrupp au beneficiat numai de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (814)-(835) ale deciziei atacate].

31 În ceea ce privește înțelegerea realizată în Țările de Jos, Kone a fost inclusă în prima categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 55 000 000 de euro. Otis a fost inclusă în a doua categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 41 000 000 de euro. Schindler a fost inclusă în a treia categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 24 500 000 de euro. ThyssenKrupp și MEE au fost incluse în a patra categorie, cu un cuantum de plecare al amenzii de 8 500 000 de euro [considerentele (684) și (685) ale deciziei atacate]. Cuantumului de plecare al amenzii impuse societății Otis i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 1,7, iar cuantumului de plecare al amenzii stabilite în ceea ce privește societatea ThyssenKrupp i‑a fost aplicat un factor multiplicator de 2, pentru a ține seama de dimensiunea și de resursele globale ale acestora, astfel încât cuantumurile de plecare ale amenzilor societăților în cauză au ajuns la 69 700 000 de euro și, respectiv, la 17 000 000 de euro [considerentele (690) și (691) ale deciziei atacate]. Întrucât încălcarea săvârșită de Otis și de ThyssenKrupp a durat 5 ani și 10 luni (de la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 55 %. Întrucât încălcarea săvârșită de Kone și de Schindler a durat 4 ani și 9 luni (de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestor întreprinderi cu 45 %. Întrucât încălcarea săvârșită de MEE a durat 4 ani și o lună (de la 11 ianuarie 2000 la 5 martie 2004), Comisia a majorat cuantumul de plecare al amenzii acestei întreprinderi cu 40 %. Cuantumul de bază al amenzii a ajuns astfel la 79 750 000 de euro pentru Kone, la 108 035 000 de euro pentru Otis, la 35 525 000 de euro pentru Schindler, la 26 350 000 de euro pentru ThyssenKrupp și la 11 900 000 de euro pentru MEE [considerentele (695) și (696) ale deciziei atacate]. Comisia a apreciat că trebuia să se considere că ThyssenKrupp a fost autorul unor încălcări repetate și, ca urmare a acestei circumstanțe agravante, a majorat cuantumul amenzii sale cu 50 % [considerentele (697), (698) și (715)-(720) ale deciziei atacate]. Nu a fost reținută nicio circumstanță atenuantă în favoarea întreprinderilor în cauză [considerentele (724)-(726), (731), (732), (737), (739)-(741), (745)-(748) și (751)-(755) ale deciziei atacate]. În temeiul Comunicării privind cooperarea din 2002, Otis a beneficiat de imunitate totală la amenzi. ThyssenKrupp a beneficiat, pe de o parte, de o reducere de 40 % a cuantumului amenzii în limitele prevăzute la punctul 23 litera (b) primul paragraf prima liniuță din comunicarea menționată și, pe de altă parte, de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor. Schindler și MEE au beneficiat de o reducere de 1 % a cuantumului amenzii pentru necontestarea faptelor [considerentele (836)-(855) ale deciziei atacate].

32 Dispozitivul deciziei atacate are următorul conținut:

„Articolul 1

(1) În ceea ce privește Belgia, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare și să nu concureze unele cu celelalte pentru contractele de întreținere și de modernizare:

– Kone: [KC] și [Kone Belgia]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Belgia]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Belgia]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004 și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKLA]: de la 9 mai 1996 la 29 ianuarie 2004.

(2) În ceea ce privește Germania, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare la ascensoare și la scările rulante să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare:

– Kone: [KC] și [Kone Germania]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Germania]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Germania]: de la 1 august 1995 la 6 decembrie 2000 și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] și [TKF]: de la 1 august 1995 la 5 decembrie 2003.

(3) Referitor la Luxemburg, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare și să nu concureze unele cu celelalte pentru contractele de întreținere și de modernizare:

– Kone: [KC] și [Kone Luxemburg]: de la 7 decembrie 1995 la 29 ianuarie 2004;

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] și [GT]: de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Luxemburg]: de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004 și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKAL]: de la 7 decembrie 1995 la 9 martie 2004.

