Cauza T‑23/03

CAS SpA

împotriva

Comisiei Comunităților Europene

„Acordul de asociere între CEE și Republica Turcia – Remiterea drepturilor de import – Concentrat din suc de fructe ce provine din Turcia – Codul Vamal Comunitar – Certificate de circulație – Situație specială – Dreptul la apărare”

Sumarul hotărârii

1. Resurse proprii ale Comunităților Europene – Rambursări sau remiteri ale drepturilor de import sau de export

(Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 239)

2. Drept comunitar – Principii – Dreptul la apărare

(art. 255 CE; Regulamentul nr. 2913/92 al Consiliului, art. 239)

3. Acorduri internaționale – Acordul de asociere CEE-Turcia – Uniune vamală – Originea mărfurilor

(Acordul de asociere CEE-Turcia)

4. Acțiune în anulare – Interesul de a exercita acțiunea

(art. 230 CE)

5. Acorduri internaționale – Acordul de asociere CEE-Turcia – Obligațiile Comisiei

(art. 211 CE; Acordul de asociere CEE‑Turcia)

6. Resurse proprii ale Comunităților Europene – Recuperarea ulterioară a drepturilor de import sau de export

[Regulamentul nr. 2913/1992 al Consiliului, art. 220, alin. (2) lit. (b)]

1. Respectarea dreptului de a fi ascultat trebuie să fie garantată în cadrul unei proceduri de remitere a drepturilor de import, având în vedere în special puterea de apreciere de care dispune Comisia atunci când adoptă o decizie în aplicarea clauzei generale de echitate prevăzute de articolul 239 din Regulamentul nr. 2913/1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar.

(a se vedea punctul 87)

2. În cadrul unei proceduri administrative în domeniul remiterii drepturilor de import, principiul respectării dreptului la apărare presupune doar ca persoana interesată să poată să își facă cunoscut în mod util punctul de vedere asupra elementelor de la dosar, între care sunt incluse documentele reținute împotriva sa de Comisie în vederea întemeierii deciziei sale. În consecință, acest principiu nu reclamă acordarea de către Comisie, din proprie inițiativă, a accesului la toate documentele ce au o legătură eventuală cu cazul de speță cu care este sesizată în cadrul unei cereri de remitere. Dacă persoana interesată consideră că asemenea documente sunt utile în vederea demonstrării, în privința sa, a existenței unei situații speciale și/sau a absenței unei neglijențe evidente sau a dolului, este în sarcina sa să solicite accesul la aceste documente în conformitate cu dispozițiile ce au fost adoptate de către instituții în temeiul articolului 255 CE.

Într‑adevăr, numai în urma cererii părții interesate Comisia este obligată să acorde acces la toate documentele administrative neconfidențiale privind decizia atacată. Prin urmare, în absența unei asemenea solicitări, nu există acces automat la documentele de care dispune Comisia.

(a se vedea punctele 88 și 89)

3. Determinarea originii mărfurilor, în special în cadrul Uniunii vamale stabilite de Acordul de asociere CEE‑Turcia, este întemeiată pe o repartizare a competențelor între autoritățile statului de export și cele ale statului de import, în sensul că originea este determinată de autoritățile statului de export, controlul funcționării acestui regim fiind asigurat grație cooperării între administrațiile respective. Acest sistem se justifică prin faptul că autoritățile statului de export sunt mai bine plasate pentru a verifica în mod direct faptele ce condiționează originea.

Mecanismul prevăzut poate funcționa doar dacă administrația vamală a statului de import recunoaște evaluările realizate în mod legal de autoritățile statului de export. Recunoașterea unor asemenea decizii de către administrațiile vamale ale statelor membre este necesară pentru ca, la rândul său, Comunitatea să poată solicita autorităților celorlalte state cu care a încheiat acorduri în cadrul regimurilor de liber‑schimb respectarea deciziilor luate de autoritățile vamale ale statelor membre referitoare la originea produselor exportate de Comunitate către aceste state.

(a se vedea punctele 120 și 121)

4. Un reclamant nu are niciun interes legitim să anuleze o decizie pentru un viciu de formă în cazul în care anularea deciziei nu ar putea determina decât adoptarea unei noi decizii, identică pe fond cu decizia anulată.

(a se vedea punctul 132)

5. În temeiul articolului 211 CE și al principiului bunei administrări, Comisia are obligația să asigure o aplicare corectă a Acordului CEE‑Turcia. În egală măsură, această obligație rezultă chiar din Acordul de asociere și din diferitele decizii adoptate de Consiliul de asociere.

(a se vedea punctul 234)

6. Articolul 220 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 2913/1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar prevede că trebuie să fie reunite trei condiții cumulative pentru ca autoritățile competente să nu poată recurge la înscrierea ulterioară în evidența contabilă a drepturilor de import. Mai întâi, trebuie ca drepturile să nu fi fost percepute ca urmare a unei erori a autorităților competente înseși, apoi eroarea săvârșită de acestea să fie de o asemenea natură încât să nu poată fi detectată de către un contribuabil de bună‑credință și, în sfârșit, ca acesta să fi respectat toate dispozițiile prevăzute de reglementarea în vigoare în ce privește declarația sa vamală.

Dispoziția menționată are ca obiectiv să protejeze încrederea legitimă a contribuabilului în privința temeiniciei ansamblului elementelor ce intervin în decizia de recuperare sau nu a drepturilor vamale. Totuși, încrederea legitimă a contribuabilului beneficiază de protecția conferită de această dispoziție doar dacă autoritățile competente înseși au creat temeiul încrederii contribuabilului. Astfel, numai erorile imputabile unui comportament activ din partea autorităților competente și care nu au putut fi în mod rezonabil detectate de către contribuabil dau dreptul la nerecuperarea ulterioară a drepturilor vamale.

(a se vedea punctele 303 și 304)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)

6 februarie 2007( )

„Acordul de asociere între CEE și Republica Turcia – Remiterea drepturilor de import – Concentrat din suc de fructe ce provine din Turcia – Codul Vamal Comunitar – Certificate de circulație – Situație specială – Dreptul la apărare”

În cauza T‑23/03,

CAS SpA, cu sediul în Verona (Italia), reprezentată de D. Ehle, avocat,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Comunităților Europene, reprezentată de domnul X. Lewis, în calitate de agent, asistat de M. Nuñez Müller, avocat, cu domiciliul ales în Luxemburg,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare parțială a Deciziei 2002 (REC 10/01) a Comisiei din 18 octombrie privind o cerere de remitere de drepturi de import,

TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a cincea),

compus din domnul M. Vilaras, președinte, doamnele M. E. Martins Ribeiro și K. Jürimäe, judecători,

grefier: doamna K. Andová, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 noiembrie 2005,

pronunță prezenta

Hotărâre

Cadrul juridic

A – Reglementarea privind regimul preferențial

1 Prezenta cauză se încadrează în domeniul Acordului de asociere între Comunitatea Economică Europeană (CEE) și Republica Turcia (denumit în continuare „Acordul de asociere”), semnat la Ankara de Republica Turcia, pe de o parte, și de Comunitate, pe de altă parte (denumite în continuare „părțile contractante”). Acordul de asociere a fost aprobat prin Decizia 64/732/CEE a Consiliului din 23 decembrie 1963 (JO 1964, 217, p. 3685). Acesta a intrat în vigoare la 1 decembrie 1964.

2 Acordul de asociere are ca obiect, în termenii articolului 2 din titlul I, referitor la principii, promovarea consolidării continue și echilibrate a relațiilor comerciale și economice între părțile contractante.

3 Acesta prevede o fază pregătitoare, care să permită Republicii Turcia, în termenii articolului 3, consolidarea economiei cu ajutorul Comunității, o fază tranzitorie consacrată, potrivit articolului 4, punerii progresive în practică a unei uniuni vamale și apropierii politicilor economice și o fază definitivă care, în termenii articolului 5, este fondată pe uniunea vamală și presupune consolidarea coordonării politicilor economice.

4 În termenii articolului 7, părțile contractante adoptă toate măsurile generale și speciale adecvate pentru asigurarea executării obligațiilor ce decurg din Acordul de asociere și se abțin de la toate măsurile susceptibile să pună în pericol realizarea obiectivelor acestuia.

5 Articolele 22 și 23, care figurează în titlul III, consacrat dispozițiilor generale și finale, prevăd instituirea unui Consiliu de asociere compus, pe de o parte, din membrii guvernelor statelor membre, ai Consiliului și ai Comisiei și, pe de altă parte, din membrii guvernului turc (denumit în continuare „Consiliu de asociere”), care, hotărând cu unanimitate, dispune de putere de decizie pentru realizarea obiectivelor stabilite de Acordul de asociere. Articolul 25 conferă acestui consiliu, la sesizarea fiecăreia dintre părțile contractante, competența pentru soluționarea oricărui diferend referitor la aplicarea sau interpretarea Acordului de asociere sau pentru sesizarea Curții în legătură cu acesta.

6 Faza definitivă a uniunii vamale a intrat în vigoare la 31 decembrie 1995 [articolul 1 și articolul 65 alineatul (1) din Decizia nr. 1/95 a Consiliului de asociere din 22 decembrie 1995 privind punerea în aplicare a fazei definitive a uniunii vamale (JO 1996, L 35, p. 1), denumită în continuare „Decizia nr. 1/95” sau „decizia de bază”.

7 În conformitate cu articolul 11 din Acordul de asociere, regimul de asociere se aplică agriculturii și schimburilor de produse agricole potrivit unor modalități speciale și luând în cosiderare politica agricolă comună a Comunității.

1. Reglementarea în vigoare pe durata fazei tranzitorii

8 Prin Decizia nr. 1/80 din 19 septembrie 1980 privind dezvoltarea asocierii, Consiliul de asociere a decis eliminarea drepturilor vamale ce rămâneau aplicabile la importul în Comunitate al produselor originare din Turcia și care nu erau încă admise cu exceptarea de la drepturile vamale în Comunitate.

9 În conformitate cu articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 4115/86 al Consiliului din 22 decembrie 1986 privind importul în Comunitate al produselor agricole originare din Turcia (JO L 380, p. 16), produsele enumerate în anexa II la Tratatul CEE, originare din Turcia, cu excepția produselor enumerate în anexa la regulamentul sus‑menționat, au fost puse în liberă circulație în Comunitate cu exceptarea de la drepturile vamale. În conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din Regulamentul nr. 4115/86, erau considerate produse originare din Turcia produsele ce îndeplineau condițiile stabilite în Decizia nr. 4/72 a Consiliului de asociere din 29 decembrie 1972 privind definirea „produselor originare” din Turcia pentru aplicarea dispozițiilor anexei nr. 6 capitolul I din Protocolul adițional la Acordul de asociere, anexată la Regulamentul (CEE) nr. 428/73 al Consiliului din 5 februarie 1973 privind aplicarea Deciziilor nr. 5/72 și nr. 4/72 ale Consiliului de asociere (JO L 59, p. 73), modificată prin Decizia nr. 1/75 a Consiliului de asociere din 26 mai 1975, anexată la Regulamentul (CEE) nr. 1431/75 a Consiliului de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 428/73 (JO L 142, p. 1).

