ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

Considerând, în orice caz, că Directiva 92/49 se opunea recunoașterii posibilității DNB de a impune cerințe speciale prin certificatele privind lipsa obiecțiilor în discuție în litigiul principal, CO Sociedad de Gestión y Participación și alții au formulat apel împotriva hotărârii Rechtbank Rotterdam în fața College van Beroep voor het bedrijfsleven (curte de apel pentru contenciosul administrativ în materie economică), în același timp cu DNB, care a formulat de asemenea apel împotriva acestei hotărâri. În fața instanței respective, CO Sociedad de Gestión y Participación și alții amintesc că dispozițiile Directivei 92/49, rezultate din Directiva 2007/44, au ca obiect, după cum menționează considerentul (6) al acestei ultime directive, să realizeze o „armonizare maximă” a procedurii și a evaluărilor prudențiale. Or, din moment ce aceste dispoziții nu prevăd posibilitatea autorității naționale competente în materia controlului prudențial al achizițiilor și al majorărilor de participații calificate într‑o întreprindere de asigurări (denumită în continuare „autoritatea națională competentă”) de a impune restricții sau cerințe în deciziile prin care aceasta aprobă un proiect de achiziție sau de majorare a unei participații calificate într‑o întreprindere de asigurări, Directiva 92/49 ar trebui interpretată în sensul că se opune ca această autoritate să poată impune în deciziile respective astfel de restricții sau cerințe.
22

Cu titlu introductiv, trebuie amintit că articolele 203 și 204 din Codul vamal au domenii de aplicare distincte. Astfel, în timp ce primul are în vedere comportamentele care determină sustragerea mărfii de sub supravegherea vamală, cel de al doilea are ca obiect încălcări ale obligațiilor și nerespectări ale unor condiții legate de diferite regimuri vamale, care nu au efect asupra supravegherii vamale (Hotărârea X, C‑480/12, EU:C:2014:329, punctul 31).
35

Or, întrucât numele sursei unei ape minerale naturale joacă un rol determinant în identificarea acestei ape de către consumatori, iar identificarea unei anumite ape minerale naturale se efectuează, după cum s‑a constatat la punctul 31 din prezenta hotărâre, în principal în raport cu caracteristicile sale, tocmai caracteristicile apei minerale naturale sunt cele care determină, esențialmente, identitatea sursei de la care aceasta provine. Prin urmare, noțiunea de apă minerală naturală „de la una și aceeași sursă” trebuie să fie, pe fond, interpretată ca vizând o apă minerală naturală care nu numai că își are originea în aceeași pânză freatică sau în același zăcământ acvifer subteran, dar, în plus, are aceleași caracteristici.
29

În cazul în care nerezidentul pleacă în cursul anului să își desfășoare activitatea profesională în altă țară, nu există niciun motiv să se aprecieze că, numai pe baza acestui fapt, statul de reședință nu va fi în măsură să ia în considerare totalitatea veniturilor și situația personală și familială a persoanei interesate. În plus, din moment ce, după această plecare, persoana interesată a putut fi angajată în mod succesiv sau chiar simultan în mai multe țări și și‑a putut stabili centrul intereselor personale și patrimoniale în oricare dintre aceste țări, nu se poate prezuma că statul în care își desfășura activitatea profesională înainte de plecare are posibilitatea de a aprecia această situație cu mai mare ușurință decât statul sau, după caz, statele în care persoana interesată are reședința ulterior acestei plecări.
77

În această privință, trebuie să se sublinieze că principiul securității juridice, care îl are drept corolar pe cel al protecției încrederii legitime, impune în special ca normele de drept să fie clare și precise, iar efectele lor să fie previzibile, mai ales atunci când pot produce consecințe defavorabile pentru persoanele fizice și pentru întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea VEMW și alții, C‑17/03, EU:C:2005:362, punctul 80 și jurisprudența citată, Hotărârea ASM Brescia, C‑347/06, EU:C:2008:416, punctul 69, și Hotărârea Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, C‑362/12, EU:C:2013:834, punctul 44).
47

