ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

În aceste condiții, Juzgado de Primera Instancia no 7 din Las Palmas de Gran Canaria (Tribunalul de Primă Instanță nr. 7 din Las Palmas de Gran Canaria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Poate fi considerat «act extrajudiciar», în sensul articolului 16 din Regulamentul nr. 1393/2007, un act eminamente sub semnătură privată, chiar dacă nu a fost emis de o autoritate sau de un funcționar public din afara sistemului judiciar? 2) În cazul unui răspuns afirmativ, orice act sub semnătură privată poate fi considerat act extrajudiciar sau este necesar ca acesta să îndeplinească anumite caracteristici specifice? 3) În cazul în care un act sub semnătură privată îndeplinește astfel de caracteristici, un cetățean al Uniunii poate solicita notificarea și comunicarea lui prin procedura prevăzută la articolul 16 din actualul Regulament nr. 1393/2007 atunci când s‑a realizat comunicarea respectivă și prin intermediul altei autorități publice din afara sistemului judiciar, precum un notar? 4) În vederea aplicării articolului 16 din Regulamentul nr. 1393/2007, trebuie să se țină seama de faptul că o astfel de cooperare are incidență transfrontalieră și este necesară pentru buna funcționare a pieței interne? În ce situații trebuie să se aprecieze că respectiva cooperare are «incidență transfrontalieră și este necesară pentru buna funcționare a pieței interne»?”
7

Articolul 41 alineatele 1 și 3 din ET, care se referă la modificările substanțiale ale condițiilor de muncă, prevede: „1. Conducerea întreprinderii poate impune modificări substanțiale ale condițiilor de muncă dacă stabilește că aceste modificări sunt justificate prin motive economice, tehnice, organizatorice sau de producție. Sunt considerate astfel de motive cele care privesc competitivitatea, productivitatea sau organizarea tehnică ori a muncii în cadrul întreprinderii. Sunt considerate modificări substanțiale ale condițiilor de muncă printre altele acelea care afectează: […] d) sistemul de remunerare și salariul; […] 3. […] În cazurile prevăzute la literele a), b), c), d) și f) ale alineatului 1 al prezentului articol, atunci când suferă un prejudiciu din cauza modificării substanțiale a condițiilor de muncă, lucrătorul are dreptul să rezilieze contractul și să primească o compensație egală cu 20 de zile de salariu pentru fiecare an de serviciu, perioadele mai scurte de un an fiind luate în considerare pro rata temporis, maximul fiind de nouă luni.”
5

Articolul 2 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/112 are următorul cuprins: „Următoarele operațiuni sunt supuse TVA: […] (c) prestarea de servicii efectuată cu titlu oneros pe teritoriul unui stat membru de către o persoană impozabilă care acționează ca atare.”
18

În aceste condiții, Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Tribunalul Administrativ și pentru Litigii de Muncă din Szombathely) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 18 din Tratatul privind Funcționarea Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia, ca regulă generală, pot circula pe drumurile publice în statul membru respectiv doar autovehiculele care dispun de o autorizație administrativă și de număr de înmatriculare emise de statul membru menționat, iar o persoană cu reședința în acest stat membru, care nu are calitatea de lucrător în sensul dreptului Uniunii și care solicită exceptarea de la aplicarea normei menționate în temeiul faptului că utilizează un vehicul care i‑a fost pus la dispoziție de un operator economic cu sediul în alt stat membru, trebuie să fie în măsură să demonstreze pe loc, la un control al poliției, că sunt îndeplinite condițiile prevăzute de legislația menționată a statului membru în cauză, sub sancțiunea aplicării imediate a unei amenzi de care nu există posibilitatea de a fi exonerat și al cărei cuantum este echivalent cu amenda aplicabilă în cazul neîndeplinirii obligației de înmatriculare a vehiculului? 2) Articolul 20 alineatul (2) litera (a) din Tratatul privind Funcționarea Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia, ca regulă generală, pot circula pe drumurile publice în statul membru respectiv doar autovehiculele care dispun de o autorizație administrativă și de număr de înmatriculare emise de statul membru menționat, iar o persoană cu reședința în acest stat membru, care nu are calitatea de lucrător în sensul dreptului Uniunii și care solicită exceptarea de la aplicarea normei menționate în temeiul faptului că utilizează un vehicul care i‑a fost pus la dispoziție de un operator economic cu sediul în alt stat membru, trebuie să fie în măsură să demonstreze pe loc, la un control al poliției, că sunt îndeplinite condițiile prevăzute de legislația menționată a statului membru în cauză, sub sancțiunea aplicării imediate a unei amenzi de care nu există posibilitatea de a fi exonerat și al cărei cuantum este echivalent cu amenda aplicabilă în cazul neîndeplinirii obligației de înmatriculare a vehiculului?”
25