10 Potrivit articolului 1 din Decizia nr. 4/72, sunt considerate produse originare din Turcia:

„(a) produsele vegetale recoltate în Turcia,

[…]

(f) mărfurile obținute în Turcia prin prelucrarea sau transformarea produselor prevăzute la literele (a)-(e), chiar dacă în procesul de fabricație a acestora au intrat alte produse, cu condiția ca produsele ce nu au fost obținute în Turcia sau în Comunitate să nu fi intrat decât în mod accesoriu în acest proces de fabricație”. [traducere neoficială]

11 Regulamentul (CEE) nr. 3719/88 al Comisiei din 16 noiembrie 1988 de stabilire a normelor comune de aplicare a regimului de certificate de import, export și de fixare în avans pentru produsele agricole (JO L 331, p. 1) este aplicabil certificatelor instituite prin regulamentele prevăzute la articolul 1. Articolul 28 alineatul (4) prevede:

„(4) Statele membre comunică de asemenea Comisiei amprentele ștampilelor oficiale și, după caz, ale timbrelor seci utilizate de autoritățile împuternicite. Comisia informează imediat celelalte state membre cu privire la aceasta.” [traducere neoficială]

12 Prin Decizia nr. 5/72 din 29 decembrie 1972 privind metodele de cooperare administrativă pentru aplicarea articolelor 2 și 3 din Protocolul adițional la Acordul de asociere (JO 1973, L 59, p. 74), Consiliul de asociere a adoptat regula conform căreia prezentarea unui titlu justificativ eliberat la cererea unui exportator de către autoritățile vamale ale Republicii Turcia sau ale unui stat membru era necesară pentru obținerea regimului preferențial. Pentru mărfurile transportate direct din Turcia într‑un stat membru, este vorba de certificatul de circulație a mărfurilor A.TR.1 (denumit în continuare „certificatul A.TR.1”), al cărui model a fost înlocuit de formularul anexat la Decizia nr. 1/78 a Consiliului de asociere din 18 iulie 1978 de modificare a Deciziei nr. 5/72 (JO L 253, p. 2). La rândul său, acest model a fost modificat, însă nu în mod esențial, prin Decizia nr. 4/95 a Consiliului de asociere din 22 decembrie 1995 de modificare a Deciziei nr. 5/72 (JO 1996, L 35, p. 48).

13 Articolul 11 din Decizia nr. 5/72 prevede că statele membre și Republica Turcia își acordă reciproc asistență, prin intermediul administrațiilor lor vamale respective, pentru controlul autenticității și regularității certificatelor, „în vederea asigurării unei aplicări corecte a dispozițiilor prezentei decizii” [traducere neoficială].

14 În continuare, articolul 12 din Decizia nr. 5/72 prevede:

„[Republica] Turcia, statele membre și Comunitatea adoptă, fiecare în mod separat, măsurile pentru executarea dispozițiilor acestei decizii.” [traducere neoficială]

15 Conform articolului 2 alineatul (3) din Regulamentul nr. 4115/86, metodele de cooperare administrativă necesare asigurării beneficiului drepturilor vamale reduse pentru produsele prevăzute de articolul 1 erau cele stabilite prin Decizia nr. 5/72, modificată ultima dată prin Decizia nr. 1/78.

2. Reglementarea în vigoare pe durata fazei definitive

16 Decizia nr. 1/95 reglementează în mod detaliat punerea în aplicare a fazei definitive a uniunii vamale. Articolul 29 din această decizie prevede:

„Asistența reciprocă în materie vamală între autoritățile administrative ale părților contractante este reglementată de dispozițiile anexei 7, care, în ce privește Comunitatea, reglementează materiile ce sunt de competența Comunității.” [traducere neoficială]

17 Articolul 2 alineatul (1) din anexa 7 la Decizia nr. 1/95, privind asistența reciprocă în materie vamală, prevede:

„Părțile contractante își acordă reciproc asistență în domeniile ce intră în competența acestora […], pentru a garanta că legislația vamală este aplicată în mod corect, în special prin prevenirea și detectarea operațiunilor contrare acestei legislații și prin efectuarea de investigații cu privire la acestea.” [traducere neoficială]

18 Articolul 3 alineatul (6) din Decizia nr. 1/95 prevede că metodele de cooperare administrativă sunt stabilite de Comitetul de cooperare vamală.

19 Articolul 5 alineatul (2) din Decizia nr. 1/96 a Comitetului de cooperare vamală din 20 mai 1996 privind modalitățile de aplicare a Deciziei nr. 1/95 (JO L 200, p. 14) prevede că validarea documentului necesar pentru a permite libera circulație a mărfurilor avute în vedere determină nașterea unei datorii vamale la import. Conform articolului 6 din această decizie, tratamentul preferențial al produselor agricole importate din Turcia este supus condiției eliberării unui titlu justificativ reprezentat de certificatul A.TR.1. Un model al acestui certificat figurează în anexa I, dar articolul 7 alineatul (1) din decizia sus‑menționată prevede că formularele prevăzute prin Decizia nr. 5/72 puteau continua să fie utilizate până la 30 iunie 1997.

20 Articolul 15 din Decizia nr. 1/96 prevede următoarele:

„În vederea asigurării aplicării corecte a prezentei decizii, statele membre și [Republica] Turcia își acordă reciproc asistență, prin intermediul administrațiilor lor vamale respective și în cadrul asistenței reciproce prevăzute la articolul 29 și în anexa 7 la decizia de bază, în vederea verificării autenticității și regularității certificatelor.” [traducere neoficială]

21 Articolul 13 alineatul (2) din Decizia nr. 1/96 prevede:

„[…] Rubrica 12 din extras trebuie să menționeze numărul de înregistrare, data, biroul și țara de eliberare a certificatului inițial […]” [traducere neoficială]

22 Punctul II alineatul (12) din anexa II la Decizia nr. 1/96 prevede că indicațiile referitoare la rubrica 12 a certificatului de circulație A.TR.1 trebuie completate de către autoritatea competentă.

23 În sfârșit, articolul 4 din Decizia nr. 1/96 prevede:

„Fără a aduce atingere dispozițiilor privind libera circulație prevăzute în decizia de bază, Codul Vamal Comunitar și dispozițiile sale de aplicare, aplicabile pe teritoriul vamal al Comunității, și codul vamal turc și dispozițiile sale de aplicare, aplicabile pe teritoriul vamal al [Republicii] Turcia, se aplică schimburilor de mărfuri între cele două părți ale uniunii vamale în condițiile prevăzute în prezenta decizie.” [traducere neoficială]

B – Reglementarea vamală

1. Reglementarea privind remiterea drepturilor vamale

24 În ce privește posibilitatea remiterii drepturilor de import, articolul 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar (JO L 302, p. 1, denumit în continuare „CVC”) prevede următoarele:

„Drepturile de import […] se pot […] remite în alte situații […] care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune [a se citi «dol»] sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. Situațiile în care se poate aplica această dispoziție și procedura de urmat în acest scop sunt definite în conformitate cu procedura comitetului.” [traducere neoficială]

25 Articolul 905 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului Vamal Comunitar (JO L 253, p. 1, denumit în continuare „regulamentul de aplicare a CVC”) prevede, în alineatul (1), următoarele:

„(1) În cazul în care autoritatea vamală de decizie căreia i s‑a prezentat o cerere de rambursare sau remitere în conformitate cu articolul 239 alineatul (2) din [CVC] nu poate lua o decizie în temeiul articolului 899, dar cererea este susținută de dovezi ce pot constitui o situație specială rezultând din circumstanțe ce nu au apărut ca urmare a dolului sau a neglijenței manifeste din partea persoanei respective, statul membru de care aparține autoritatea trimite cazul Comisiei pentru soluționare în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 906-909 […]” [traducere neoficială]

26 Articolul 904 litera (c) din regulamentul de aplicare a CVC prevede:

„Nu se procedează la rambursarea sau remiterea drepturilor de import atunci când singurul motiv în sprijinul cererii de rambursare sau remitere este, după caz:

[…]

(c) prezentarea, în scopul obținerii unui tratament tarifar preferențial în favoarea mărfurilor declarate pentru liberă circulație, a unor documente care ulterior se dovedesc a fi false, falsificate sau nevalabile pentru acordarea acestui tratament tarifar preferențial, chiar dacă ele au fost prezentate cu bună credință.” [traducere neoficială]

27 Articolul 236 din CVC prevede:

„Drepturile de import sau de export se rambursează în măsura în care se stabilește că, în momentul în care au fost plătite, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar dispozițiilor articolului 220 alineatul (2).

Se procedează la remiterea drepturilor de import sau export în măsura în care se stabilește că, la momentul când au fost înscrise în evidența contabilă, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar articolului 220 alineatul (2).

Nu se acordă rambursarea sau remiterea drepturilor dacă faptele care au dus la achitare sau la înscrierea în evidența contabilă a unei sume care nu era legal datorată sunt rezultatul unei acțiuni deliberate de către o persoană interesată.

[…]” [traducere neoficială]

28 Articolul 220 alineatul (2) litera (b) din CVC prevede că înscrierea ulterioară în evidența contabilă nu este posibilă în cazul în care valoarea drepturilor legal datorate nu a fost înscrisă în evidența contabilă ca urmare a unei erori din partea autorităților vamale care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de către debitor, acesta acționând la rândul lui cu bună‑credință și respectând toate dispozițiile prevăzute de legislația în vigoare în ce privește declarația vamală.

2. Reglementarea privind regulile de origine

29 Articolul 20 din CVC prevede în special:

„(1) Drepturile legal datorate la apariția unei datorii vamale se bazează pe Tariful Vamal al Comunităților Europene.

(2) Celelalte măsuri prevăzute de dispozițiile comunitare care reglementează domenii specifice referitoare la schimburile cu mărfuri se aplică, după caz, potrivit clasificării tarifare a acelor mărfuri.

(3) Tariful Vamal al Comunităților Europene cuprinde:

[…]

(d) măsurile tarifare preferențiale cuprinse în acorduri pe care le‑a încheiat Comunitatea cu anumite țări sau grupuri de țări și care prevăd acordarea tratamentului tarifar preferențial.” [traducere neoficială]

30 De asemenea, articolul 27 litera (a) din CVC prevede:

„Normele privind originea preferențială stabilesc condițiile de dobândire a originii pe care mărfurile trebuie să le îndeplinească pentru a beneficia de măsurile menționate la articolul 20 alineatul (3) [litera] (d) sau (e). Aceste norme:

(a) în cazul mărfurilor incluse în acordurile menționate la articolul 20 alineatul (3) litera (d) se stabilesc prin acordurile respective.” [traducere neoficială]

31 Regulamentul de aplicare a CVC, în redactarea aplicabilă în prezentul litigiu [articolul 93, modificat și numerotat, articolul 92 prin Regulamentul (CE) nr. 3254/94 al Comisiei din 19 decembrie 1994 (JO L 346, p. 1), denumit în continuare „articolul 93 din regulamentul de aplicare a CVC”] prevede:

„(1) Țările beneficiare comunică Comisiei denumirile și adresele autorităților guvernamentale situate pe teritoriul lor care sunt abilitate să elibereze certificate de origine formularul A, împreună cu specimenele de ștampile pe care le utilizează. Comisia transmite aceste informații autorităților vamale ale statelor membre.