În plus, din memoriile depuse de Republica Polonă în fața Curții reiese că actele pe care le invocă acest stat membru pentru a pretinde că a transpus în mod corespunzător directivele în cauză au naturi juridice diverse și includ atât acte fără forță obligatorie, cât și dispoziții cu aplicabilitate generală în domeniul dreptului penal și al dreptului civil. Or, având în vedere întinderea specifică a obligațiilor prevăzute de directivele în cauză și obiectivul protecției sănătății publice pe care acestea îl urmăresc, transpunerea respectivelor directive prin mai multe acte, combinată cu excluderea anumitor tipuri de țesuturi și celule din domeniul de aplicare al actului principal de transpunere, în condițiile în care acestea intră sub incidența respectivelor directive, nu corespunde cerințelor de specificitate, de precizie și de claritate care rezultă din jurisprudența amintită la punctul 37 din prezenta hotărâre. În aceste împrejurări, subiectelor de drept vizate de cadrul unificat prevăzut de directivele în cauză nu li se oferă posibilitatea, exclusiv pe baza acelorași acte, să își cunoască pe deplin drepturile și obligațiile cu securitatea juridică impusă de jurisprudența Curții.
3

Titlul II punctul 1 primul paragraf din Comunicarea Comisiei din 10 iulie 1997 privind elementele de ajutor de stat în vânzările de terenuri și clădiri de către autoritățile publice (JO C 209, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 56, denumită în continuare „comunicarea”) are următorul cuprins: „O vânzare de terenuri și clădiri ca urmare a unei proceduri de licitație deschisă și necondiționată, care a făcut obiectul unei publicități suficiente, care are aparența unei vânzări publice, în cadrul căreia se acceptă cea mai bună sau unica ofertă, se face prin definiție la valoarea de piață și, în consecință, nu reprezintă ajutor de stat. […]”
2

Această cerere a fost prezentată în cadrul a două litigii între TOP Logistics BV (denumită în continuare „TOP Logistics”) și Van Caem International BV (denumită în continuare „Van Caem”), pe de o parte, și Bacardi & Company Ltd și Bacardi International Ltd (denumite în continuare împreună „Bacardi”), pe de altă parte, respectiv Bacardi, pe de o parte, și TOP Logistics și Van Caem, pe de altă parte, cu privire la produse originale Bacardi care au fost introduse, fără consimțământul acesteia din urmă, în Spațiul Economic European (SEE) și au fost plasate pe teritoriul acestuia în regim de suspendare a accizelor.
73

Din articolul 7 alineatul (1) litera (b) și alineatul (2) din Directiva 2004/38 rezultă că, indiferent de cetățenie, membrii de familie ai unui cetățean al Uniunii care își exercită dreptul de ședere pe teritoriul unui alt stat membru fără a desfășura o activitate salariată sau independentă au dreptul să însoțească sau să se alăture acestui cetățean atât timp cât acesta din urmă dispune, pentru el și pentru membrii familiei sale, de suficiente resurse și deține asigurări medicale complete în statul membru gazdă (Hotărârea Ibrahim și Secretary of State for the Home Department, C‑310/08, EU:C:2010:80, punctul 28).
32

Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a statua asupra unei cereri de decizie preliminară adresate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal ori atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea Fish Legal și Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, punctul 30 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Idrodinamica Spurgo Velox și alții, C‑161/13, EU:C:2014:307, punctul 29).
42

Or, un act adoptat în temeiul articolului 1 alineatul (4) litera (f) din Regulamentul nr. 539/2001, cu modificările ulterioare, are ca efect reintroducerea, pentru o perioadă de douăsprezece luni sau de optsprezece luni, a obligației de a deține viză pentru toți resortisanții unei țări terțe care figurează pe lista din anexa II la acest regulament pentru șederi care, potrivit textului articolului 1 alineatul (2) din regulamentul menționat, sunt scutite de o astfel de obligație. Pentru toți acești resortisanți, actul adoptat în temeiul articolului 1 alineatul (4) litera (f) din același regulament are, așadar, ca efect modificarea, cel puțin temporară, a conținutului normativ al actului legislativ în cauză. Astfel, cu excepția caracterului lor temporar, efectele actului adoptat în temeiul acestei dispoziții sunt pe deplin identice cu cele care rezultă din transferarea formală a menționării țării terțe în discuție din anexa II la Regulamentul nr. 539/2001, cu modificările ulterioare, în anexa I la acesta.
39

În al treilea rând, recurenta arată că din Hotărârea Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 și C‑125/85-C‑129/85, EU:C:1993:120) rezultă că competența Uniunii Europene nu se extinde la orice vânzare realizată în cadrul SEE, ci numai la vânzările produsului în cauză realizate în SEE și care țin de acțiunea concertată care a făcut obiectul constatării încălcării. Or, în speță, încălcarea ar privi doar LCD, iar nu produsele finite din aval care le integrează pe acestea. În consecință, Tribunalul ar fi statuat în mod eronat, la punctul 70 din hotărârea atacată, că Hotărârea Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 și C‑125/85-C‑129/85, EU:C:1993:120) permite luarea în considerare a livrărilor interne de LCD efectuate de recurentă în afara SEE, ca urmare a integrării lor în produse finite de către societăți care fac parte din aceeași întreprindere și a vânzării lor în SEE de către această întreprindere.
6

