ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

În aceste condiții, Vrchní soud v Praze a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Noțiunea «instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» utilizată la articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru […] trebuie interpretată în sensul că reprezintă o noțiune autonomă de drept al Uniunii […]? 2) a) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, care sunt criteriile de definire generale pe care trebuie să le îndeplinească o instanță națională care are competența de a judeca, la inițiativa persoanei interesate, cauza referitoare la o decizie emisă de o autoritate, alta decât o instanță judecătorească (o autoritate administrativă), pentru a fi considerată o «instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru? b) Unabhängiger Verwaltungssenat austriac […] poate fi considerat «instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru? c) În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, autoritatea competentă a statului executant trebuie să interpreteze noțiunea «instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru în temeiul legii statului a cărui autoritate a emis o decizie în sensul articolului 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru sau în temeiul legii statului care decide cu privire la recunoașterea și executarea unei astfel de decizii? 3) «Posibilitatea judecării cauzei sale» de către «o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» prevăzută la articolul 1 litera (a) punctul (iii) din decizia‑cadru este garantată chiar dacă persoana în cauză nu are posibilitatea judecării cauzei sale în mod direct de către «o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală», ci trebuie să conteste, mai întâi, decizia unei autorități, alta decât o instanță judecătorească (o autoritate administrativă), formularea acestei contestații având drept consecință lipsirea de efecte a deciziei adoptate de autoritatea respectivă și inițierea unei proceduri ordinare în fața aceleiași autorități, și numai decizia adoptată în cadrul acestei proceduri ordinare poate fi atacată în fața unei «instanțe judecătorești cu competență specială în materie penală»? În ceea ce privește garantarea «posibilității judecării cauzei sale», este necesar să se răspundă la întrebările dacă o cale de atac formulată în fața unei «instanțe judecătorești cu competență specială în materie penală» are natura unei căi de atac ordinare (și anume o cale de atac formulată împotriva unei decizii nedefinitive) sau a unei căi de atac extraordinare (și anume o cale de atac formulată împotriva unei decizii definitive) și dacă «o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală» are competența, în cadrul acestei căi de atac, de a examina integral cauza atât în fapt, cât și în drept?”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Dixons Retail plc (denumită în continuare „Dixons”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), cu privire la respingerea de către aceștia a cererii de rambursare formulate de Dixons având ca obiect taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) declarată și achitată de această societate pentru operațiuni efectuate între 13 noiembrie 2005 și 30 noiembrie 2008.
17

X a declarat recurs împotriva hotărârii pronunțate de Gerechtshof te Leeuwarden la instanța de trimitere. Potrivit acestei din urmă instanțe, este cert că X are reședința în Țările de Jos, în sensul reglementării olandeze, deși nu este exclus ca aceasta să poată fi considerată și că are reședința în Belgia, în sensul reglementării belgiene. În această privință, întrucât acest ultim aspect nu este contestat, instanța de trimitere pleacă de la premisa că X are reședința și în Belgia și că autovehiculul este utilizat cu titlu permanent și în acest stat membru.
13

Baremul tarifelor aeroportului Frankfurt‑Hahn din anul 2006 se bazează pe o grilă stabilită în funcție de numărul de pasageri transportați pe an de o companie aeriană de pe acest aeroport, intervalul fiind cuprins între 5,35 euro pentru un număr mai redus de 100000 de pasageri pe an și 2,24 euro începând de la 3 milioane de pasageri. În plus, acest barem subordonează scutirea de taxele de aterizare și de decolare, precum și de cele referitoare la prestarea de servicii de navigație aeriană și de servicii de handling la sol condiției ca durata de handling la sol să nu depășească 30 de minute. Baremul menționat prevede și acordarea unui „ajutor pentru comercializare” în scopul deschiderii unor noi rute aeriene. Cuantumul acestui ajutor este stabilit în funcție de volumul total de pasageri transportați de compania aeriană în cauză. Ryanair a beneficiat de ajutorul menționat.
28