(2) De asemenea, țările beneficiare informează Comisia cu privire la denumirile și adresele autorităților guvernamentale situate pe teritoriul lor care sunt abilitate să elibereze certificatele de autenticitate menționate la articolul 86, împreună cu specimenele de ștampile pe care le utilizează. Comisia transmite aceste informații autorităților vamale ale statelor membre.

(3) Comisia publică în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene (seria C) data la care noile țări beneficiare în înțelesul articolului 97 au îndeplinit obligațiile stabilite la alineatele (1) și (2).” [traducere neoficială]

C – Reglementarea privind confidențialitatea anumitor documente

32 Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1073/1999 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 mai 1999 privind investigațiile efectuate de Oficiul European Antifraudă (OLAF) (JO L 136, p. 1) prevede următoarele:

„Confidențialitatea și protecția datelor

(1) Informațiile obținute în cursul investigațiilor externe, indiferent de forma acestora, sunt protejate de către dispozițiile relevante.” [traducere neoficială]

33 La rândul său, articolul 9 alineatul (2) din același regulament prevede:

„Raportul investigației și măsurile întreprinse în urma investigațiilor

[…]

(2) La redactarea acestor rapoarte se iau în considerare cerințele procedurale prevăzute în legislația națională a statului membru respectiv. Rapoartele redactate pe această bază constituie probă admisibilă în procedurile administrative sau judiciare ale statului membru în care utilizarea acestora se dovedește necesară, în același mod și în aceleași condiții ca și rapoartele administrative redactate de inspectorii administrativi naționali. Acestea sunt supuse acelorași reguli de apreciere ca și cele aplicabile rapoartelor administrative redactate de către inspectorii administrativi naționali și au aceeași valoare ca și acele rapoarte.” [traducere neoficială]

34 Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2185/96 al Consiliului din 11 noiembrie 1996 privind controalele și inspecțiile la fața locului efectuate de Comisie în scopul protejării intereselor financiare ale Comunităților Europene împotriva fraudei și a altor abateri (JO L 292, p. 2) prevede:

„(1) Informațiile comunicate sau dobândite sub orice formă în temeiul prezentului regulament intră sub incidența secretului profesional și sunt protejate în același fel în care informațiile similare sunt protejate de legislația națională a statului membru care le‑a primit, precum și de dispozițiile corespunzătoare aplicabile instituțiilor comunitare.” [traducere neoficială]

35 Articolul 4 din Regulamentul (CE) nr. 1049/2001 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2001 privind accesul public la documentele Parlamentului European, ale Consiliului și ale Comisiei (JO L 145, p. 43) prevede:

„Excepții

(1) Instituțiile resping cererile de acces la un document în cazul în care divulgarea conținutului ar putea aduce atingere protecției:

(a) interesului public, în ceea ce privește:

– siguranța publică;

– apărarea și chestiunile militare;

– relațiile internaționale;

– politica financiară, monetară sau economică a Comunității sau a unui stat membru;

(b) vieții private și integrității individului, în special în conformitate cu legislația comunitară privind protecția datelor personale.

(2) Instituțiile resping cererile de acces la un document în cazul în care divulgarea conținutului ar putea aduce atingere protecției:

– intereselor comerciale ale unei anume persoane fizice sau juridice, inclusiv în ceea ce privește proprietatea intelectuală;

– procedurilor judiciare și consultanței juridice;

– obiectivelor activităților de inspecție, de anchetă și de audit,

cu excepția cazului în care un interes public superior justifică divulgarea conținutului documentului în cauză.” [traducere neoficială]

Situația de fapt

A – Importurile în litigiu

36 Reclamanta CAS SpA este o societate de drept italian, filială deținută în proporție de 95,1 % de societatea Steinhauser GmbH (denumită în continuare „Steinhauser”), cu sediul în Ravensburg (Germania). Activitatea principală a reclamantei constă în transformarea concentratelor de sucuri de fructe importate, aceasta desfășurând, în paralel, o activitate de import al acestor produse în Italia. Societatea Steinhauser este cea care întreține în principal relații de afaceri cu furnizorii externi.

37 Între 5 aprilie 1995 și 20 noiembrie 1997, reclamanta a importat și a pus în liberă circulație în Comunitate sucuri concentrate de mere și de pere declarate ca provenind din Turcia. Importul în Comunitate al acestui tip de produs a fost realizat cu ajutorul certificatelor A.TR.1, astfel încât aceste produse au beneficiat de exceptarea de la drepturile vamale prevăzută în Acordul de asociere și în Protocolul adițional.

38 În conformitate cu articolul 29 din Decizia nr. 1/95, serviciul vamal din Ravenna (Italia) a efectuat o verificare ulterioară a documentelor privind autenticitatea certificatului A.TR.1 D 141591, prezentat de către reclamantă în cadrul uneia dintre operațiunile de import incluse în perioada dintre 5 aprilie 1995 și 20 noiembrie 1997. În conformitate cu dispozițiile aplicabile în această materie, cererea de verificare a autenticității certificatului sus‑menționat a fost adresată autorităților turcești.

39 Prin scrisoarea din 15 mai 1998, autoritățile turcești au informat serviciul vamal din Ravenna că din verificarea efectuată rezulta că acest certificat nu era autentic, dat fiind că nu fusese eliberat de autoritățile vamale turcești. Pe de altă parte, acestea au anunțat că ar fi efectuate și alte verificări.

40 În consecință, autoritățile italiene au efectuat verificarea ulterioară a unui număr de 103 certificate A.TR.1 prezentate de către reclamantă în cadrul diferitelor operațiuni de import.

41 Prin scrisoarea din 10 iulie 1998, Reprezentanța Permanentă a Republicii Turcia la Uniunea Europeană (denumită în continuare „Reprezentanța Permanentă turcă”) a informat Comisia asupra faptului că 22 de certificate A.TR.1 prezentate de către reclamantă, enumerate în anexa la acea scrisoare și care priveau exporturile realizate de către societatea turcă Akman către Italia, erau false (false). Comisia a transmis această scrisoare autorităților vamale italiene, prin corespondență, la 20 iulie 1998.

42 Între 12 și 15 octombrie 1995 și între 30 noiembrie și 2 decembrie 1998, Unitatea de Coordonare a Luptei Antifraudă a Comisiei [(UCLAF), premergător OLAF] a întreprins unele verificări în Turcia.

43 Prin scrisoarea din 8 martie 1999, Reprezentanța Permanentă turcă a informat serviciul vamal din Ravenna că un număr de 32 de certificate A.TR.1 prezentate de către reclamantă (denumite în continuare „certificatele în litigiu”), ce includeau 18 certificate enumerate în anexa la scrisoarea din 10 iulie 1998, nu fuseseră nici întocmite și nici validate de către autoritățile turcești. Certificatele sus‑menționate sunt evidențiate în anexa la această scrisoare.

44 Autoritățile vamale italiene au considerat că din întreaga corespondență schimbată între acestea, Comisie, UCLAF și autoritățile turcești ar reieși că acestea din urmă considerau că 48 de certificate A.TR.1, inclusiv certificatele în litigiu, privind exporturile către Italia efectuate de către reclamantă prin intermediul societății turcești Akman erau fie false, fie incorecte.

45 În speță, cele 32 de certificate în litigiu [aferente drepturilor vamale în valoare totală de 3 296 190 371 LIT (lire italiene), adică 1 702 340,25 de euro] erau considerate ca fiind false, dat fiind că nu fuseseră eliberate și nici validate de birourile vamale turcești. În schimb, celelalte 16 certificate (aferente unor drepturi în valoare totală de 1 904 763 758 LIT, adică 983 728,38 de euro) erau calificate ca nevalabile, dat fiind că, deși fuseseră eliberate de autoritățile vamale turcești, mărfurile respective nu erau originare din Turcia.

46 În măsura în care toate cele 48 de certificate fuseseră calificate fie drept false, fie nevalabile, mărfurile avute în vedere de acestea nu puteau beneficia de tratamentul preferențial acordat importurilor de produse agricole turcești.

47 În consecință, administrația vamală italiană a solicitat reclamantei plata drepturilor vamale datorate, în valoare totală de 5 200 954 129 LIT, adică 2 686 068,63 de euro.

B – Procedura penală și administrativă în fața autorităților italiene și comunitare

48 Prin scrisoarea din 28 martie 2000, în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) și al articolelor 236 și 239 din CVC, reclamanta a adresat serviciului vamal din Ravenna o cerere de neînscriere ulterioară în evidența contabilă și de rambursare a drepturilor de import solicitate. În sprijinul cererii sale, reclamanta a invocat buna sa credință, erorile nedetectabile din partea autorităților competente, precum și încălcările obligațiilor imputabile acestora.

49 Prin scrisoarea din 15 mai 2000, autoritățile vamale italiene au informat Parchetul din Ravenna cu privire la faptele referitoare la importurile efectuate de către reclamantă cu ajutorul certificatelor falsificate. Luând cunoștință de aceste fapte, Parchetul din Ravenna a declanșat o investigație.

50 Prin hotărârea din 20 decembrie 2000, Tribunale civile e penale (Tribunalul Civil și Penal) din Ravenna a închis procedura penală declanșată împotriva administratorului reclamantei, domnul B. Steinhauser, considerând că faptele imputate acestuia din urmă nu erau dovedite.

51 Prin scrisoarea din 30 noiembrie 2001, primită de Comisie la 12 decembrie 2001, Republica Italiană a solicitat Comisiei să decidă dacă este justificat să nu se recurgă la înscrierea ulterioară în evidența contabilă a drepturilor de import solicitate reclamantei în temeiul articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC sau să se acorde rambursarea acestor drepturi în temeiul articolului 239 din CVC.

52 În conformitate cu articolele 871 și 905 din regulamentul de aplicare a CVC, reclamanta a înștiințat că luase cunoștință de dosarul transmis Comisiei de către autoritățile italiene. În plus, reclamanta și‑a exprimat opinia și observațiile, care au fost transmise Comisiei de către autoritățile italiene în anexa la scrisoarea acestora din 30 noiembrie 2001.

53 Prin scrisoarea din 3 iunie 2002, Comisia a solicitat anumite informații suplimentare autorităților italiene, care au răspuns prin scrisoarea din 7 iunie 2002.

54 Prin scrisoarea din 25 iulie 2002, Comisia a informat reclamanta de intenția sa de a nu da curs favorabil cererii acesteia. Cu toate acestea, înainte de a lua o decizie definitivă, Comisia a invitat reclamanta să îi comunice observațiile sale eventuale și să consulte dosarul pentru a lua cunoștință de documentele neconfidențiale.