Articolul 168 din aceeași directivă are următorul cuprins: „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul, în statul membru în care efectuează operațiunile respective, de a deduce din valoarea TVA, pe care are obligația de a o plăti, următoarele sume: (a) TVA datorată sau achitată în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate sau pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă; […]”
20

Articolul 3.98a din Vb 2000 are următorul cuprins: „1. Ministrul locuințelor, cartierelor și integrării dispune prin decret că examenul de bază privind integrarea civică destinat să evalueze cunoașterea limbii neerlandeze și a societății olandeze, astfel cum se prevede la articolul 16 alineatul 1 litera h din [Vw 2000], se susține printr‑un sistem automatizat. 2. Examenul de bază privind integrarea civică cuprinde o verificare a aptitudinilor străinului în materie de înțelegere a discursului scris și [de înțelegere a discursului] oral, precum și în materie de exprimare orală în limba neerlandeză. 3. Ministrul locuințelor, cartierelor și integrării aprobă prin decret un program de examinare a aptitudinilor în materie de înțelegere a discursului scris și [de înțelegere a discursului] oral, precum și în materie de exprimare orală. Acest program de examinare vizează să garanteze că străinul care a susținut cu succes examenul dispune de aptitudinile următoare în limba neerlandeză la nivelul A1 prevăzut de Cadrul european comun de referință pentru limbi moderne: a. înțelegere scrisă; b. înțelegere orală; c. exprimare orală. 4. Standardizarea aptitudinilor în materie de înțelegere a discursului scris și [de înțelegere a discursului] oral, precum și în materie de exprimare orală în cadrul examenului de bază de integrare civică este aliniată conform unuia dintre nivelurile Cadrului european comun de referință pentru limbi moderne. 5. Examenul de bază de integrare civică cuprinde de asemenea o verificare a cunoștințelor legate de societatea olandeză. 6. Ministrul locuințelor, cartierelor și integrării aprobă prin decret un program de examinare a cunoștințelor necesare privind societatea olandeză. Acest program de examinare garantează faptul că străinul care a promovat examenul de bază de integrare civică dispune de o cunoaștere practică elementară a următoarelor elemente: a. [Regatul] Țărilor de Jos, inclusiv topografia, istoria și organizarea politică a acestuia; b. locuințele, educația, munca, sănătatea publică și integrarea civică în Țările de Jos; c. drepturile și obligațiile sale după sosirea în Țările de Jos; d. drepturile și obligațiile terților în Țările de Jos; e. normele de conduită în societate în vigoare în Țările de Jos. 7. Examenul de bază de integrare civică se derulează în limba neerlandeză, la un nivel care nu depășește nivelul prevăzut la alineatul 3. 8. Programele de examinare menționate la alineatele 3 și 6 sunt puse la dispoziție în conformitate cu normele care urmează să fie adoptate de ministrul locuințelor, cartierelor și integrării, prin plata cuantumului stabilit de acesta din urmă.”
40

În speță, este necesar să se arate că din decizia de trimitere reiese că un membru al unui organ de conducere al unei societăți de capital cum este cel în discuție în litigiul principal este numit de adunarea asociaților acestei societăți, care îi poate revoca în orice moment mandatul împotriva voinței membrului organului de conducere. În plus, în exercitarea activității sale, acesta se află sub conducerea și sub controlul organului menționat și este supus în special cerințelor și limitărilor care îi sunt impuse în acest scop. În plus, fără ca acest element să fie în sine decisiv în contextul menționat, este necesar să se remarce că un membru al conducerii cum este cel în discuție în litigiul principal nu deține nicio participație în cadrul societății pentru care își exercită funcția.
42

Or, dreptul persoanei care a suferit un prejudiciu de a acționa direct împotriva asigurătorului persoanei răspunzătoare pentru acordarea despăgubirilor nu are relevanță asupra obligațiilor contractuale ale părților la contractul de asigurare vizat. De asemenea, nici alegerea făcută de părți cu privire la legea aplicabilă acestui contract nu are relevanță asupra dreptului respectivei persoane care a suferit un prejudiciu de a introduce o acțiune directă în temeiul legii aplicabile obligației necontractuale.
48

