4

Sub titlul „Decăderi și dispoziții în materia contractului de muncă pe durată determinată”, articolul 32 din Legea nr. 183 din 4 noiembrie 2010 (supliment ordinar la GURI nr. 262 din 9 noiembrie 2010, denumită în continuare „Legea nr. 183/2010”) prevede: „1. Alineatele 1 și 2 ale articolului 6 din Legea nr. 604 din 15 iulie 1966 [privind concedierile individuale, GURI nr. 195 din 6 august 1966, denumită în continuare «Legea nr. 604/1966»] sunt înlocuite cu următorul text: Concedierea trebuie contestată, sub sancțiunea decăderii, în termen de 60 de zile de la primirea notificării scrise a acesteia sau a notificării scrise privind motivele ei, atunci când aceasta nu a avut loc în același timp, prin orice act scris, inclusiv extrajudiciar, adecvat pentru a face cunoscută voința angajatului, inclusiv prin intervenția organizației sindicale având ca scop contestarea concedierii. Contestația nu produce efecte dacă nu este urmată, în termen de 270 de zile, de introducerea unei acțiuni la grefa tribunalului care îndeplinește rolul de instanță pentru litigii de muncă sau de notificarea cererii de inițiere a procedurii de conciliere sau de arbitraj celeilalte părți, fără a aduce atingere posibilității de a depune noi documente întocmite după depunerea acțiunii. Atunci când concilierea sau arbitrajul sunt respinse sau nu se ajunge la acordul necesar, acțiunea în justiție trebuie introdusă, sub sancțiunea decăderii, în termen de 60 de zile de la data respingerii sau de la data la care nu s‑a ajuns la un acord. 2. Dispozițiile articolului 6 din [Legea nr. 604/1966], astfel cum a fost modificat prin alineatul 1 al prezentului articol, se aplică tuturor cazurilor de nevaliditate a concedierii. 3. Dispozițiile articolului 6 din [Legea nr. 604/1966], astfel cum a fost modificat prin alineatul 1 al prezentului articol, se aplică de asemenea: a) concedierilor care presupun soluționarea aspectelor privind calificarea raportului de muncă sau legalitatea duratei contractului; [...] d) acțiunii în anularea termenului prevăzut pentru contractul de muncă, în temeiul articolelor 1, 2 și 4 din Decretul legislativ nr. 368 [de punere în aplicare a Directivei 1999/70 privind acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP] din 6 septembrie 2001 [GURI nr. 235 din 9 octombrie 2001], cu modificările ulterioare [denumit în continuare «Decretul legislativ nr. 368/2001»], termenul începând să curgă de la expirarea termenului pentru care a fost încheiat contractul. 4. Dispozițiile articolului 6 din Legea nr. 604/1966, astfel cum a fost modificat prin alineatul 1 al prezentului articol, se aplică și: a) contractelor de muncă pe durată determinată încheiate în temeiul articolelor 1, 2 și 4 din [Decretul legislativ nr. 368/2001], în curs de executare la data intrării în vigoare a prezentei legi, termenul începând să curgă de la expirarea termenului pentru care a fost încheiat contractul; b) contractelor de muncă pe durată determinată, încheiate în temeiul dispozițiilor legale în vigoare anterior [Decretul legislativ nr. 368/2001] și deja executate la data intrării în vigoare a prezentei legi, termenul începând să curgă de la data intrării în vigoare a prezentei legi; [...] 5. În cazurile de conversie a contractului pe durată determinată, instanța obligă angajatorul la plata către angajat a unei indemnizații forfetare cuprinsă între 2,5 și 12 salarii lunare, corespunzătoare ultimei sale remunerații globale de fapt, stabilită pe baza criteriilor prevăzute la articolul 8 din [Legea nr. 604/1966]. [...] 7. Dispozițiile alineatelor 5 și 6 se aplică tuturor litigiilor, inclusiv celor aflate pe rol la data intrării în vigoare a prezentei legi. Referitor la aceste din urmă litigii, dacă este necesar și numai în scopul stabilirii indemnizației prevăzute la alineatele 5 și 6, instanța acordă părților un termen pentru eventuala completare a cererii și a excepțiilor legate de aceasta și exercită competențele de investigare prevăzute la articolul 421 din Codul de procedură civilă.”