55 La 6 august 2002, reprezentanții reclamantei au consultat dosarul administrativ la sediul Comisiei. Pe de altă parte, aceștia au semnat o declarație de confirmare a faptului că au avut acces la documentele menționate în anexa acesteia.

56 Prin scrisoarea din 15 august 2002, reclamanta a transmis Comisiei observațiile sale. În mod special, aceasta și‑a menținut poziția conform căreia autoritățile vamale competente ar fi săvârșit erori active nedetectabile de aceasta, erori pe care le asimilează de asemenea unor încălcări ale obligațiilor susceptibile să creeze o situație specială în sensul articolului 239 din CVC.

57 La 18 octombrie 2002, Comisia a adoptat Decizia REC 10/01 (denumită în continuare „decizia atacată”), notificată reclamantei la 21 noiembrie 2002.

58 În primul rând, Comisia a concluzionat că era justificată înscrierea în evidența contabilă a drepturilor de import ce făceau obiectul cererii.

59 În al doilea rând, Comisia a concluzionat totuși că este justificată recurgerea la rambursarea drepturilor de import pentru partea de cerere referitoare la cele 16 certificate nevalabile, în măsura în care reclamanta se găsea, în privința acestora, într‑o situație specială în sensul articolului 239 din CVC.

60 În schimb, în al treilea rând, în privința celor 32 de certificate în litigiu, Comisia a concluzionat că împrejurările invocate de către reclamantă nu erau de natură să creeze o situație specială în sensul articolului 239 din CVC. În consecință, Comisia a decis, în articolul 2 din decizia atacată, că nu se justifica recurgerea la rambursarea drepturilor de import aferente acestora, în valoare de 1 702 340,25 de euro.

61 În sfârșit, prin scrisoarea din 20 iunie 2003, reclamanta a adresat Comisiei o cerere de acces la alte documente din dosar. Comisia a dat curs acestei cereri prin scrisoarea din 10 iulie 2003. Cu toate acestea, reclamanta nu a recurs la o nouă consultare a dosarului.

C – Certificatul D 437214

62 Prin scrisoarea din 17 decembrie 2002, reclamanta a adus la cunoștința Comisiei că certificatul A.TR.1 D 437214, inclus între certificatele în litigiu, nu fusese calificat de către autoritățile turcești ca fiind fals, ci doar ca nevalabil. Comisia a transmis această scrisoare către autoritățile vamale italiene la 6 ianuarie 2003.

63 Prin scrisoarea din 24 ianuarie 2003, făcând referire la scrisoarea autorităților turcești din 8 martie 1999, ca și la o scrisoare a UCLAF din 6 mai 1999, autoritățile vamale italiene au arătat că acest certificat era fals.

64 Prin scrisoarea din 4 martie 2003, Comisia a invitat autoritățile vamale italiene să informeze reclamanta cu privire la rezultatul investigației referitoare la certificatul A.TR. D 437214. Prin scrisoarea din 18 martie 2003 adresată reclamantei, administrația vamală italiană a confirmat că acest certificat era fals, deoarece nu fusese întocmit de către autoritățile turcești.

Procedura și concluziile părților

65 Prin cererea introductivă depusă la Grefa Tribunalului la 29 ianuarie 2003, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

66 Pe baza raportului judecătorului raportor, s‑a decis deschiderea procedurii orale. În cadrul măsurilor de organizare a procedurii, părțile au fost invitate să prezinte anumite documente și să răspundă anumitor întrebări scrise din partea Tribunalului. Părțile au dat curs acestor cereri.

67 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale ale Tribunalului au fost ascultate în cadrul ședinței publice din 15 noiembrie 2005.

68 Reclamanta a solicitat Tribunalului:

– anularea articolului 2 din decizia atacată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

69 Comisia a solicitat Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

70 Reclamanta invocă trei motive în sprijinul concluziilor sale, întemeiate, în primul rând, pe încălcarea dreptului la apărare, în al doilea rând, pe încălcarea articolului 239 din CVC și, în al treilea rând, pe încălcarea articolului 220 alineatul (2) litera (b) din CVC.

A – Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare

1. Argumentele părților

71 Reclamanta susține că dreptul său la apărare a fost încălcat în cursul procedurii administrative. Aceasta arată, în esență, că, deși a avut acces la dosarul ce conținea elementele pe baza cărora Comisia și‑a întemeiat decizia atacată, cu toate acestea, nu a avut acces la documente de o importanță decisivă pentru aprecierea globală făcută de Comisie asupra situației. În plus, potrivit reclamantei, anumite documente pe care a putut să le consulte s‑au dovedit a fi incomplete. În sfârșit, analiza dosarului nu i‑ar fi permis să distingă documentele considerate ca fiind confidențiale de cele care nu erau confidențiale și nici să deosebească criteriile utilizate în acest scop.

72 În primul rând, reclamanta susține că nu i‑au fost transmise următoarele acte de la dosar: 1) procesele‑verbale integrale ale misiunilor UCLAF în Turcia, 2) ansamblul corespondenței schimbate între UCLAF și Comisie cu Reprezentanța Permanentă turcă și cu autoritățile competente din Turcia, 3) ansamblul corespondenței între Comisie și/sau UCLAF și autoritățile vamale naționale, în special autoritățile vamale italiene, și 4) procesele‑verbale de ședință ale Comitetului de cooperare vamală privind certificatele A.TR.1 considerate nevalabile sau false în cadrul exporturilor de concentrate de sucuri de fructe și de alte mărfuri originare din Turcia.

73 În replică, reclamanta susține, pe de altă parte, că nu a putut strânge informațiile privind misiunea UCLAF în Turcia în cursul lunii octombrie 1998 la care se referă Comisia în considerentul 32 al deciziei atacate. Potrivit reclamantei, din consultarea dosarului reiese doar că, între 13 și 14 octombrie 1998, a avut loc o întâlnire între UCLAF și Reprezentanța Permanentă turcă, această întâlnire fiind menționată într‑o scrisoare a UCLAF din 21 octombrie 1998. Reclamanta afirmă că nu a luat cunoștință nici de scrisorile adresate de UCLAF către Reprezentanța Permanentă turcă datate 1 și 9 decembrie 1998 și menționate de Comisie în memoriul în apărare.

74 Reclamanta susține că documentele pe care le menționează nu prezintă doar o legătură eventuală ci, dimpotrivă, directă și foarte strânsă cu aspectul dacă certificatele în litigiu sunt într‑adevăr false sau doar nevalabile.

75 În al doilea rând, reclamanta contestă teza Comisiei potrivit căreia faptul că reprezentantul său a semnat o declarație prin care se afirmă că luase cunoștință de toate documentele având legătură cu cauza ar confirma că aceasta avusese acces la toate actele de la dosar. În acest sens, reclamanta subliniază că această declarație reprezintă un formular standard și că, fără a lua cunoștință de toate actele de la dosar, partea care recurge la consultare nu poate, în definitiv, să considere îndeplinită obligația de transmitere a actelor. Astfel, reclamanta afirmă că a luat cunoștință de declarația sus‑menționată, ce includea lista documentelor REC 10/01 și era anexată memoriului în apărare al Comisiei, doar prin descoperirea acestei anexe.

76 În al treilea rând, reclamanta afirmă că anumite documente la care a avut acces erau incomplete, astfel încât nu a putut avea acces la totalitatea documentelor anexate declarației sus‑menționate. În acest temei, reclamanta respinge aserțiunea Comisiei potrivit căreia ar fi putut să consulte toate rapoartele misiunii UCLAF în Turcia, afirmând că ar fi putut să consulte numai documentele referitoare la rapoartele misiunilor din 9 și 23 decembrie 1998, compuse din două sau trei pagini.

77 În al patrulea rând, reclamanta contestă, în replică, argumentul Comisiei potrivit căruia, în orice caz, nu ar fi avut drept de acces la anumite documente, între care rapoartele misiunii UCLAF, întrucât acestea sunt confidențiale. Reclamanta susține nu numai că aceste rapoarte nu sunt confidențiale, confidențialitatea acestora nefiind, de altfel, demonstrată de Comisie, ci și că rapoarte similare au fost puse la dispoziție pentru consultare în cadrul unor proceduri comparabile efectuate în fața Tribunalului.

78 Absența confidențialității rapoartelor de investigație ar decurge din dispozițiile Regulamentului nr. 1073/1999. Potrivit reclamantei, conform articolului 9 alineatul (2) din acest regulament, rapoartele de investigație reprezintă, în același mod și în aceleași condiții ca rapoartele administrative întocmite de către inspectorii administrativi naționali, probe admisibile în procedurile administrative sau judiciare ale statului membru în care utilizarea acestora se arată a fi necesară, iar aceasta ar trebui să se aplice, a fortiori, în mod identic și pentru procedurile derulate în fața instanțelor europene.

79 În sfârșit, reclamanta afirmă că, prin scrisoarea din 20 iunie 2003, a prezentat o nouă cerere de acces la dosar, în conformitate cu articolul 255 CE, după introducerea prezentei acțiuni. Cu toate acestea, ca urmare a răspunsului scris din partea Comisiei din 10 iulie 2003, aceasta nu ar fi consultat dosarul, întrucât Comisia i‑ar fi adus la cunoștință că această consultare ar privi numai documente la care reclamanta avusese deja acces, între care în special documentele referitoare la rapoartele misiunii UCLAF.

80 Comisia respinge în esență argumentele reclamantei.

81 În primul rând, aceasta susține că decizia atacată se sprijină exclusiv pe elemente pe care reclamanta a putut să le consulte, ce erau deja incluse în punctul de vedere provizoriu al Comisiei, exprimat prin scrisoarea acesteia din urmă din 25 iulie 2002. În plus, Comisia susține că, la 6 august 2002, reclamanta a avut acces la dosarul ce a servit ca bază pentru adoptarea deciziei atacate și că aceasta a recunoscut în mod expres, pe calea unei confirmări scrise, că a putut să consulte toate documentele ce prezentau o legătură directă sau indirectă cu dosarul. Comisia afirmă că lista documentelor la care reclamanta a avut acces include rapoartele misiunii UCLAF, corespondența voluminoasă a UCLAF și a diferitelor autorități turcești, precum și schimbul de corespondență între Comisie și/sau UCLAF și autoritățile vamale naționale.

82 În duplică, Comisia contestă afirmația reclamantei potrivit căreia dosarul pe care l‑a consultat la 6 august 2002 nu conținea rapoartele misiunii UCLAF, ci doar documente referitoare la rapoartele misiunii. Comisia susține că documentele în discuție constituie în mod efectiv scurte rapoarte originale întocmite de UCLAF, datate 9 decembrie 1998 (nr. 8279) și 23 decembrie 1998 (nr. 8673), iar nu simple rezumate.

83 În al doilea rând, Comisia reamintește că nu i se solicită să acorde accesul din proprie inițiativă la toate documentele contextuale ce nu prezintă decât o legătură eventuală cu cazul de speță, ci, dimpotrivă, persoanei interesate îi revine obligația să solicite, după caz, accesul la documente în conformitate cu articolul 255 CE.