În ceea ce privește domeniile de aplicare ale articolelor 203 și 204 din Codul vamal, trebuie amintit că acestea sunt distincte. Astfel, în timp ce primul are în vedere comportamentele care determină sustragerea mărfii de sub supravegherea vamală, cel de al doilea are ca obiect încălcări ale obligațiilor și nerespectări ale unor condiții legate de diferite regimuri vamale, care nu au efect asupra supravegherii vamale (Hotărârea DSV Road, C‑187/14, EU:C:2015:421, punctul 22).
24

În aceste condiții, Bundesfinanzhof (Curtea Federală de Finanțe) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) În situația în care o persoană care locuiește într‑un stat membru (pe teritoriul național) are dreptul de a solicita alocații familiale pentru copiii care locuiesc în alt stat membru (în străinătate), la soțul de care este despărțită, articolul 60 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul nr. 987/2009 se va aplica, cu consecința că ficțiunea potrivit căreia, în scopul aplicării articolelor 67 și 68 din Regulamentul nr. 883/2004, se ia în considerare situația întregii familii, ca și când toate persoanele implicate ar fi supuse legislației statului membru în cauză și ar locui pe teritoriul acestuia – în special în ceea ce privește dreptul unei persoane de a solicita asemenea prestații – are ca rezultat faptul că dreptul la alocațiile familiale îi revine exclusiv celuilalt părinte, care locuiește în alt stat membru (în străinătate), întrucât legislația națională a primului stat membru prevede că, în cazul în care există mai multe persoane îndreptățite, dreptul la prestații revine părintelui care l‑a primit pe copil în gospodăria sa? 2) În ipoteza unui răspuns afirmativ la prima întrebare: În situația prezentată la prima întrebare, articolul 60 alineatul (1) a treia teză din Regulamentul nr. 987/2009 trebuie interpretat în sensul că părintele care locuiește într‑un stat membru (pe teritoriul național) are dreptul de a solicita alocațiile familiale, în temeiul legislației naționale, întrucât celălalt părinte, care locuiește în celălalt stat membru (în străinătate), nu a depus cerere de alocații familiale? 3) Dacă, în situația prezentată la prima întrebare, răspunsul la a doua întrebare ar fi că, atunci când părintele care locuiește în alt stat membru a omis să depună cererea, dreptul la alocațiile familiale se transferă asupra părintelui care are reședința pe teritoriul național: După expirarea cărei perioade se poate considera că părintele din celălalt stat membru nu își «exercită» dreptul la alocațiile familiale în sensul articolului 60 alineatul (1) a treia teză din Regulamentul nr. 987/2009, cu consecința că acest drept revine părintelui care are reședința pe teritoriul național?”
2

Aceste cereri au fost prezentate în cadrul a două proceduri distincte, introduse de Union des syndicats de l’immobilier (UNIS), precum și de Beaudout Père et Fils SARL, prin care s‑a solicitat anularea a două ordine ale ministre du Travail, de l’Emploi et de la Formation professionnelle et du Dialogue social privind extinderea la toți angajatorii și lucrătorii din sectorul vizat a acordurilor colective privind desemnarea unei instituții de asigurări sociale drept unică gestionară a unuia sau a mai multe sisteme complementare de asigurări sociale sau de rambursare a cheltuielilor cu asistența medicală.
22

În aceste împrejurări, Dioikitiko Efeteio Athinon (Curtea Administrativă de Apel din Atena) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 1 alineatul (3) din Directiva [2008/118] este suficient și perfect/necondiționat din punct de vedere juridic și suficient de clar astfel încât, în condițiile în care această dispoziție specifică a directivei [menționate] nu a fost transpusă în ordinea juridică internă a statului membru/a statului elen, are efect direct și poate fi invocat de un particular, căruia acesta îi conferă drepturi, în fața instanțelor naționale, iar acestea din urmă au obligația de a ține seama de dispoziția menționată? 2) În orice caz, dispozițiile articolului 130 alineatul 5 din [Codul vamal] coroborate cu cele ale articolului 128 alineatul 1 din același cod, potrivit cărora certificatul de vămuire a [auto]vehiculelor [din Uniune] importate pe teritoriul elen este eliberat după perceperea taxei de înmatriculare, pentru care obligația de plată ia naștere la momentul intrării acestor vehicule pe teritoriul național, sunt conforme cu dispozițiile […] articolului 3 [litera (c)] CEE, care prevăd eliminarea, între statele membre, a obstacolelor care stau în calea liberei circulații a mărfurilor?”
6