(4) În ceea ce privește Țările de Jos, următoarele întreprinderi au încălcat articolul 81 [CE] prin faptul că au convenit în mod regulat și colectiv, în perioadele indicate, în cadrul unor acorduri și al unor practici concertate la nivel național referitoare la ascensoare și la scările rulante, să își împartă piețele, să își aloce reciproc cererile de ofertă publice și private și alte contracte în conformitate cu cotele prestabilite de vânzare și instalare și să nu concureze unele cu celelalte pentru contractele de întreținere și de modernizare:

– Kone: [KC] și [Kone Țările de Jos]: de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Țările de Jos]: de la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Țările de Jos]: de la 1 iunie 1999 la 5 martie 2004;

– ThyssenKrupp: [TKAG] și [TKL]: de la 15 aprilie 1998 la 5 martie 2004 și

– [MEE]: de la 11 ianuarie 2000 la 5 martie 2004.

Articolul 2

(1) Pentru încălcările care au avut loc în Belgia menționate la articolul 1 alineatul (1), se aplică următoarele amenzi:

– Kone: [KC] și [Kone Belgia], în solidar: 0 euro;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Belgia], în solidar: 47 713 050 de euro;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Belgia], în solidar: 69 300 000 de euro și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKLA], în solidar: 68 607 000 de euro.

(2) Pentru încălcările care au avut loc în Germania menționate la articolul 1 alineatul (2), se aplică următoarele amenzi:

– Kone: [KC] și [Kone Germania], în solidar: 62 370 000 de euro;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Germania], în solidar: 159 043 500 de euro;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Germania], în solidar: 21 458 250 de euro și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] și [TKF], în solidar: 374 220 000 de euro.

(3) Pentru încălcările care au avut loc în Luxemburg menționate la articolul 1 alineatul (3), se aplică următoarele amenzi:

– Kone: [KC] și [Kone Luxemburg], în solidar: 0 euro;

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] și [GT], în solidar: 18 176 400 de euro;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Luxemburg], în solidar: 17 820 000 de euro și

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] și [TKAL], în solidar: 13 365 000 de euro.

(4) Pentru încălcările care au avut loc în Țările de Jos menționate la articolul 1 alineatul (4), se aplică următoarele amenzi:

– Kone: [KC] și [Kone Țările de Jos], în solidar: 79 750 000 de euro;

– Otis: [UTC], [OEC] și [Otis Țările de Jos], în solidar: 0 euro;

– Schindler: Schindler Holding […] și [Schindler Țările de Jos], în solidar: 35 169 750 de euro;

– ThyssenKrupp: [TKAG] și [TKL], în solidar: 23 477 850 de euro și

– [MEE]: 1 841 400 de euro.

[…]”

Procedura și concluziile părților

33 Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului la 7 mai 2007 (în cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 și T‑150/07) și la 8 mai 2007 (în cauza T‑154/07), reclamantele au introdus prezentele acțiuni.

34 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a opta) a decis deschiderea procedurii orale în prezentele cauze și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a adresat în scris o serie de întrebări părților și le‑a solicitat să prezinte anumite documente. Părțile au dat curs acestei cereri în termenul acordat.

35 Pledoariile părților din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședințele din 3, din 7 și din 10 septembrie 2009. Procedura orală în cauzele T‑144/07 și T‑148/07 a fost apoi terminată.

36 În urma unor cereri formulate de Tribunal în cadrul ședințelor, reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 au prezentat anumite documente.

37 Prin scrisorile din 14 și din 15 septembrie 2009, reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 au depus la grefă un „corrigendum”, referitor la motivul invocat de acestea cu privire la constatarea eronată a existenței unor încălcări repetate.