În această privință, pe de o parte, situarea unui siloz pe amplasamentul unei uzine producătoare de zahăr afectează procesul de producție, prin faptul că acesta din urmă este conceput în funcție de disponibilitatea și de proximitatea capacităților de stocare. Pe de altă parte, un siloz, cel puțin atunci când are o capacitate de stocare care depășește, singur sau împreună cu celelalte silozuri ale producătorului, cantitatea de zahăr produs de acesta din urmă în cursul unui an de comercializare a zahărului mediu, permite producătorului menționat să proceseze întreaga recoltă chiar în cazul în care produsul recoltei respective ar depăși vânzarea prevăzută în cursul unui anumit exercițiu financiar. În plus, datorită stocului astfel constituit, același producător poate introduce pe piața internă, în cursul exercițiilor financiare viitoare, cantități suplimentare de zahăr, rezultate din propria producție.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation (denumiți în continuare „Test Claimants”), pe de o parte, și Commissioners of Inland Revenue (denumiți în continuare „Commissioners”) și Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs, pe de altă parte, cu privire la căile de atac în materie de restituire a plății nedatorate, de care beneficiază contribuabilii în privința unor impozite declarate incompatibile cu libertatea de stabilire și cu libera circulație a capitalurilor.
18

Anexa I la această directivă enumeră următoarele categorii de deșeuri: „[...] Q2 Produse care nu corespund specificațiilor [...] Q4 Materiale deversate în mod accidental, pierdute sau care au suferit alte incidente, inclusiv orice materiale, echipamente etc. contaminate ca rezultat al incidentului în cauză [...] Q7 Substanțe a căror performanță nu mai este satisfăcătoare (de exemplu, acizi contaminați, solvenți contaminați, săruri de amestec epuizate etc.) [...] Q14 Produse care nu mai au utilizare pentru deținător (de exemplu, articole rebutate de agricultură, menajuri, birouri, magazine, ateliere etc.) [...] Q16 Orice materiale, substanțe sau produse care nu sunt incluse în categoriile menționate anterior.”
25

În aceste condiții, Rechtbank ’s‑Gravenhage a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Regulamentul nr. 469/2009 [...], în special articolul 3 initio și litera (c), se opune eliberării către titularul brevetului de bază a câte unui certificat pentru fiecare dintre produsele protejate, în cazul în care există deja un brevet de bază în vigoare care protejează mai multe produse? 2) În măsura în care răspunsul la prima întrebare este afirmativ, cum trebuie interpretat articolul 3 initio și litera (c) din Regulamentul nr. 469/2009 în ipoteza în care un brevet de bază în vigoare protejează mai multe produse și, la data prezentării cererii de eliberare a certificatului pentru unul dintre produsele protejate de brevetul de bază (A), nu fusese eliberat niciun certificat pentru alte produse protejate de același brevet de bază (B și C), dar au fost eliberate certificate pentru produsele (B și C) înainte de a se soluționa cererea de certificat pentru primul dintre produsele menționate (A)? 3) Pentru a răspunde la întrebarea precedentă, este relevant aspectul dacă cererea de certificat pentru unul dintre produsele protejate de brevetul de bază (A) a fost prezentată în aceeași zi în care au fost prezentate și cererile de certificat pentru alte produse protejate prin același brevet de bază (B și C)? 4) În cazul în care la prima întrebare trebuie să se răspundă afirmativ: poate fi eliberat un certificat pentru un produs protejat printr‑un brevet de bază în vigoare, în cazul în care anterior fusese eliberat deja un certificat pentru un alt produs protejat prin același brevet de bază, dacă solicitantul a renunțat la primul certificat pentru ca pe baza aceluiași brevet de bază să poată solicita un nou certificat? 5) În măsura în care pentru răspunsul la întrebarea precedentă este relevant aspectul dacă renunțarea are sau nu are efect retroactiv: problema privind efectul retroactiv al unei renunțări trebuie apreciată din perspectiva articolului 14 initio și litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009 sau din perspectiva dreptului național? În cazul în care problema efectului retroactiv al unei renunțări trebuie apreciată din perspectiva articolului 14 initio și litera (b) din Regulamentul nr. 469/2009, această dispoziție trebuie interpretată în sensul că o eventuală renunțare are efect retroactiv?”
18