În capitolul II din Regulamentul Roma II, referitor la faptele ilicite, figurează articolul 4 din acesta, intitulat „Norma generală”. Acest articol are următorul cuprins: „(1) Cu excepția dispozițiilor contrare din cadrul prezentului regulament, legea aplicabilă obligațiilor necontractuale care decurg dintr‑o faptă ilicită este legea țării în care s‑a produs prejudiciul, indiferent în ce țară are loc faptul cauzator de prejudicii și indiferent de țara sau țările în care se manifestă efectele indirecte ale respectivului fapt. (2) Cu toate acestea, în cazul în care persoana a cărei răspundere este invocată și persoana care a suferit prejudiciul își au reședința obișnuită în aceeași țară în momentul producerii prejudiciului, se aplică legea respectivei țări. (3) În cazul în care reiese clar, din toate circumstanțele referitoare la caz, că fapta ilicită are în mod vădit mai multă legătură cu o altă țară decât cea menționată la alineatul (1) sau la alineatul (2), se aplică legea acelei alte țări. O legătură vădit mai strânsă cu o altă țară se poate întemeia în special pe o relație preexistentă între părți, ca de pildă un contract, care este în strânsă legătură cu respectiva faptă ilicită.”
29

Or, abia după enunțarea condițiilor în care un agent comercial are dreptul la o indemnizație și stabilirea unui plafon maxim al acesteia, articolul 17 alineatul (2) litera (c) din directivă prevede că „[a]cordarea indemnizației nu îl poate împiedica pe agentul comercial să obțină daune interese”.
24

În plus, instanța de trimitere subliniază că Banif Plus Bank afirmă că nu a furnizat niciun serviciu de investiții, niciun serviciu auxiliar unei astfel de activități și niciun serviciu cu privire la bursele de mărfuri. Contractul în discuție în litigiul principal ar fi un contract de credit de consum încheiat cu Banif Plus Bank în cadrul activității de împrumut a acesteia, guvernat în detaliu de Legea nr. CCXXXVII. din 2013 privind instituțiile de credit și întreprinderile financiare (a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 2013. évi CCXXXVII. törvény), astfel încât validitatea sa nu ar putea fi apreciată nici prin raportare la dispozițiile Legii nr. CXXXVIII. din 2007, nici la cele ale Directivei 2004/39.
4

Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2001/23 prevede: „(a) Prezenta directivă se aplică în cazul oricărui transfer al unei întreprinderi, [al unei] unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate către un alt angajator, ca rezultat al unei cesiuni convenționale sau al unei fuziuni. (b) Sub rezerva literei (a) și a următoarelor dispoziții ale prezentului articol, se consideră transfer în sensul prezentei directive cel al unei unități care își menține identitatea, înțeleasă ca ansamblu organizat de mijloace, care are obiectivul de a desfășura o activitate economică, indiferent dacă acea activitate este centrală sau auxiliară. (c) Prezenta directivă se aplică în cazul întreprinderilor publice și private care exercită o activitate economică, indiferent dacă au sau nu scop lucrativ. O reorganizare administrativă a autorităților administrației publice sau transferul unor funcții administrative între autoritățile administrației publice nu reprezintă un transfer în sensul prezentei directive.”
14