38 Prin ordonanțele din 20 octombrie 2009, a fost redeschisă procedura orală în cauzele T‑144/07 și T‑148/07.

39 „Corrigenda” formulate de reclamante au fost depuse la dosar în cauzele menționate la punctul 37 de mai sus. Comisia și‑a prezentat observațiile cu privire la aceste „corrigenda” și a invocat, printre altele, inadmisibilitatea acestora. Reclamantele și‑au prezentat observațiile cu privire la acest aspect, procedura orală în aceste cauze fiind apoi terminată.

40 După ascultarea părților cu privire la acest aspect în cursul ședinței, Tribunalul a decis să conexeze prezentele cauze în vederea pronunțării hotărârii în conformitate cu articolul 50 din Regulamentul de procedură.

41 Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate în măsura în care se referă la reclamante;

– în subsidiar, reducerea cuantumului amenzii aplicate;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

42 În fiecare cauză, Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

Cu privire la fond

1. Observații introductive

43 Acțiunile introduse de reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 au un obiect dublu, și anume, în principal, mai multe cereri de anulare a deciziei atacate și, în subsidiar, o serie de cereri de anulare sau de reducere a cuantumului amenzilor aplicate reclamantelor.

44 În susținerea acțiunilor formulate, reclamantele au invocat zece motive. Primele două motive, întemeiate pe necompetența Comisiei și, respectiv, pe stabilirea abuzivă a răspunderii solidare pentru încălcare, privesc cererile de anulare a deciziei atacate.

45 Celelalte opt motive invocate de reclamante se referă la stabilirea cuantumului amenzilor și privesc, așadar, cererile de anulare sau de reducere a amenzilor. Primul motiv, invocat de reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07, este întemeiat pe încălcarea principiului non bis in idem. Al doilea motiv, invocat de reclamantele din cauzele T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07, este întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului proporționalității și a principiului egalității de tratament, precum și a dreptului la apărare în ceea ce privește stabilirea cuantumului de plecare al amenzilor în funcție de gravitatea încălcărilor. Al treilea motiv, invocat de toate reclamantele, este întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului proporționalității, a articolului 253 CE și a principiului egalității de tratament în ceea ce privește aplicarea factorului multiplicator de grup în vederea urmăririi obiectivului de descurajare în cadrul stabilirii cuantumului de plecare al amenzilor. Al patrulea motiv, invocat de toate reclamantele, este întemeiat pe încălcarea Liniilor directoare din 1998, a principiului proporționalității și a dreptului la apărare în ceea ce privește majorarea cu 50 % a cuantumului de bază al amenzilor ca urmare a repetării încălcării. Al cincilea motiv, invocat de toate reclamantele, este întemeiat pe încălcarea Comunicării privind cooperarea din 2002 și a principiului protecției încrederii legitime, precum și a principiului egalității de tratament în ceea ce privește aprecierea cooperării reclamantelor. Al șaselea motiv, invocat de toate reclamantele, este întemeiat pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime, a principiului egalității de tratament, a principiului proporționalității și a principiului bunei administrări în cadrul stabilirii nivelului reducerii amenzilor acordate pentru cooperarea în afara cadrului Comunicării privind cooperarea din 2002. Al șaptelea motiv, invocat de toate reclamantele, este întemeiat pe încălcarea articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. În sfârșit, al optulea motiv, invocat de reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07, este întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității în ceea ce privește calculul cuantumului final al amenzilor.

2. Cu privire la cererile de anulare a deciziei atacate

Cu privire la motivul întemeiat pe necompetența Comisiei

46 Prezentul motiv urmează să fie analizat făcând distincție între cele două aspecte pe care le cuprinde. Primul aspect este întemeiat pe încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE, determinată de faptul că înțelegerile în cauză nu ar afecta comerțul dintre statele membre. Al doilea aspect, formulat în subsidiar, este întemeiat pe încălcarea Regulamentului nr. 1/2003, a Comunicării Comisiei privind cooperarea în cadrul rețelei autorităților de concurență (JO 2004, C 101, p. 43, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 111) (denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea în cadrul rețelei”) și a principiilor egalității de tratament și protecției încrederii legitime, întrucât Comisia ar fi trebuit să lase investigarea încălcărilor în sarcina autorităților naționale competente.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE, determinată de faptul că înțelegerile în cauză nu ar afecta comerțul dintre statele membre