Articolul 19 alineatele (1)-(4) din Regulamentul nr. 343/2003 are următorul cuprins: „(1) Atunci când statul membru solicitat acceptă să preia solicitantul, statul membru în care s‑a prezentat cererea de azil notifică solicitantului de azil decizia de a nu examina cererea, precum și obligația de a‑l transfera către statul membru responsabil. (2) Decizia menționată la alineatul (1) stabilește motivele pe care este întemeiată. Aceasta conține detalii privind termenul de realizare a transferului și, dacă este necesar, conține informații referitoare la locul și data la care solicitantul trebuie să se prezinte, în cazul în care acesta se deplasează către statul membru responsabil prin mijloace proprii. Această decizie poate face obiectul unei căi de atac sau al unei revizuiri. Această cale de atac sau revizuire nu are efect suspensiv asupra executării transferului, cu excepția cazului în care instanțele judecătorești sau organele competente hotărăsc aceasta, de la caz la caz, dacă legislația internă o permite. (3) Transferul solicitantului din statul membru în care s‑a prezentat cererea de azil către statul membru responsabil se face în conformitate cu dreptul intern al primului stat membru, după consultări între cele două state membre în cauză, cât de repede posibil și în cel mult șase luni de la acceptarea cererii de a prelua solicitantul sau de la decizia privind calea de atac sau revizuirea atunci când acestea au efect suspensiv. [...] (4) Atunci când transferul nu se efectuează în termenul de șase luni, responsabilitatea aparține statului membru în care s‑a prezentat prima dată cererea. Acest termen poate fi prelungit până la maximum un an în cazul în care transferul nu a putut fi efectuat datorită reținerii în închisoare a solicitantului de azil sau până la 18 luni în cazul în care solicitantul de azil se sustrage procedurii.”
2

Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între Eli Lilly and Company Ltd (denumită în continuare „Eli Lilly”), pe de o parte, și Human Genome Sciences Inc. (denumită în continuare „HGS”), pe de altă parte, având ca obiect împiedicarea HGS de a obține vreun certificat suplimentar de protecție (denumit în continuare „CSP”) în temeiul brevetului de bază al cărui titular este HGS și al unei autorizații de introducere pe piață (denumită în continuare „AIP”) pe care Eli Lilly este pe punctul de a o solicita și chiar de a o obține pentru comercializarea unui medicament care conține un anticorp pe care aceasta l‑ar fi elaborat și dezvoltat.
55

Astfel cum a subliniat Comisia în observațiile scrise, regula imputării suplimentului la cotitatea din venit scutită de impozit, acordat pentru copii în întreținere, asupra părții celei mai ridicate a veniturilor cuplului are, în principiu, ca obiectiv maximizarea efectului avantajului în beneficiul cuplului în ansamblu, inclusiv al soțului care are venituri mai mici. Întrucât baremul de impozitare are un caracter progresiv, atribuirea suplimentului soțului care are veniturile cele mai mari este mai favorabilă cuplului decât o repartizare în părți egale sau chiar proporțională. Paradoxal, aplicată într‑o situație transfrontalieră precum cea în discuție în litigiile principale, regula menționată produce un efect exact invers în anumite împrejurări, în speță deoarece soțul care are veniturile cele mai mari obține toate veniturile sale în alt stat membru decât Regatul Belgiei.
6

Articolul 6 din același regulament, intitulat „Condițiile de certificare ca titlu executoriu european”, prevede la alineatul (1): „O hotărâre judecătorească privind o creanță necontestată pronunțată într‑un stat membru este certificată, la cererea adresată în orice moment instanței de origine, ca titlu executoriu european în cazul în care se îndeplinesc următoarele condiții: (a) hotărârea este executorie în statul membru de origine; b) hotărârea nu este incompatibilă cu dispozițiile în materie de competență prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 44/2001 capitolul II secțiunile 3 și 6; (c) procedura judiciară din statul membru de origine a îndeplinit cerințele prevăzute de capitolul III în cazul unei creanțe necontestate în sensul articolului 3 alineatul (1) literele (b) sau (c) și (d) hotărârea a fost pronunțată în statul membru în care debitorul își are domiciliul în sensul articolului 59 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001, în cazul: — în care este vorba de o creanță necontestată în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (b) sau (c) din prezentul regulament și — în care aceasta se raportează la un contract încheiat de o persoană, consumatorul, pentru o utilizare care se poate considera ca fiind străină de activitatea sa profesională, și — în care debitorul este consumatorul.”
29

Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 2 punctul 2 litera (c) din Directiva 2004/38 trebuie interpretat în sensul că faptul că un membru de familie, ca urmare a unor circumstanțe personale precum vârsta, calificările profesionale și starea de sănătate, este considerat că are perspective bune pentru a găsi un loc de muncă și, în plus, intenționează să lucreze în statul membru gazdă are vreo incidență asupra interpretării condiției de a se afla „în întreținere”, prevăzută în această dispoziție.
8