84 În speță, documentele pe care reclamanta nu a putut să le consulte ar constitui documente contextuale. Or, Comisia subliniază că noua cerere de consultare a dosarului introdusă de reclamantă la 20 iunie 2003, adică după adoptarea deciziei atacate, și admisă prin corespondența din 10 iulie 2003 nu poate avea efect pe plan juridic. Într‑adevăr, nu numai că reclamanta nu ar fi continuat demersurile în urma admiterii acestei cereri, dar, în orice caz, o cerere introdusă după încheierea unei proceduri administrative și în cursul aflării pe rol a unei cauze nu ar putea, a priori, să determine o atingere a drepturilor procedurale survenită în cursul procedurii administrative anterioare acestei cereri.

85 În al treilea rând, Comisia susține că, în orice caz, documentele avute în vedere nu intră în conținutul dreptului de acces la dosar, în măsura în care sunt confidențiale. Pe această bază, Comisia reamintește că dreptul de acces la dosar nu include accesul la documente confidențiale, precum rapoartele UCLAF sau ale OLAF, corespondența purtată de Comisie cu state terțe și procesele‑verbale ale reuniunilor la care au participat state terțe, precum și schimbul de corespondență între Comisie și autoritățile statelor membre.

86 Pe de altă parte, Comisia contestă pertinența interpretării articolului 9 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1073/1999 susținută de către reclamantă. Potrivit Comisiei, această dispoziție se referă la raportul final întocmit de UCLAF în conformitate cu articolul 9 alineatul (1) din regulament, în timp ce articolul 8 din regulament privește confidențialitatea și protecția datelor documentelor întocmite de OLAF.

2. Aprecierea Tribunalului

87 Trebuie reamintit, cu titlu preliminar, că respectarea dreptului de a fi ascultat trebuie să fie garantată în cadrul unei proceduri de remitere a drepturilor de import, având în vedere în special puterea de apreciere de care dispune Comisia atunci când adoptă o decizie în aplicarea clauzei generale de echitate prevăzute de articolul 239 din CVC (hotărârea Tribunalului din 10 mai 2001, Kaufring și alții/Comisia, denumită „Televizoare turcești”, T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97-T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97-T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 și T‑147/99, Rec., p. II‑1337, punctul 152, și hotărârea din 27 februarie 2003, Bonn Fleisch Ex‑ und Import/Comisia, T‑329/00, Rec., p. II‑287, punctul 45).

88 Cu toate acestea, trebuie arătat de asemenea că, în acest domeniu, principiul respectării dreptului la apărare presupune doar ca persoana interesată să poată să își facă cunoscut în mod util punctul de vedere asupra elementelor de la dosar, între care sunt incluse documentele reținute împotriva sa de Comisie în vederea întemeierii deciziei sale. În consecință, acest principiu nu reclamă acordarea de către Comisie, din proprie inițiativă, a accesului la toate documentele ce au o legătură eventuală cu cazul de speță cu care este sesizată în cadrul unei cereri de remitere. Dacă persoana interesată consideră că asemenea documente sunt utile în vederea demonstrării, în privința sa, a existenței unei situații speciale și/sau a absenței unei neglijențe evidente sau a dolului, este în sarcina sa să solicite accesul la aceste documente în conformitate cu dispozițiile ce au fost adoptate de către instituții în temeiul articolului 255 CE (hotărârea Tribunalului din 11 iulie 2002, Hyper/Comisia, T‑205/99, Rec., p. II‑3141, punctul 63, și hotărârea Bonn Fleisch Ex‑ und Import/Comisia, citată anterior, punctul 46).

89 În plus, trebuie reamintit că, în ce privește procedura administrativă în materie de remitere a drepturilor vamale, Tribunalul a precizat cu claritate că numai în urma cererii părții interesate pârâta este obligată să acorde acces la toate documentele administrative neconfidențiale privind decizia atacată. Prin urmare, în absența unei asemenea solicitări, nu există acces automat la documentele de care dispune Comisia (hotărârea Tribunalului din 19 februarie 1998, Eyckeler & Malt/Comisia, T‑42/96, Rec., p. II‑401, punctul 81, hotărârea din 17 septembrie 1998, Primex Produkte Import‑Export și alții/Comisia, T‑50/96, Rec., p. II‑3773, punctul 64, și hotărârea Bonn Fleisch Ex‑ und Import/Comisia, citată anterior, punctul 46).

90 În lumina acestor principii trebuie analizat motivul întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare.

91 De la bun început trebuie constatat că reclamanta admite în mod explicit în cererea sa că a avut acces la toate documentele reținute de Comisie pentru a‑și întemeia decizia. Cu toate acestea, nu ar fi avut acces la documente având o importanță decisivă pentru aprecierea globală pe care Comisia a avut‑o asupra situației. În această privință, ea afirmă că documentele ce i‑au fost prezentate în cadrul accesului la dosar sunt incomplete. Astfel, reclamanta afirmă că nu a putut consulta în integralitatea lor cele două rapoarte ale misiunii UCLAF din 9 și 23 decembrie 1998, ci doar „rapoarte privind rapoartele misiunii”. În mod identic, aceasta afirmă că nu a putut să consulte procesul‑verbal al misiunii comunitare din luna octombrie 1998, menționată în considerentul 32 al deciziei atacate, nici scrisorile UCLAF din 1 și 9 decembrie 1998 adresate Reprezentanței Permanente turce, menționate de Comisie în memoriul în apărare.

92 În această privință, trebuie să se constate că documentele la care se referă reclamanta nu sunt menționate în mod explicit în decizia atacată. Aceasta nu exclude ca anumite documente să fi putut întemeia decizia atacată. Cu toate acestea, nu s‑ar putea admite că aceeași situație este incidentă și pentru ansamblul corespondenței vaste la care se referă reclamanta. Așadar, acestea constituie, cel puțin în privința unora dintre ele, documente având o simplă legătură cu contextul în care se încadrează cauza.

93 În special, nu s‑ar putea admite, și niciun element al deciziei atacate nu lasă să se presupună, că procesele‑verbale privind ședințele Comitetului de cooperare vamală privind certificatele A.TR.1 considerate nevalabile sau false în cadrul exportului de concentrate de sucuri de fructe și de alte mărfuri originare din Turcia au contribuit la întemeierea deciziei atacate. Aceeași concluzie se impune în privința unei înștiințări din partea serviciului vamal din Ravenna din 12 iunie 1998, menționată de Comisie în memoriul în apărare, pe care reclamanta susține că nu a avut posibilitatea să o consulte.

94 În orice caz, în situația în care nu au fost transmise documente ce nu au stat la baza deciziei atacate, eventuala lor netransmitere nu este relevantă, dat fiind că asemenea documente nu pot să aibă efect asupra deciziei atacate. În consecință, prezentul motiv, în măsura în care privește netransmiterea unor asemenea documente, trebuie respins ca neîntemeiat.

95 În schimb, nu este aceeași situație în privința netransmiterii documentelor reținute de Comisie pentru a‑și întemeia decizia atacată.

96 În cadrul examinării acestor documente, trebuie reamintit că, în speță, Comisia a informat reclamanta, prin scrisoarea din 25 iulie 2002, asupra analizei sale provizorii potrivit căreia nu erau întrunite condițiile pentru admiterea unei remiteri a drepturilor de import. Așadar, este evident că, prin această scrisoare a Comisiei, reclamantei i‑a fost acordată posibilitatea, înaintea adoptării deciziei atacate, să adopte o poziție și să își comunice punctul de vedere asupra elementelor ce justificau, potrivit Comisiei, respingerea cererii de remitere.

97 De altfel, reclamanta nu contestă această constatare, dar susține că principiul respectării dreptului la apărare a fost încălcat în măsura în care i s‑a refuzat accesul la anumite documente pe baza cărora Comisia și‑a întemeiat decizia sau cel puțin în măsura în care aceste documente nu erau complete.

98 Cu toate acestea, trebuie constatat că, în urma scrisorii Comisiei din 25 iulie 2002, la 6 august 2002, reprezentantul reclamantei a consultat dosarul privind decizia atacată la sediul Comisiei. În cadrul acestei consultări, acest reprezentant a semnat o declarație scrisă în care confirmă în mod explicit că a avut acces la toate documentele ce aveau o legătură directă și indirectă cu dosarul în litigiu. În plus, la această declarație a fost anexată o listă ce enumera toate documentele la care reprezentantul sus‑menționat a avut acces.

99 Or, trebuie arătat că această listă menționează rapoartele misiunii UCLAF din 9 și 23 decembrie 1998, având numerele 8279 și, respectiv, 8673. Răspunzând unei întrebări scrise a Tribunalului, Comisia a depus două rapoarte având aceleași numere. În cadrul ședinței, Comisia a informat Tribunalul că aceste rapoarte corespundeau în mod efectiv scurtelor rapoarte complete, pe de o parte, din 9 decembrie 1998, privind misiunea efectuată între 12 și 15 octombrie 1998 (nr. 8279) și, pe de altă parte, din 23 decembrie 1998, privind misiunea de investigație efectuată între 30 noiembrie și 2 decembrie 1998 (nr. 8673), și că nu fusese întocmit niciun alt raport privind cele două misiuni UCLAF. Tribunalul consideră că echivalența între numerele ce figurează pe prima pagină a raportului și numerele ce fuseseră indicate în lista anexată declarației reprezentantului reclamantei din 6 august 2002 demonstrează că reclamanta, în mod contrar față de ceea ce susține, a avut acces la rapoartele misiunii. În ce privește cererea reclamantei de a avea acces la procesul‑verbal al misiunii comunitare din luna octombrie 1998, este suficient să se constate că un asemenea proces‑verbal nu există. Într‑adevăr, pe de o parte, așa cum Comisia a precizat în cadrul ședinței, raportul nr. 8279 este singurul raport ce a fost întocmit în legătură cu misiunea derulată între 12 și 15 octombrie 1998 și, pe de altă parte, în decizia atacată nu a fost făcută nicio trimitere la un asemenea proces‑verbal.

100 Apoi, în privința scrisorilor UCLAF din 1 și 9 decembrie 1998 invocate de către reclamantă, trebuie să se constate, pe de o parte, că lista din 6 august 2002 ce enumeră documentele la care aceasta a avut acces face trimitere la scrisoarea UCLAF nr. 8281, din 9 decembrie 1998, adresată Reprezentanței Permanente turce. În consecință, trebuie constatat că reclamanta a avut acces la acest document. Pe de altă parte, în ce privește scrisoarea din 1 decembrie 1998, Comisia a precizat, în cadrul unei întrebări scrise a Tribunalului, că această scrisoare nu există și că trimiterea făcută în memoriul său în apărare la o scrisoare a UCLAF din 1 decembrie 1998 constituia o eroare. În această privință, trebuie să se constate că această precizare este confirmată de lista din 6 august 2002, care nu menționează, pentru 1 decembrie 1998, decât o scrisoare a Ministerului de Justiție turc adresată UCLAF.