47 În considerentul (602) al deciziei atacate, Comisia susține că „aplicarea și implementarea de către cei patru principali producători de ascensoare și de scări rulante (incluzând și societatea [MEE] în cazul Țărilor de Jos) a sistemului de atribuire a proiectelor, în fiecare stat membru vizat, în contextul politicilor lor de trimitere, puteau să ducă la deturnarea modelelor comerciale în raport cu orientarea pe care ar fi avut‑o în lipsa acestora”. Comisia se bazează în această privință pe următoarele elemente.

48 În primul rând, Comisia constată că „anumite tranzacții transfrontaliere referitoare la vânzarea și la instalarea de ascensoare și de scări rulante, precum și la furnizarea de servicii de întreținere și de modernizare au loc în cadrul Uniunii” [considerentul (86) al deciziei atacate; a se vedea de asemenea considerentul (596) al deciziei atacate].

49 Potrivit Comisiei, dosarul său „cuprinde mai multe exemple de schimburi comerciale transfrontaliere care implică în principal IMM‑uri, dar și cel puțin o mare întreprindere, [MEE, care] aprovizionează și piața belgiană prin intermediul filialei sale din Țările de Jos” [considerentul (87) al deciziei atacate]. În plus, Comisia constată că „principalii patru producători răspund de asemenea ocazional unor cereri de ofertă transfrontaliere în cadrul Uniunii” și citează câteva exemple în sprijinul acestei afirmații [considerentul (88) al deciziei atacate; a se vedea de asemenea considerentul (78) al deciziei atacate]. Potrivit Comisiei, „clienții au din ce în ce mai mult tendința să se aprovizioneze în afara frontierelor naționale” [considerentul (596) al deciziei atacate].

50 Pe de altă parte, potrivit Comisiei, există „o tendință ca marile întreprinderi (multinaționale) și grupurile de întreprinderi care sunt prezente în mai multe state membre, precum lanțurile de hoteluri internaționale, să prefere să încheie contracte care acoperă mai multe state membre” [considerentul (89) al deciziei atacate].

51 În al doilea rând, Comisia se referă la politica de trimitere practicată de primii patru producători de ascensoare și de scări rulante din Europa. Potrivit Comisiei, „numărul de tranzacții transfrontaliere ar fi mai ridicat dacă [acești] […] producători nu ar aplica o politică deliberată de a refuza aproape toate cererile transfrontaliere de oferte de prețuri și de a îndrepta clienții către filiala națională desemnată” [considerentul (90) al deciziei atacate; a se vedea de asemenea considerentul (596) al deciziei atacate].

52 În al treilea rând, Comisia subliniază în cadrul aprecierii juridice pe care o efectuează că „faptul că o înțelegere orizontală nu privește decât un singur stat membru nu înseamnă că acordurile ilicite nu pot afecta comerțul dintre statele membre” [considerentul (595) al deciziei atacate]. Comisia amintește în plus că, potrivit unei jurisprudențe constante, „influența pe care o poate avea un acord asupra comerțului dintre statele membre se apreciază în special ținând seama de poziția și de importanța avute de părți pe piața produselor în cauză [Hotărârea Curții din 28 aprilie 1998, Javico, C‑306/96, Rec., p. I‑1983, punctul 17]” [considerentul (600) al deciziei atacate]. Comisia susține de asemenea că, „[având în vedere] ponderea foarte ridicată reprezentată de cifra de afaceri a principalilor patru producători de ascensoare și de scări rulante în domeniul vânzării, instalării, întreținerii și modernizării de ascensoare și de scări rulante și având în vedere faptul că aceștia au instituit și pus în aplicare un sistem de atribuire a proiectelor care acoperea întregul teritoriu al Belgiei, al Luxemburgului, al Germaniei și, respectiv, al Țărilor de Jos, combinat cu politica lor de trimitere, este justificată presupunerea că a fost restrânsă capacitatea întreprinderilor străine de a‑și vinde produsele și serviciile în țările respective, întrucât acestea ar fi trebuit, în aceste țări, să concureze cu un grup de producători care reprezentau împreună cea mai mare parte a ofertei de pe piață” [considerentul (600) al deciziei atacate].