Articolul 17 alineatul 1 din UStG, în versiunea în vigoare de la 16 decembrie 2004, prevede: „În cazul modificării bazei de impozitare pentru o operațiune impozabilă în sensul articolului 1 alineatul 1 punctul 1, întreprinzătorul care a realizat această operațiune trebuie să rectifice valoarea impozitului datorat. De asemenea, întreprinzătorul care este beneficiarul acestei operațiuni trebuie să rectifice valoarea impozitului pe care are dreptul să îl deducă pentru aceasta. Acest lucru nu este valabil dacă, prin modificarea bazei de impozitare, întreprinzătorul nu are un avantaj economic. Dacă, într‑un asemenea caz, prin modificarea bazei de calcul, un alt întreprinzător are un avantaj economic, acesta trebuie să regularizeze valoarea impozitului pe care are dreptul să îl deducă. Prima, a doua, a treia și a patra teză se aplică mutatis mutandis în cazurile prevăzute la articolul 1 alineatul 1 punctul 5 și la articolul 13b. Este posibil să se renunțe la rectificarea deducerii impozitului plătit în amonte în cazul în care un întreprinzător terț plătește administrației fiscale valoarea impozitului aferent reducerii remunerației; în această situație, întreprinzătorul terț este persoana obligată la plata impozitului. [...]”
37

Or, în ceea ce privește, în speță, elementele care pot să justifice o limitare în timp a efectelor hotărârii Curții, trebuie să se constate că Allianz, care nu a furnizat probe în această privință, s‑a limitat să menționeze un număr foarte mare de contracte de asigurare care ar fi fost încheiate sub regimul denumit „modelul de remitere a unei polițe” și în temeiul căruia ar fi fost plătite prime care reprezintă, în total, o sumă foarte mare. Allianz nu a furnizat totuși date privind numărul, singurul pertinent în prezenta cauză, al contractelor de asigurare în cazul cărora deținătorul poliței de asigurare nu a fost informat despre dreptul său de renunțare și, în plus, nu a estimat riscul economic cu care se confrunta Alianz, aferent posibilității deținătorilor de polițe de asigurare de a renunța la aceste contracte. În aceste condiții, nu s‑a demonstrat existența unui risc de repercusiuni economice grave.
4

Articolele 12, 15, 16, 18-20 și 42 din A doua directivă prevăd în special: „Articolul 12 Sub rezerva dispozițiilor privind reducerea capitalului subscris, acționarii nu pot fi scutiți de obligația de a vărsa contribuțiile datorate. [...] Articolul 15 (a) Cu excepția cazurilor de reducere a capitalului subscris, nu se poate repartiza acționarilor dacă, la data încheierii ultimului exercițiu financiar, activul net rezultat din conturile anuale ale societății este sau, după o astfel de repartizare, ar scădea sub cuantumul capitalului subscris plus rezervele care nu pot fi repartizate conform legii sau statutului; [...] (d) noțiunea «repartizare» utilizată la literele (a) și (c) include, în special, plata dividendelor și a dobânzilor pentru acțiuni. [...] Articolul 16 Orice repartizare care contravine articolului 15 trebuie restituită de acționarii care au primit‑o, dacă societatea dovedește că acționarii în cauză aveau sau, în împrejurările date, nu puteau să nu aibă cunoștință de neregulile privind repartizarea efectuată în favoarea lor. [...] Articolul 18 (1) Societatea comercială nu poate subscrie propriile acțiuni. [...] Articolul 19 (1) Dacă legislația unui stat membru permite unei societăți comerciale să‑și achiziționeze propriile acțiuni, fie direct, fie prin intermediul unei persoane acționând în nume propriu, dar în contul societății în cauză, ea supune achizițiile în cauză cel puțin următoarelor condiții: (a) acordarea unei aprobări din partea adunării generale, care determină condițiile achizițiilor în cauză și, în special, numărul maxim de acțiuni care urmează a fi achiziționate, durata pentru care este acordată aprobarea și care nu poate depăși 18 luni și, în cazul unei achiziții cu titlu oneros, contravaloarea maximă și minimă. [...]; [...] Articolul 20 (1) Statele membre pot să nu aplice articolul 19 pentru: [...] (d) acțiunile achiziționate în temeiul unei obligații legale sau care rezultă dintr‑o hotărâre judecătorească [...] [...] Articolul 42 În scopul punerii în aplicare a prezentei directive, prin actele cu putere de lege ale statelor membre se asigură tratamentul egal al tuturor acționarilor aflați în condiții identice.”
1