101 Cât privește schimbul de comunicări între Comisie și UCLAF cu autoritățile turcești și cu autoritățile vamale naționale ale statelor membre, este suficient să se arate că niciun element nu permite să se presupună că Comisia și-a întemeiat decizia atacată pe alte documente decât cele ce se găseau în dosarul la care reclamanta a avut acces în cadrul consultării din 6 august 2002.

102 Reclamanta nu a introdus nicio cerere de acces la alte elemente ale dosarului în cursul procedurii administrative. În ce privește cererea de acces introdusă de către reclamantă după adoptarea deciziei atacate și după introducerea prezentei cereri, trebuie să se constate că nu este relevantă pentru aprecierea unei eventuale atingeri a dreptului la apărare al reclamantei în cursul procedurii administrative și nu poate avea efect asupra legalității deciziei menționate. În orice caz, trebuie să se constate că, prin scrisoarea din 10 iulie 2003, Comisia a adus la cunoștința reclamantei că acesteia din urmă i se permitea să consulte documentele în discuție în conformitate cu cererea efectuată în temeiul articolului 255 CE. Or, reclamanta nu a dat curs acestei invitații.

103 În consecință, primul motiv trebuie respins.

B – Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 239 din CVC

104 Prezentul motiv se împarte în patru aspecte. Primul aspect privește calificarea incorectă a certificatului de circulație A.TR.1 D 437214. Al doilea și al treilea aspect prezintă neîndepliniri grave ale obligațiilor de către autoritățile turcești și, respectiv, de către Comisie. În sfârșit, al patrulea aspect privește lipsa unei neglijențe evidente din partea reclamantei și aprecierea riscurilor comerciale.

1. 1. Cu privire la certificatul de circulație A.TR.1 D 437214

a) Argumentele părților

105 Reclamanta afirmă că, în cadrul părții în litigiu a deciziei atacate, Comisia a săvârșit o eroare prin includerea certificatului A.TR.1 D 437214 între certificatele calificate ca nefiind autentice. Potrivit reclamantei, din elementele dosarului rezultă că certificatul ar fi trebuit să fie considerat doar nevalabil și, în consecință, drepturile de import în legătură cu acesta ar fi trebuit să fie rambursate. Mai multe elemente ale dosarului ar demonstra că autoritățile turcești nu au calificat certificatul A.TR.1 D 437214 ca lipsit de autenticitate. Reclamanta ar fi semnalat această eroare Comisiei prin scrisoarea din 17 decembrie 2002.

106 În primul rând, reclamanta susține că numai scrisoarea administrației vamale turcești (Prime Minister, Undersecretariate for Customs) din 8 martie 1999, adresată administrației vamale italiene, ar putea să pledeze în favoarea lipsei autenticității certificatului sus‑menționat. Cu toate acestea, nu s‑ar fi specificat dacă acesta este nevalabil sau lipsit de autenticitate, ci doar s‑ar fi afirmat că „nu a fost eliberat și vizat de birou[l] vamal [turc]” (was not issued and endorsed by our customs office).

107 În al doilea rând, reclamanta susține că această scrisoare a fost totuși infirmată de autoritățile turcești, în special prin scrisoarea Reprezentanței Permanente turce din 22 aprilie 1999, în care s‑a arătat cu claritate că certificatul în discuție „nu [era] corect și nu [fusese] eliberat în conformitate cu regulile” ([was] not correct and [was] not issued according to the rules), adică fusese eliberat în mod greșit.

108 În replică, reclamanta observă că termenii „not correct” arată cu claritate că certificatul în discuție nu era valabil. Adăugarea „not issued according to the rules” nu ar autoriza decât o singură interpretare, respectiv că autoritatea vamală turcă a întocmit și a eliberat acest certificat contravenind regulilor privind originea mărfurilor în Turcia. Această teză ar fi confirmată prin fraza „s‑a considerat că aceste documente fuseseră eliberate în cadrul regimului de tranzit” (it has been understood that these documents had been issued for transit trade), utilizată în aceeași scrisoare. Așadar, autoritatea vamală turcă ar fi admis de asemenea că a eliberat certificatele de circulație a mărfurilor sub un regim de tranzit, altfel spus pentru concentrate de sucuri de mere ce proveneau din Iran și care nu ar fi fost transformate în cadrul regimului de perfecționare activă în Turcia.

109 În al treilea rând, reclamanta subliniază că scrisoarea din 22 aprilie 1999 a Reprezentanței Permanente turce menționează, alături de certificatul A.TR.1 D 437214, alte două certificate de circulație a mărfurilor, respectiv cele ce aveau referințele C 982920 și C 982938. Reprezentanța Permanentă turcă ar fi considerat că aceste certificate „[nu erau] corecte și nu fuseseră eliberate în conformitate cu regulile” ([were] not correct and were not issued according to the rules), fără a stabili o diferență între acestea. Or, reclamanta ar fi solicitat rambursarea drepturilor de import aferente acestor două certificate. Autoritățile vamale italiene le‑ar fi calificat drept nevalabile și acestea ar fi fost incluse în lotul de certificate în legătură cu care decizia atacată acordă rambursarea drepturilor. Așadar, reclamanta afirmă că nu vede niciun motiv pentru care certificatul A.TR.1 D 437214 să facă obiectul, pe plan juridic și în fapt, al unei aprecieri diferite de cea referitoare la certificatele C 982920 și C 982938. În mod contrar celor afirmate de Comisie, scrisoarea din 22 aprilie 1999 nu ar realiza nicio corectare expresă a scrisorii din 8 martie 1999, în măsura în care nu ar face în mod expres trimitere la aceasta, limitându‑se să menționeze comunicările anterioare.

110 În al patrulea rând, reclamanta susține că exactitatea tezei sale este confirmată în egală măsură printr‑o scrisoare din 10 august 1999 a Reprezentanței Permanente turce. La pagina 3 litera X din această scrisoare, s‑ar fi confirmat din nou că certificatele de circulație a mărfurilor menționate în scrisoarea din 22 aprilie 1999, inclusiv certificatul D 437214, au fost eliberate sub regimul de tranzit pentru sucurile de mere ce nu erau originare din Turcia. Mai mult, această scrisoare nu ar arăta că certificatele menționate erau lipsite de autenticitate sau falsificate. Scrisoarea UCLAF către Reprezentanța Permanentă turcă din 9 decembrie 1998 ar conține aceeași apreciere, aceasta calificând certificatul A.TR.1 D 437214 ca „incorect” (not correct).

111 În sfârșit, în replica sa, reclamanta contestă teza Comisiei potrivit căreia scrisoarea administrației vamale italiene din 24 martie 2003 ar confirma lipsa autenticității certificatului în discuție. Potrivit reclamantei, autoritățile italiene nu fac trimitere la aceasta, ci la scrisoarea administrației vamale turcești din 8 martie 1999, fără ca totuși să comenteze scrisoarea, de asemenea anexată, a Reprezentanței Permanente turce din 22 aprilie 1999. În plus, o scrisoare din 18 mai 1999 a Ministerului de Finanțe italian, ce figurează într‑o anexă a dosarului, s‑ar referi în mod asemănător la scrisoarea Reprezentanței Permanente turce din 22 aprilie 1999 și la certificatul A.TR.1 D 437214, arătând că era vorba de un certificat nevalabil. Autoritățile vamale italiene ar fi adresat chiar o nouă cerere de precizări către administrația vamală turcă cu privire la calificarea certificatului D 437214, fără ca aceasta să fi răspuns până acum.

112 Mai întâi, Comisia subliniază că, în conformitate cu reglementarea aplicabilă în speță în cadrul Acordului de asociere, autoritățile turcești sunt competente să constate dacă certificatele turcești de origine sunt sau nu autentice. Cu acest titlu, Comisia reamintește că Tribunalul s‑a pronunțat, în hotărârea sa Bonn Fleisch Ex‑ und Import/Comisia, citată anterior (punctul 77), în sensul că declarațiile autorităților spaniole referitoare la lipsa de autenticitate a extraselor de certificate de import puteau fi acceptate de Comisie și că nu se impunea nicio investigație suplimentară din partea sa în această privință. Potrivit Comisiei, dacă aceasta poate să aibă încredere în declarațiile autorităților statelor membre privind autenticitatea unor asemenea documente, la fel este cazul, a fortiori, și în privința autorităților unui stat terț, ce nu este obligat prin Tratatul CE și care nu este supus competențelor Comisiei în materie.

113 Apoi, Comisia contestă interpretarea reclamantei asupra diverselor scrisori menționate și susține că, în măsura în care certificatul în discuție a fost calificat de autoritățile turcești drept fals, nu i se poate imputa nicio eroare.

114 Într‑adevăr, Comisia susține că scrisoarea din 8 martie 1999 a administrației vamale turcești trebuie citită în sensul că certificatul în cauză fusese considerat fals deoarece nu fusese eliberat de autoritățile vamale turcești. Or, potrivit Comisiei, în niciun moment și prin niciun document autoritățile turcești nu au revenit asupra constatării lor din 8 martie 1999, conform căreia certificatul de circulație a mărfurilor în discuție nu fusese eliberat de serviciile acestora.

115 În primul rând, Comisia afirmă că, în scrisoarea sa din 22 aprilie 1999, Reprezentanța Permanentă turcă nu a revenit asupra constatării precedente, ce stabilea că certificatul era fals, ci doar a constatat că nu era corect și că nu fusese eliberat în conformitate cu reglementarea aplicabilă.

116 În al doilea rând, falsificarea certificatului sus‑menționat ar fi fost confirmată de UCLAF prin scrisoarea din 6 mai 1999, precum și de către administrația centrală italiană cu competență vamală, prin scrisoarea din 18 mai 1999, două scrisori la care fac trimitere autoritățile italiene printr‑o scrisoare din 24 ianuarie 2003 adresată Comisiei. Reclamanta ar fi fost informată asupra acestor constatări prin scrisoarea din 18 martie 2003.

117 În al treilea rând, prin scrisorile din 7 iunie 2002 și 10 septembrie 2003, autoritățile vamale italiene ar fi confirmat de asemenea Comisiei că administrația vamală turcă ajunsese la concluzia caracterului fals al certificatului.

118 În al patrulea rând, Comisia susține în continuare că, prin scrisoarea din 22 august 2003, adresată administrației vamale italiene, administrația vamală turcă a confirmat încă o dată constatarea sa din 8 martie 1999 și a arătat că respectivul certificat era falsificat. A fost precizat, în plus, că inspectorul administrației vamale turcești competent în materie reexaminase această cauză și ajunsese la concluzia caracterului fals al acestui certificat.