53 Reclamantele din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07 susțin, în esență, că încălcările nu au afectat în mod semnificativ comerțul dintre statele membre, astfel încât acestea nu ar constitui o încălcare a articolului 81 CE.

54 Astfel cum rezultă din chiar textul articolelor 81 CE și 82 CE, pentru ca normele de concurență ale Uniunii să se aplice în ceea ce privește o înțelegere sau o practică abuzivă, trebuie ca aceasta să poată afecta comerțul dintre statele membre (Hotărârea Curții din 13 iulie 2006, Manfredi și alții, C‑295/04-C‑298/04, Rec., p. I‑6619, punctul 40).

55 Interpretarea și aplicarea acestei condiții referitoare la efectele asupra comerțului dintre statele membre trebuie să aibă ca punct de pornire finalitatea acestei condiții, care este aceea de a determina, în materia reglementării concurenței, domeniul dreptului Uniunii în raport cu cel al statelor membre. Astfel, aparține domeniului dreptului Uniunii orice înțelegere și orice practică susceptibilă să afecteze libertatea comerțului dintre statele membre într‑un sens care ar putea aduce atingere realizării obiectivelor pieței unice dintre statele membre, în special prin separarea piețelor naționale sau prin modificarea structurii concurenței în cadrul pieței comune (Hotărârea Manfredi și alții, punctul 54 de mai sus, punctul 41, Hotărârea Curții din 23 noiembrie 2006, Asnef‑Equifax și Administración del Estado, C‑238/05, Rec., p. I‑11125, punctul 33, și Hotărârea Curții din 25 ianuarie 2007, Dalmine/Comisia, C‑407/04 P, Rep., p. I‑829, punctul 89).

56 Pentru a fi susceptibilă să afecteze comerțul dintre statele membre, o decizie, un acord sau o practică trebuie, pe baza unui ansamblu de elemente de fapt și de drept, să permită să se considere, cu un grad de probabilitate suficient, că poate exercita o influență directă sau indirectă, actuală sau potențială asupra schimburilor comerciale dintre statele membre, iar aceasta într‑un asemenea mod încât să creeze temerea că poate constitui un obstacol pentru realizarea unei piețe unice între statele membre. Este necesar, în plus, ca această influență să nu fie nesemnificativă (Hotărârea Javico, punctul 52 de mai sus, punctul 16, Hotărârea Curții din 21 ianuarie 1999, Bagnasco și alții, C‑215/96 și C‑216/96, Rec., p. I‑135, punctul 47, Hotărârea Manfredi și alții, punctul 54 de mai sus, punctul 42, Hotărârea Asnef‑Equifax și Administración del Estado, punctul 55 de mai sus, punctul 34, și Hotărârea Dalmine/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctul 90).

57 Astfel, afectarea schimburilor comerciale intracomunitare rezultă în general din întrunirea mai multor factori care, examinați în mod individual, nu ar fi în mod necesar determinanți (Hotărârea Bagnasco și alții, punctul 56 de mai sus, punctul 47, Hotărârea Manfredi și alții, punctul 54 de mai sus, punctul 43, și Hotărârea Asnef‑Equifax și Administración del Estado, punctul 55 de mai sus, punctul 35).

58 Potrivit reclamantelor, încălcările menționate la articolul 1 din decizia atacată nu afectează comerțul dintre statele membre întrucât activitățile din domeniul ascensoarelor și al scărilor rulante sunt organizate la nivel național, sau chiar local, având în vedere în special faptul că instalarea și întreținerea ascensoarelor și a scărilor rulante reprezintă lucrări pentru profesioniști experimentați care nu pot fi efectuate decât la nivel local din motive de eficiență economică, necesitatea de a se asigura termene de intervenție rapide și existența unor reglementări naționale. De altfel, tranzacțiile interstatale ar fi excepționale. Chiar Comisia ar considera că înțelegerile erau naționale.