Prin recursul formulat, Telefónica SA (denumită în continuare „Telefónica”) solicită anularea Ordonanței Tribunalului Uniunii Europene din 21 martie 2012, Telefónica/Comisia (T‑228/10, denumită în continuare „ordonanța atacată”), prin care s‑a respins ca inadmisibilă acțiunea având ca obiect anularea articolului 1 alineatul (1) din Decizia 2011/5/CE a Comisiei din 28 octombrie 2009 privind amortizarea fiscală a Fondului comercial financiar în cazul achiziționării unor titluri de participare străine C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) pusă în aplicare de Spania (JO 2011, L 7, p. 48, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
21

Potrivit instanței de trimitere, problema interpretării articolului 6 alineatul (1) din Directiva 2005/29 își are originea în divergențele dintre versiunile lingvistice ale acestuia. Astfel, versiunile în limba italiană (care utilizează expresia „e in ogni caso”) și în limba germană (care utilizează expresia „und [...] in jedem Fall”) ar părea că se referă la o dispoziție generală în temeiul căreia simplul fapt că o practică comercială poate influența decizia comercială a consumatorului ar fi suficient pentru a o califica drept înșelătoare. În schimb, versiunile în limba engleză (care menționează expresia „and in either case”) și în limba franceză („et dans un cas comme dans l’autre”) ar conduce la interpretarea că o practică comercială înșelătoare nu poate exista decât dacă sunt îndeplinite, pe de o parte, una dintre cele două condiții alternative menționate în prima parte a tezei introductive a acestui articol și, pe de altă parte, condiția potrivit căreia practica comercială ar trebui să fie în măsură să influențeze decizia comercială a consumatorului.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissioners”), pe de o parte, și Bridport and West Dorset Golf Club Limited (denumit în continuare „Bridport”), pe de altă parte, având ca obiect scutirea de taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”) a taxei de intrare plătite de jucătorii care nu sunt membri afiliați ai acestui club pentru a avea acces pe terenurile de golf ale acestuia.
15

În schimb, această instanță are îndoieli în legătură cu posibilitatea de a‑și întemeia competența pe norma prevăzută la articolul 4 din Legea belgiană din 27 iulie 1961. Ea arată că, în temeiul articolului 2 din regulament, care, în opinia sa, este aplicabil situației de fapt din speță, instanțele franceze ar trebui să fie competente, dar că s‑ar putea aplica de asemenea articolul 5 punctul 1 din același regulament. În această privință, instanța menționată are îndoieli, prin raportare la jurisprudența Curții, cu privire la problema dacă un contract de concesiune comercială trebuie să fie calificat drept contract de vânzare de mărfuri și/sau contract de prestare de servicii, în sensul articolului 5 punctul 1 litera (b) din regulament. În plus, arată că, dacă niciuna dintre aceste calificări nu ar putea fi reținută pentru un astfel de tip de contract, ar trebui atunci să se determine care este, în litigiul principal, obligația în litigiu care stă la baza cererii, în sensul articolului 5 punctul 1 litera (a) din regulament.
—

pentru Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território, de M. Ferreira da Costa și de M. Pires da Fonseca, în calitate de agenți;
47

Astfel, dacă așa ar sta lucrurile, situația, în împrejurări precum cele din cauza principală, nu ar fi cea a unui particular care invocă efectul direct al unei dispoziții a unei directive împotriva statului membru, ci situația inversă. Or, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că o directivă nu poate, prin ea însăși, să creeze obligații în sarcina unui particular și, prin urmare, nu poate fi invocată ca atare împotriva sa (Hotărârea din 24 ianuarie 2012, Dominguez, C‑282/10, punctul 37 și jurisprudența citată).
13

Capitolul 25 din NC conține nota 1, care are următorul cuprins: „În cazul în care nu există dispoziții contrare și sub rezerva notei 4 de mai jos, pozițiile de la prezentul capitol cuprind numai produsele în stare brută sau produsele spălate (chiar cu ajutorul unor substanțe chimice care elimină impuritățile fără a schimba structura produsului), sfărâmate, măcinate, pulverizate, levigate, cernute, îmbogățite prin flotație, separare magnetică sau alte procedee mecanice sau fizice (cu excepția cristalizării), dar nu cuprind produsele prăjite, calcinate, rezultate prin amestecare sau care au fost supuse unei prelucrări superioare celei indicate la fiecare poziție. Produsele clasificate la acest capitol pot fi aditivate cu substanțe împotriva degajării prafului, cu condiția ca această aditivare să nu dea produsului întrebuințări specifice față de întrebuințarea generală.”