119 În sfârșit, Comisia insistă asupra faptului că afirmația reclamantei potrivit căreia administrația vamală turcă a eliberat în egală măsură certificate de circulație a mărfurilor pentru comerțul de tranzit este lipsită de relevanță. Potrivit Comisiei, reclamanta se referă la certificate inexacte de circulație a mărfurilor care nu fac obiectul prezentei proceduri. Pe de altă parte, certificatele inexacte la care se referă reclamanta nu ar fi fost eliberate de autoritățile turcești pentru comerțul de tranzit, ci, dimpotrivă, ar privi mărfuri ce provin dintr‑un comerț de tranzit.

b) Aprecierea Tribunalului

120 Conform unei jurisprudențe constante, determinarea originii mărfurilor este întemeiată pe o repartizare a competențelor între autoritățile statului de export și cele ale statului de import, în sensul că originea este determinată de autoritățile statului de export, controlul funcționării acestui regim fiind asigurat grație cooperării între administrațiile respective. Acest sistem se justifică prin faptul că autoritățile statului de export sunt mai bine plasate pentru a verifica în mod direct faptele ce condiționează originea (hotărârea Curții din 14 mai 1996, Faroe Seafood și alții, C‑153/94 și C‑204/94, Rec., p. I‑2465, punctul 19).

121 Mecanismul prevăzut poate funcționa doar dacă administrația vamală a statului de import recunoaște evaluările realizate în mod legal de autoritățile statului de export (hotărârea Faroe Seafood și alții, citată anterior, punctul 20). Recunoașterea unor asemenea decizii de către administrațiile vamale ale statelor membre este necesară pentru ca, la rândul său, Comunitatea să poată solicita autorităților celorlalte state cu care a încheiat acorduri în cadrul regimurilor de liber‑schimb respectarea deciziilor luate de autoritățile vamale ale statelor membre referitoare la originea produselor exportate de Comunitate către aceste state (hotărârea Curții din 12 iulie 1984, Les Rapides Savoyards, 218/83, Rec., p. 3105, punctul 27).

122 În cazul de speță, în vederea stabilirii dacă, în drept, Comisia a ajuns în mod corect la concluzia că certificatul D 437214 era fals, este necesară analizarea corespondenței dintre aceasta, autoritățile vamale italiene și autoritățile competente turcești. În această privință, trebuie arătat că, în mod esențial, Comisia s‑a întemeiat pe scrisoarea autorităților turcești din 8 martie 1999 adresată serviciilor vamale din Ravenna, în ce privește partea din decizia atacată referitoare la certificatele falsificate.

123 Or, această scrisoare conține în anexă lista celor 32 de certificate considerate de autoritățile turcești ca fiind falsuri, între care certificatul D 437214. În această privință, trebuie să se constate că termenii utilizați de autoritățile turcești în această scrisoare, respectiv „certificatele ce au fost enumerate în anexă nu sunt corecte și nu au fost eliberate și vizate de biroul nostru vamal” (the certificates that have been listed in annex are not correct and were not issued and endorsed by our customs office) arată cu claritate că acestea ajunseseră la concluzia caracterului fals al certificatelor enumerate.

124 Cu toate acestea, trebuie să se constate că o comparație între conținutul scrisorii din 8 martie 1998 și conținutul comunicărilor subsecvente ale autorităților turcești evidențiază ambiguități în ce privește calificarea certificatului D 437214. Astfel, scrisoarea Reprezentanței Permanente turce către UCLAF din 22 aprilie 1999, redactată în limba engleză, face trimitere la șase certificate, între care și certificatul în discuție, calificându‑le drept „incorecte și neîndeplinind regulile de origine” (not correct and […] not issued according to the rules). Potrivit aceleiași scrisori, aceste șase certificate ar fi fost eliberate pentru un comerț de tranzit.

125 Așadar, se dovedește că diferența între constatările din scrisoarea din 8 martie 1999 și cele din 22 aprilie 1999 rezultă din interpretarea ce se acordă expresiei „not correct […] and not issued according to the rules”. Chiar dacă formularea „not correct”, reluată în scrisorile UCLAF din 9 decembrie 1998, nu dă un răspuns la problema unei eventuale falsificări, nu este mai puțin adevărat că această expresie ar fi putut fi interpretată ca semnificând că certificatele în discuție nu erau falsificate.

126 Având în vedere ambiguitățile evidențiate, caracterul fals sau doar nevalabil al certificatului D 437214 nu putea fi dedus cu certitudine din elementele de care dispunea Comisia înaintea adoptării deciziei atacate. Argumentele Comisiei întemeiate pe conținutul scrisorilor autorităților italiene din 24 ianuarie 2003 și din 7 iunie 2002 nu infirmă în niciun fel această concluzie.

127 Mai întâi, scrisoarea din 24 ianuarie 2003 face trimitere la două scrisori, respectiv o scrisoare a UCLAF din 6 mai 1999 și o scrisoare a Direcției Centrale a Vămilor din Roma din 18 mai 1999. Or, trebuie constatat că aceste două scrisori din urmă se întemeiază pe constatările din scrisoarea autorităților turcești din 22 aprilie 1999. Apoi, în ce privește scrisoarea din 7 iunie 2002, se pare că aceasta se limitează să enumere certificatele considerate ca fiind falsificate, întemeindu‑se în special pe scrisoarea autorităților turcești din 8 martie 1999, fără a adăuga la aceasta vreun element nou. Or, reclamanta ar fi semnalat Comisiei, prin scrisoarea din 12 noiembrie 2001, că din scrisoarea Reprezentanței Permanente turce din 22 aprilie 1999 reieșea că certificatul D 437214 trebuia să fie calificat ca fiind incorect, iar nu fals.

128 Având în vedere diferențele arătate, din cele de mai sus rezultă că, înainte de adoptarea deciziei atacate, Comisia nu a putut să ajungă în mod valabil la concluzia caracterului fals al certificatului D 437214.

129 Cu toate acestea, trebuie arătat că, în urma unei cereri introduse de reclamantă printr‑un scrisoare din 17 decembrie 2002, adică după adoptarea actului atacat, Comisia a întrebat din nou autoritățile italiene cu privire la calificarea certificatului în discuție. Acestea au considerat necesar să solicite clarificări suplimentare la autoritățile turcești. Prin scrisoarea din 22 august 2003, nu numai că autoritățile turcești și‑au menținut concluziile din scrisoarea acestora din 8 martie 1999, ci au arătat și că funcționarul lor vamal constatase falsificarea certificatului în cauză, înlăturând astfel toate îndoielile privind caracterul fals al certificatului D 437214.

130 Așadar, trebuie să se constate că numai după confirmarea din această ultimă comunicare elementele dosarului administrativ permiteau Comisiei să afirme cu certitudine că certificatul în discuție era un fals. În consecință, ținând cont de elementele menționate mai sus, Comisia nu putea să refuze în mod valabil rambursarea drepturilor vamale referitoare la mărfurile acoperite prin certificatul D 437214 la momentul adoptării deciziei atacate, ci ar fi trebuit să se limiteze, având în vedere aceste elemente, la suspendarea rambursării menționate.

131 Cu toate acestea, acest motiv, considerat în mod individual, nu este suficient pentru a determina anularea deciziei atacate.

132 Într‑adevăr, un reclamant nu are niciun interes legitim să anuleze o decizie pentru un viciu de formă în cazul în care anularea deciziei nu ar putea determina decât adoptarea unei noi decizii, identică pe fond cu decizia anulată [a se vedea hotărârea Tribunalului din 3 decembrie 2003, Audi/OAPI (TDI), T‑16/02, Rec., p. II‑5167, punctele 97 și 98 și jurisprudența citată în acel loc]. Or, în speță, din punctul 129 de mai sus rezultă că certificatul D 437214 trebuie calificat ca fiind fals.

133 Prin urmare, trebuie să se considere că reclamantul nu are niciun interes legitim pentru anularea parțială a deciziei atacate, în măsura în care aceasta ar determina adoptarea unei noi decizii identice pe fond. Așadar, acest aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins ca inoperant.

2. Cu privire la neîndeplinirea obligațiilor de către autoritățile turcești

134 În esență, reclamanta susține că autoritățile turcești au încălcat în mod grav obligațiile ce le revin în temeiul Acordului de asociere și al dispozițiilor sale de completare. Într‑adevăr, nu numai că acestea ar fi ascuns adevărul, calificând cele 32 de certificate în litigiu ca fiind false, ci ar fi avut în mod sistematic comportamente nelegale, eliberând certificate de circulație pentru mărfuri ce nu erau originare din Turcia. Potrivit reclamantei, regimul preferențial prevăzut de Acordul de asociere a fost deturnat în vederea exportării în Uniunea Europeană, cu taxe preferențiale, a unor cantități importante de mărfuri originare din țări terțe prin prezentarea ca produse turcești, ca urmare a întocmirii certificatelor de circulație a mărfurilor. Această politică ar fi pusă în evidență prin ritmul foarte ridicat în care exporturile și importurile turcești au crescut între anii 1993 și 1996. În speță, certificatele în litigiu ar constitui documente autentice, fiind înregistrate și eliberate de biroul vamal din Mersin (Turcia).

135 Comisia respinge, în esență, argumentele reclamantei și susține că toată cererea se sprijină pe afirmația conform căreia cele 32 de certificate în litigiu nu constituie falsuri, ci, dimpotrivă, ar fi fost eliberate de autoritățile vamale turcești din Mersin, care ar fi făcut aprecieri neadevărate în privința lor. Cu toate acestea, potrivit Comisiei, reclamanta nu este în măsură să furnizeze nici cea mai mică dovadă în sprijinul acestei teze, respinsă, de altfel, prin declarațiile clare și precise ale autorităților turcești.

a) Cu privire la specimenele de ștampile și semnături

Argumentele părților

136 În primul rând, reclamanta susține că amprentele ștampilelor și ale semnăturilor aplicate pe certificatele în litigiu demonstrează în mod plauzibil că au fost eliberate și autentificate de către autoritățile turcești.

137 Potrivit reclamantei, administrația centrală vamală turcă a confirmat că trimisese Comisiei specimenele amprentelor ștampilelor, ce au fost transmise tuturor autorităților vamale naționale ale Comunității înainte de anul 1995. În sprijinul acestei afirmații, reclamanta arată că Ministerul de Finanțe italian i‑a permis să facă fotocopii după cinci documente, de care Comisia ar fi beneficiat în egală măsură, atestând faptul că autoritățile turcești transmiseseră autorităților italiene și Comisiei copii de pe specimenele în discuție.

138 Or, autoritățile vamale italiene, care ar fi dispus, așadar, de copii ale ștampilelor originale, ar fi recurs la comparații între ștampilele și semnăturile aplicate pe certificatele în litigiu și, astfel, le‑ar fi acceptat. În plus, copiile certificatelor în litigiu, considerate ca fiind lipsite de autenticitate sau false, nu s‑ar fi diferențiat de alte certificate considerate ca fiind conforme. Pe de altă parte, ștampilele utilizate pe certificate sau cel puțin pe copii ar fi, în parte, prost imprimate și puțin lizibile. Or, funcționarii vamali din Mersin ar fi confirmat reclamantei că ștampilele pe care le utilizau erau puțin lizibile.