În plus, instanței naționale îi va reveni sarcina să verifice dacă dispozițiile naționale în cauză se aplică în cazurile de fraudă în materie de TVA în același mod ca în cazurile de fraudă aducând atingere numai intereselor financiare ale Republicii Italiene, astfel cum impune articolul 325 alineatul (2) TFUE. Nu aceasta ar fi situația în special în cazul în care articolul 161 al doilea paragraf din Codul penal ar prevedea termene de prescripție mai lungi pentru fapte de natură și gravitate comparabile care aduc atingere intereselor financiare ale Republicii Italiene. Or, după cum a observat Comisia Europeană în ședința în fața Curții, și sub rezerva verificării de către instanța națională, dreptul italian nu prevede, printre altele, niciun termen de prescripție absolut în ceea ce privește infracțiunea privind asocierea în scopul săvârșirii de infracțiuni în materie de accize la produsele din tutun.
16

Este necesar să se arate că expresia „se bucură de renume în Comunitate”, care figurează la articolul 4 alineatul (3) din Directiva 2008/95, are același sens ca expresia identică ce figurează la articolul 9 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, care este identic cu articolul 9 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146).
13

Articolul 24 din Decretul‑lege nr. 185 privind dispoziții urgente pentru sprijinirea familiilor, a muncii, a încadrării în muncă și a întreprinderilor, precum și pentru redefinirea cadrului strategic național în contextul combaterii crizei (decreto‑legge n. 185 – Misure urgenti per il sostegno a famiglie, lavoro, occupazione e impresa e per ridisegnare in funzione anti‑crisi il quadro strategico nazionale) din 29 noiembrie 2008, transformat în lege, cu modificări, prin Legea nr. 2 din 28 ianuarie 2009 (denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 185/2008”), intitulat „Punerea în aplicare a deciziilor europene privind recuperarea unor ajutoare ilegale”, prevede la alineatul 4: „Dobânzile prevăzute la alineatul 2 sunt stabilite pe baza dispozițiilor cuprinse în capitolul V din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 […]”
30

Or, potrivit instanței de trimitere, nici lipsa existenței efective a serviciilor de consultanță în discuție în litigiul principal, nici existența unei fraude care ar rezulta de aici nu au fost demonstrate. În plus, această instanță are îndoieli privind aplicarea TVA‑ului în cazul unor contracte de abonament având ca obiect servicii de consultanță.
8

Decretul 2011, adoptat în temeiul articolului 5 alineatul 2 ter și al articolului 14 bis din Decretul legislativ nr. 286/1998, stabilește cuantumul taxelor care trebuie plătite pentru eliberarea și reînnoirea unui permis de ședere după cum urmează: „a) 80 de euro pentru permisele de ședere a căror durată este mai mare de trei luni și mai mică sau egală cu un an; b) 100 de euro pentru permisele de ședere a căror durată este mai mare de un an și mai mică sau egală cu doi ani; c) 200 de euro pentru eliberarea permisului de ședere CE pentru rezidenții pe termen lung și pentru solicitanții unui permis de ședere în temeiul articolului 27 alineatul 1 litera a) din Decretul legislativ nr. [286/1998].”
16

În aceste condiții, Augstākā Tiesa (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Punctul 7 din anexa I la Directiva 94/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 mai 1994 privind sistemele de garantare a depozitelor trebuie interpretat în sensul că lista persoanelor care trebuie considerate ca aflându‑se în legătură cu instituția de credit în cauză și cărora trebuie să li se refuze dreptul la compensația garantată este exhaustivă? 2) O persoană care, în conformitate cu fișa postului ocupat, are dreptul de a planifica, de a coordona și de a supraveghea un domeniu de activitate al instituției de credit sau exercitarea unei funcții [a acesteia], dar nu activitatea globală a instituției de credit, și care nu are capacitatea de a emite ordine sau de a adopta decizii obligatorii pentru alte persoane poate fi considerată manager al unei instituții de credit sau o altă persoană dintre cele menționate la punctul 7 din anexa I la directivă? Trebuie să se ia în considerare conținutul respectivului domeniu de activitate al instituției de credit sau al funcției menționate? 3) Punctul 7 din anexa I la directivă poate fi interpretat în sensul că un stat membru poate refuza dreptul de a acorda compensația garantată unei persoane care, în conformitate cu drepturile și obligațiile funcției ocupate, prevăzute în fișa postului, nu poate fi considerată director, dar care are de fapt o influență semnificativă asupra deciziilor directorilor instituției de credit sau ale persoanelor direct responsabile pentru instituția respectivă? În acest context, poate fi relevantă o influență strict informală, derivată din autoritatea, din competențele sau din cunoștințele persoanei în raport cu activitatea instituției de credit?”
7

