7.

Articolul 2 din recomandarea în discuție prevede orientările care trebuie urmate pentru a se determina dacă o marcă este notorie într-un stat membru al Uniunii de la Paris sau al OMPI: „(1) [Factori care se iau în considerare] (a) Pentru a determina dacă o marcă este notorie, autoritatea competentă poate lua în considerare orice împrejurare care permite să se deducă notorietatea. (b) Autoritatea competentă ia în considerare în special informațiile care îi sunt comunicate privind factorii care permit să se deducă dacă o marcă este sau nu este notorie, inclusiv, însă nu în mod limitativ, informațiile privind: (i) gradul de cunoaștere sau de recunoaștere a mărcii în sectorul de public vizat; (ii) durata, întinderea și aria geografică a oricărei utilizări a mărcii; (iii) durata, întinderea și aria geografică a oricărei promovări a mărcii, inclusiv publicitatea și prezentarea, cu ocazia târgurilor sau a expozițiilor, a produselor sau a serviciilor cărora li se aplică marca; (iv) durata și aria geografică ale oricărei înregistrări sau cereri de înregistrare a mărcii, în măsura în care acestea reflectă utilizarea ori recunoașterea mărcii; (v) asigurarea eficace a respectării drepturilor asupra mărcii, în special măsura în care marca a fost recunoscută ca notorie de autoritățile competente; (vi) valoarea asociată mărcii. (c) Factorii enumerați mai sus, care reprezintă linii directoare ce vizează să asiste autoritatea competentă să determine dacă marca este notorie, nu sunt condiții predefinite care să permită impunerea unei concluzii. Concluzia va depinde de împrejurările cauzei. În anumite cazuri, toți acești factori ar putea fi pertinenți. În alte cazuri numai anumiți factori ar putea fi pertinenți. Iar în alte cazuri, niciunul din acești factori enumerați nu va fi pertinent și decizia va putea fi întemeiată pe alți factori care nu sunt enumerați la litera (b) de mai sus. Acești alți factori ar putea fi pertinenți în sine sau în asociere cu unul sau mai mulți dintre factorii enumerați la litera (b) de mai sus. (2) [Segmentul de public vizat] (a) Segmentele de public vizate sunt, în mod special, dar nu în mod exclusiv: (i) consumatorii efectivi sau potențiali ai produselor sau ai serviciilor cărora li se aplică marca; (ii) persoanele implicate în canalele de distribuție a produselor și serviciilor cărora li se aplică marca; (iii) mediile economice având activități legate de tipul de produse sau servicii căruia i se aplică marca; (b) În cazul în care se constată că o marcă este de notorietate în cel puțin unul dintre segmentele de public vizate dintr-un stat membru, marca este considerată notorie de respectivul stat membru. (c) În cazul în care se constată că o marcă este notorie în cel puțin unul dintre segmentele de public vizate dintr-un stat membru, marca poate fi considerată notorie de respectivul stat membru. (d) Fiecare stat membru poate stabili că o marcă este notorie, chiar dacă marca nu este notoriu cunoscută sau, în cazul în care respectivul stat membru aplică prevederile literei (c), chiar dacă marca nu este cunoscută într-un segment de public vizat din acest stat membru. (3) [Factori care nu se iau în considerare] (a) Pentru determinarea caracterului notoriu, un stat membru nu poate pretinde: (i) ca marca să fi fost utilizată, să fi fost înregistrată sau să fi făcut obiectul unei cereri de înregistrare în acest sau pentru acest stat membru; (ii) ca marca să fie notorie în altă jurisdicție teritorială, să fi fost înregistrată sau să fi făcut obiectul unei cereri de înregistrare în altă jurisdicție teritorială sau pentru o altă jurisdicție teritorială decât cea din statul respectiv, sau (iii) ca marca să fie notoriu cunoscută de întregul public din acest stat membru. (b) Fără a aduce atingere prevederilor din cuprinsul literei (a) punctul (ii), orice stat membru poate, în sensul alineatului (2) litera (d), să pretindă ca marca să fie notoriu cunoscută în una sau mai multe jurisdicții teritoriale, altele decât cea din statul membru.”