Punctul 26 din anexa I C la Regulamentul nr. 1013/2006, intitulată „Precizarea operațiunii (operațiunilor) de recuperare sau de eliminare menționate la anexele II A și II B la Directiva 2006/12/CE”, are următorul cuprins: „Caseta 15 (a se vedea anexa II partea 1 punctele 8-10 și 14): La rândul (a) din caseta 15 indicați numele țării de expediere, al țării de tranzit și al țării de destinație […] sau codurile pentru fiecare țară, utilizând abrevierile aferente standardului ISO 3166 […]. La rândul (b) indicați, dacă este cazul, numărul de cod al autorității competente pentru fiecare țară, iar la rândul (c) completați cu numele punctului de trecere a frontierei sau al portului și, dacă este cazul, cu numărul de cod al biroului vamal ca punct de intrare sau ieșire dintr‑o anumită țară. Pentru țările de tranzit completați la rândul (c) cu informații despre punctele de intrare și ieșire. Dacă într‑un transfer sunt implicate mai mult de trei țări de tranzit, adăugați informațiile corespunzătoare în anexă. Indicați în anexă ruta preconizată între punctele de intrare și ieșire, inclusiv posibilele alternative, inclusiv alternativele pentru situațiile neprevăzute.”
49

Or, potrivit indicațiilor Agenției expuse de instanța de trimitere și observațiilor depuse de Comisie în fața Curții, eliberarea unei autorizații privind tarifele pentru serviciile de terminare a apelurilor la puncte mobile precum cea în discuție în litigiul principal urmărește să pună în aplicare observații abstracte definite într‑o decizie anterioară și, prin urmare, are un impact concret și direct asupra pieței pentru întreprinderile reglementate, dar și pentru solicitanții de acces care se adresează acestora din urmă în termeni de costuri și de competitivitate. În plus, aplicarea efectivă a unor astfel de obligații abstracte, pe care eliberarea unei astfel de autorizații ar permite‑o, este, după cum remarcă și Comisia, de natură să conducă la diferențe considerabile în tratamentul reglementar al tarifelor pentru serviciile de terminare a apelurilor la puncte mobile.
11

Articolul 6 din această directivă prevede: „(1) Pentru ariile speciale de conservare, statele membre adoptă măsurile de conservare necesare, inclusiv, după caz, planuri de gestionare adecvate, speciale sau incluse în alte planuri de dezvoltare, precum și actele administrative sau clauzele contractuale adecvate în conformitate cu necesitățile ecologice ale tipurilor de habitate naturale din anexa I sau ale speciilor din anexa II prezente pe teritoriul respectivelor situri. (2) Statele membre iau măsurile necesare pentru a evita, pe teritoriul ariilor speciale de conservare, deteriorarea habitatelor naturale și a habitatelor speciilor, precum și perturbarea speciilor pentru care au fost desemnate respectivele arii, în măsura în care perturbările respective ar putea fi relevante în sensul obiectivelor prezentei directive. (3) Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică. (4) Dacă, în ciuda unui rezultat negativ al evaluării efectelor asupra sitului și în lipsa unei soluții alternative, planul sau proiectul trebuie realizat, cu toate acestea, din motive cruciale de interes public major, inclusiv din rațiuni de ordin social sau economic, statul membru ia toate măsurile compensatorii necesare pentru a proteja coerența globală a sistemului Natura 2000. Statul membru informează Comisia cu privire la măsurile compensatorii adoptate. În cazul în care situl respectiv adăpostește un tip de habitat natural prioritar și/sau o specie prioritară, singurele considerente care pot fi invocate sunt cele legate de sănătatea sau siguranța publică, de anumite consecințe benefice de importanță majoră pentru mediu sau, ca urmare a avizului Comisiei, de alte motive cruciale de interes public major.”
13

Articolul 9 din Decretul regal din 29 februarie 2004 privind structura tarifară generală și principiile de bază și procedurile în materie de tarife și contabilitate a administratorilor rețelelor de distribuție a gazelor naturale activi pe teritoriul Belgiei (l’arrêté royal du 29 février 2004 relatif à la structure tarifaire générale et aux principes de base et procédures en matière de tarifs et de comptabilité des gestionnaires des réseaux de distribution de gaz naturel actifs sur le territoire belge) (Moniteur belge din 11 martie 2004) are următorul cuprins: „În facturarea tarifelor sunt integrate pozițiile tarifare legate de impozite, de taxe, de suprataxe, de contribuții și de remunerații. Aceste poziții nu constituie tarife în sensul articolelor 3-8 din prezentul decret, ci trebuie să fie incluse în facturarea utilizatorilor rețelei. Ele conțin, după caz: 1° suprataxele, taxele sau remunerațiile în vederea finanțării obligațiilor de serviciu public, la nivelul cărora se stabilește o distincție între măsurile de natură socială, măsurile în favoarea utilizării raționale a energiei și măsurile în favoarea utilizării de surse de energie regenerabile și de instalații de cogenerare de calitate […]”
4