59 Trebuie să se constate că reclamantele nu contestă că cele patru înțelegeri constatate la articolul 1 din decizia atacată acopereau întregul teritoriu al Belgiei, al Germaniei, al Luxemburgului și al Țărilor de Jos [considerentele (595) și (600) ale deciziei atacate].

60 Or, dintr‑o jurisprudență constantă reiese că o înțelegere care acoperă întregul teritoriu al unui stat membru are ca efect, prin chiar natura sa, consolidarea împărțirii piețelor la nivel național, împiedicând astfel întrepătrunderea economică urmărită de tratat (Hotărârea Curții din 17 octombrie 1972, Vereeniging van Cementhandelaren/Comisia, 8/72, Rec., p. 977, punctul 29, Hotărârea Curții din 19 februarie 2002, Wouters și alții, C‑309/99, Rec., p. I‑1577, punctul 95, Hotărârea Manfredi și alții, punctul 54 de mai sus, punctul 45, Hotărârea Asnef‑Equifax și Administración del Estado, punctul 55 de mai sus, punctul 37, Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie 1997, SCK și FNK/Comisia, T‑213/95 și T‑18/96, Rec., p. II‑1739, punctul 179, și Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și T‑271/02, Rec., p. II‑5169, punctul 180).

61 Din această jurisprudență rezultă că există cel puțin o puternică prezumție că o practică de restrângere a concurenței aplicată pe întregul teritoriu al unui stat membru poate contribui la împărțirea piețelor și poate afecta schimburile comerciale intracomunitare. Această prezumție poate fi înlăturată numai în cazul în care analiza caracteristicilor acordului și a contextului economic în care se încadrează demonstrează contrariul (Hotărârea Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, punctul 60 de mai sus, punctul 181).

62 În primul rând, contrar susținerilor reclamantelor din cauzele T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 și T‑154/07, Comisia nu s‑a bazat numai pe această jurisprudență pentru a ajunge, în decizia atacată, la concluzia că înțelegerile pot afecta comerțul dintre statele membre în sensul articolului 81 alineatul (1) CE. Astfel, rezultă din cuprinsul punctelor 47-52 de mai sus că Comisia s‑a bazat de asemenea, în cadrul deciziei menționate, pe existența anumitor tranzacții transfrontaliere referitoare la vânzarea și la instalarea de ascensoare și de scări rulante, precum și la furnizarea de servicii de întreținere și de modernizare la care au participat cei patru principali producători menționați în decizia atacată [considerentele (87), (88) și (596) ale deciziei atacate].

63 În continuare, trebuie să se constate că argumentele reclamantelor referitoare la caracteristicile specifice pieței în cauză, care ar demonstra caracterul național, sau chiar local, al acesteia, nu sunt de natură să afecteze forță probantă a mijloacelor de probă scrise citate în decizia atacată [considerentele (88) și (90) ale deciziei atacate], care demonstrează existența unor schimburi comerciale între statele membre pe piața avută în vedere în decizia atacată. La fel stau lucrurile în ceea ce privește argumentele referitoare la caracterul excepțional al tranzacțiilor interstatale, care pun în discuție numai faptul că ar fi fost afectate în mod semnificativ schimburile comerciale dintre statele membre, iar nu chiar existența unor astfel de schimburi.

64 În sfârșit, astfel cum reiese din decizia atacată, politica de trimitere a societăților Kone, Otis, Schindler și ThyssenKrupp „reprezintă în sine o indicație a faptului că există un oarecare interes din partea clienților de a se adresa unor furnizori din afara frontierelor naționale” [considerentul (596) al deciziei atacate]. În plus, Comisia a subliniat în special participarea unor întreprinderi străine la cereri de ofertă naționale [considerentul (78) al deciziei atacate] sau existența unor