Clauza 2 din acordul‑cadru dispunea: „(1) În temeiul prezentului acord, sub rezerva clauzei 2.2, se acordă lucrătorilor, bărbați și femei, un drept individual la concediu pentru creșterea copilului, pe baza nașterii sau adopției unui copil, pentru a le da posibilitatea să îngrijească acel copil, pe o perioadă de cel puțin trei luni, până la o vârstă dată de maximum opt ani care urmează să fie stabilită de statele membre și/sau de partenerii sociali. (2) Pentru a promova șansele egale și egalitatea de tratament între bărbați și femei, părțile semnatare ale prezentului acord consideră că dreptul la concediu pentru creșterea copilului prevăzut la clauza 2.1 ar trebui, în principiu, acordat pe bază netransferabilă. (3) Condițiile de acces și modalitățile de aplicare a concediului pentru creșterea copilului sunt definite de lege și/sau de convențiile colective din statele membre, cu respectarea cerințelor minime ale prezentului acord. Statele membre și/sau partenerii sociali pot, în special: (a) să hotărască dacă concediul pentru creșterea copilului este acordat integral, parțial, fragmentat sau sub formă de credit de timp; (b) să condiționeze dreptul la concediu pentru creșterea copilului de o perioadă de muncă și/sau de vechime care nu poate depăși un an; (c) să adapteze condițiile de acces și modalitățile de aplicare a concediului pentru creșterea copilului la condițiile speciale ale adopției; (d) să stabilească perioadele de notificare a angajatorilor de către lucrători atunci când aceștia își exercită dreptul la concediu pentru creșterea copilului, cu specificarea începutului și sfârșitului perioadei de concediu; (e) să definească condițiile în care angajatorul, după consultări în conformitate cu legislația, convențiile colective și practicile la nivel național, este autorizat să amâne acordarea concediului pentru creșterea copilului din motive justificate legate de funcționarea întreprinderii (de exemplu dacă este vorba de o muncă cu caracter sezonier, dacă nu se poate găsi un înlocuitor în perioada de notificare, dacă o parte însemnată a forței de muncă solicită concediul pentru creșterea copilului în același timp, dacă este vorba de o funcție specială de importanță strategică). Orice dificultate care decurge din aplicarea acestei clauze trebuie rezolvată în conformitate cu legislația, convențiile colective și practicile la nivel național; (f) să autorizeze, în plus față de litera (e), măsuri speciale pentru a îndeplini cerințele de funcționare și de organizare ale întreprinderilor mici.”
47

În ceea ce privește articolul 2 alineatul (7) din regulamentul de bază, trebuie să se remarce de la bun început că această dispoziție, care urmează celor precizate în considerentul (7) al aceluiași regulament, introduce un regim special care stabilește norme detaliate privind calculul valorii normale cu referire la importuri care provin din țări care nu au economie de piață, printre care Armenia. Astfel, în ceea ce privește aceste importuri, dispoziția respectivă prevede la litera (a) că valoarea normală se stabilește pe baza prețului sau a valorii calculate într‑o țară terță care are economie de piață, pe baza prețului de export dintr‑o astfel de țară terță către alte țări, inclusiv către Uniune, sau, în cazul în care acest lucru nu este posibil, în orice alt mod rezonabil, inclusiv pe baza prețului plătit efectiv sau care urmează să fie plătit în Uniune pentru produsul similar, ajustat în mod corespunzător, în cazul în care este necesar, pentru ca acesta să includă o marjă de profit rezonabilă. În plus, aceeași dispoziție prevede la litera (b) că, în cazul anchetelor antidumping privind importurile din orice țară care nu are economie de piață și care este membră a OMC la data deschiderii anchetei, valoarea normală se stabilește în conformitate cu alineatele (1)-(6), în cazul în care se stabilește că în cazul acestui producător sau al acestor producători prevalează condițiile economiei de piață, enunțate la litera (c) în ceea ce privește fabricarea și vânzarea produsului similar respectiv.
7

Larentia + Minerva deține, în calitate de comanditar, 98 % din titlurile de participare în două filiale constituite sub forma unor societăți de persoane cu răspundere limitată în comandită (GmbH & Co. KG). Ea le furnizează, în plus, în calitate de „societate holding de conducere”, servicii administrative și comerciale cu titlu oneros.