Articolul 6 alineatele (2)-(4) din Directiva habitate prevede: „(2) Statele membre iau măsurile necesare pentru a evita, pe teritoriul ariilor speciale de conservare, deteriorarea habitatelor naturale și a habitatelor speciilor, precum și perturbarea speciilor pentru care au fost desemnate respectivele arii, în măsura în care perturbările respective ar putea fi relevante în sensul obiectivelor prezentei directive. (3) Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică. (4) Dacă, în ciuda unui rezultat negativ al evaluării efectelor asupra sitului și în lipsa unei soluții alternative, planul sau proiectul trebuie realizat, cu toate acestea, din motive cruciale de interes public major, inclusiv din rațiuni de ordin social sau economic, statul membru ia toate măsurile compensatorii necesare pentru a proteja coerența globală a sistemului Natura 2000. Statul membru informează Comisia cu privire la măsurile compensatorii adoptate. În cazul în care situl respectiv adăpostește un tip de habitat natural prioritar și/sau o specie prioritară, singurele considerente care pot fi invocate sunt cele legate de sănătatea sau siguranța publică, de anumite consecințe benefice de importanță majoră pentru mediu sau, ca urmare a avizului Comisiei, de alte motive cruciale de interes public major.”
—

pentru Scotch Whisky Association, spiritsEUROPE și Comité de la Communauté économique européenne des Industries et du Commerce des Vins, Vins aromatisés, Vins mousseux, Vins de liqueur et autres Produits de la Vigne (CEEV), de C. Livingstone, advocate, de G. McKinlay, Rechtsanwalt, de A. O’Neill, QC, de J. Holmes și de M. Ross, barristers;
27

Finanzgericht Hamburg (Tribunalul Financiar din Hamburg) admite însă că expresia „atunci când are loc o circumvenție a măsurilor în vigoare” ar putea fi înțeleasă în sensul că privește perioada de aplicare a extinderii taxei antidumping, iar nu data adoptării regulamentului privind extinderea acestei taxe antidumping. Această instanță subliniază, în această privință, că articolul 13 alineatul (3) a șasea teză din regulamentul de bază prevede în mod explicit extinderea retroactivă a unei taxe antidumping începând de la data la care înregistrarea importurilor a devenit obligatorie conform articolului 14 alineatul (5) din acest din urmă regulament. În plus, Finanzgericht Hamburg (Tribunalul Financiar din Hamburg) arată că, potrivit finalității și economiei regulamentului menționat, un regulament privind extinderea unor măsuri antidumping are drept unic obiect asigurarea eficacității acestora și evitarea eludării lor. Prin urmare, un asemenea regulament nu ar avea decât un caracter accesoriu în raport cu măsurile antidumping inițiale, ceea ce ar putea însemna că articolul 13 din regulamentul de bază nu conține o dată limită pentru adoptarea unui regulament privind extinderea unei taxe antidumping.
28

Cu toate acestea, acceptând deducerea pierderilor obținute de un sediu permanent situat în Austria, Republica Federală Germania a consimțit să acorde un avantaj fiscal societății rezidente, de care depindea acest sediu permanent, în același mod ca în situația în care sediul permanent ar fi fost situat în Germania și, prin urmare, l‑a asimilat unui sediu permanent rezident în ceea ce privește deducerea pierderilor (a se vedea în acest sens Hotărârea Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, EU:C:2008:588, punctul 35, și Hotărârea Nordea Bank Danmark, C‑48/13, EU:C:2014:2087, punctul 24). În aceste condiții, situația unei societăți rezidente care are un sediu permanent situat în Austria este, așadar, comparabilă cu cea a unei societăți rezidente care are un sediu permanent situat în Germania.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Neptune Distribution SNC (denumită în continuare „Neptune Distribution”), pe de o parte, și ministre de l’Économie et des Finances (ministrul economiei și finanțelor), pe de altă parte, cu privire la legalitatea deciziei de punere în întârziere din 5 februarie 2009 luate de șeful unității departamentale din Allier din cadrul direction régionale de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes d’Auvergne (Direcția regională pentru concurență, consum și combaterea fraudei din Auvergne), precum și a deciziei luate de ministre de l’Économie, de l’Industrie et de l’Emploi (ministrul economiei, industriei și ocupării forței de muncă) din 25 august 2009 de respingere a căii de atac ierarhice formulate de Neptune Distribution.