139 În al doilea rând, reclamanta afirmă că obligația autorităților turcești de a transmite Comisiei specimenele de amprente ale ștampilelor și ale semnăturilor utilizate de birourile lor vamale pentru vizarea certificatelor de transport de mărfuri decurge atât din regimul preferențial instituit cu Republica Turcia, cât și din articolul 93 din regulamentul de aplicare a CVC. În mod contrar celor considerate de Comisie, articolul 4 din Decizia nr. 1/96 ar face trimitere la articolul 93 din regulamentul de aplicare a CVC și l‑ar adapta, în măsura în care termenii „formula A” reluați în acel loc ar trebui înlocuiți cu termenii „A.TR.1”. Așadar, nu ar fi necesar ca obligația de transmitere a specimenelor să se înscrie în mod expres în cadrul deciziilor Consiliului de asociere. În mod eronat, Comisia ar pretinde că, în privința regulilor de origine, trimiterea la Acordul de asociere și la dispozițiile relevante ale Consiliului de asociere, realizată prin articolul 27 litera (a) și prin articolul 20 alineatul (3) litera (d) din CVC exclude obligația de a transmite specimenele menționate.

140 În plus, obligația de transmitere a specimenelor ar fi valabilă nu numai pentru certificatele eliberate în conformitate cu procedura simplificată prevăzută în articolul 12 alineatul (5) din Decizia nr. 1/96, ci ar fi impusă în mod general și ar constitui baza verificării autenticității și regularității certificatelor menționate. Această obligație ar decurge de asemenea din articolul 26 din Decizia nr. 1/95, prin aceea că urmărește îmbunătățirea progresivă a regimului preferențial pentru schimburile de produse agricole.

141 În privința argumentului Comisiei potrivit căruia Republica Turcia nu este membră a Comunității și are competența suverană să impună sau nu o asemenea obligație de transmitere, reclamanta arată că există și alte state suverane cu care transmiterea de ștampile și semnături a fost convenită în cadrul cooperării între autorități. Cu titlu de exemplu, reclamanta face trimitere la Acordul euro‑mediteraneean încheiat cu statul Israel la 21 iunie 2000 (JO L 147, p. 1).

142 În sfârșit, reclamanta subliniază că, în măsura în care, în cadrul certificatelor ce erau emise în aplicarea Acordului general pentru tarife vamale și comerț (GATT) din 1994, obligația de a transmite Comisiei ștampilele și semnăturile autorității vamale naționale există chiar în interiorul Uniunii Europene, în privința uniunii sale vamale și a pieței agricole unice, a fortiori, ar trebui să se procedeze în mod identic, pe baza dispozițiilor citate anterior, și în cadrul relațiilor între Comunitate și Republica Turcia.

143 Comisia afirmă, înainte de toate, că autoritățile turcești nu erau ținute să îi comunice specimenele de ștampile și semnături utilizate de birourile lor vamale. Potrivit Comisiei, articolul 93 din regulamentul de aplicare a CVC nu este aplicabil în speță, în măsura în care, pe de o parte, nu privește formularele APR și certificatele de origine „formula A”, care se referă doar la importul mărfurilor originare din țările în curs de dezvoltare, și, pe de altă parte, articolul 20 din CVC nu îl declară aplicabil, prin analogie, în cadrul Acordului de asociere.

144 Apoi, Comisia susține că articolul 28 alineatul (4) din Regulamentul (CEE) nr. 3719/88 din 16 noiembrie 1988 de stabilire a normelor comune de aplicare a regimului de certificate de import, export și de fixare în avans pentru produsele agricole (JO L 331, p. 1), astfel cum a fost interpretat în hotărârea Bonn Fleisch Ex‑ und Import/Comisia, citată anterior, nu impune o asemenea obligație de transmitere, deoarece articolul 1 din acest regulament i‑ar limita domeniul de aplicare. Într‑adevăr, uniunea vamală și/sau Acordul de asociere nu ar fi menționate în acel loc, în timp ce deciziile Consiliului de asociere și/sau regulamentele Comunității care le aprobă nu prevăd că Regulamentul nr. 3719/88 este aplicabil prin analogie în acest context.

145 Pe de altă parte, Comisia consideră că analogia cu Convenția mediteraneeană între Uniunea Europeană și statul Israel nu permite să se ajungă la concluzia că articolul 93 din regulamentul de aplicare a CVC este aplicabil. Într‑adevăr, conținutul explicit al Acordului de asociere și al deciziilor Consiliului de asociere s‑ar opune unei asemenea concluzii.

146 În plus, Comisia consideră că reclamanta nu recunoaște faptul că, în temeiul regimului prevăzut de Acordul de asociere, verificarea și constatarea eventuală a caracterului neautentic al certificatelor de circulație a mărfurilor A.TR.1 revin autorităților turcești competente, iar nu instituțiilor Comunității. Or, potrivit Comisiei, autoritățile turcești au declarat în mod clar în mai multe rânduri, în special în scrisoarea din 8 martie 1999 menționată mai sus, că cele 32 de certificate în litigiu nu erau autentice, deoarece erau falsificate. În consecință, aprecierile reclamantei referitoare la autenticitatea certificatelor în litigiu ar fi lipsite de relevanță.

147 În sfârșit, în privința afirmațiilor reclamantei potrivit cărora amprentele ștampilelor sunt puțin lizibile sau că acestea sunt învechite, Comisia susține că, în măsura în care reclamanta se referă la copii, aceasta nu semnifică în mod necesar că ștampilele utilizate de autoritățile turcești pe original erau învechite sau ilizibile. Pe de altă parte, vechimea ștampilelor și lizibilitatea amprentei acestora nu ar evidenția în niciun caz că respectivele certificate ar fi fost totuși întocmite de către autoritățile turcești.

Aprecierea Tribunalului

– Observații preliminare

148 Cu titlu de observație prealabilă, trebuie arătat că din jurisprudența constantă reiese că, în scopul evaluării existenței neîndeplinirii obligațiilor de către autoritățile țărilor terțe și/sau de către Comisie care ar fi susceptibilă să constituie o situație specială în sensul articolului 239 din CVC, trebuie analizată, în fiecare caz de speță, natura reală a obligațiilor în sarcina acestor autorități și, respectiv, a celei a Comisiei, prin reglementarea aplicabilă (hotărârea Hyper/Comisia, citată anterior, punctul 117).

149 În acest cadru, trebuie reținut că argumentația reclamantei se sprijină în mod esențial pe teza potrivit căreia autoritățile turcești au eliberat în mod efectiv și au vizat certificatele în litigiu. Diferite neîndepliniri ale obligațiilor imputate de către reclamantă autorităților turcești ar constitui indicii ale temeiniciei tezei sale. Astfel, reclamanta susține că situația specială în favoarea sa rezultă din ansamblul împrejurărilor speței, în special cele referitoare la deficiențele pe care le impută autorităților turcești.

– Cu privire la fond

150 În privința neîndeplinirii obligațiilor referitoare la ștampile și la semnături de către autoritățile turcești, trebuie reținut că argumentele reclamantei întemeiate pe pretinsul caracter original al ștampilelor și al semnăturilor aplicate pe certificatele în litigiu sunt lipsite de relevanță. Într‑adevăr, constatarea caracterului original sau fals al documentelor emise de autorități este de competența lor exclusivă, așa cum s‑a reamintit la punctele 120 și 121 de mai sus. Or, în speță, autoritățile turcești au ajuns la concluzia caracterului fals al certificatelor în litigiu. Prin urmare, chiar dacă se admite că ștampilele originale de care dispuneau autoritățile vamale din Mersin erau puțin lizibile, faptul că ștampilele aplicate pe certificatele în litigiu sunt de asemenea puțin lizibile este lipsit de relevanță. O concluzie identică se impune și în privința argumentelor reclamantei cu privire la similitudinea între copiile certificatelor în litigiu deținute de aceasta și cele ale certificatelor nefalsificate.

151 În sfârșit, trebuie de asemenea să se respingă argumentul reclamantei potrivit căruia faptul că autoritățile vamale italiene au comparat specimenele de amprente de care dispuneau cu certificatele în litigiu înainte de a le accepta ar permite să se concluzioneze asupra autenticității acestora. Într‑adevăr, din jurisprudența constantă rezultă că un contribuabil nu își poate întemeia încrederea legitimă în privința validității certificatelor pe faptul că acesteau au fost acceptate inițial de către autoritățile vamale ale unui stat membru, dat fiind că rolul acestor servicii în cadrul primei acceptări a declarațiilor nu se opune în niciun caz efectuării unor verificări ulterioare (a se vedea hotărârea Faroe Seafood și alții, citată anterior, punctul 93 și jurisprudența care este citată în acel loc).

152 În consecință, argumentele reclamantei în această privință nu îi permit să demonstreze existența unor justificări susceptibile să constituie o situație specială, astfel încât trebuie respinse.

b) Cu privire la înregistrarea certificatelor de către autoritățile turcești

Argumentele părților

153 Reclamanta susține că autenticitatea certificatelor în litigiu este confirmată de faptul că au fost înregistrate în mod oficial. În această privință, reclamanta afirmă că biroul vamal din Mersin deține un registru ce conține numerele de înregistrare ale celor 32 de certificate în litigiu. În sprijinul acestei afirmații, reclamanta arată mai departe că reprezentanții săi au văzut aceste registre la vama din Mersin și au solicitat unui funcționar turc să le furnizeze o copie. Acesta, deși inițial ar fi fost dispus să dea curs cererii, mai târziu ar fi refuzat, după ce fusese amenințat.

154 În privința obligației autorităților turcești de a înscrie numerele certificatelor A.TR.1 în registrele vamale, reclamanta respinge argumentul Comisiei potrivit căruia aceasta nu era impusă de nicio decizie a Consiliului de asociere. Potrivit reclamantei, o asemenea înregistrare reprezintă o problemă internă specifică ordinii juridice turcești. Înregistrarea menționată ar fi atât de evidentă încât nu ar reclama nicio decizie din partea Consiliului de asociere.

155 Cu toate acestea, o asistență reciprocă adecvată ar determina nu numai înregistrarea certificatelor A.TR.1, ci și arhivarea acestora în Turcia. În legătură cu aceasta, reclamanta face trimitere la articolul 7 alineatul (2) din anexa 7 la Decizia nr. 1/95, conform căruia cererile de asistență sunt întocmite în conformitate cu legislația părții contractante solicitate. De asemenea, această dispoziție ar obliga autoritățile vamale turcești să înregistreze certificatele pe care le eliberează, cu înscrierea, cel puțin, a datelor care trebuiau să fie menționate în rubrica 12 a A.TR.1. Înregistrarea certificatelor, în absența căreia ar fi imposibil să se furnizeze informații asupra autenticității și regularității acestora, ar constitui baza determinantă a unei cooperări între autoritățile turcești și cele comunitare în ce privește regimurile preferențiale.

156 În plus, potrivit reclamantei, articolul 8 alineatul (1) din Decizia nr. 1/96 prevede că certificatul de circulație a mărfurilor A.TR.1 este vizat de către autoritățile vamale ale statului de export. Punctul II alineatul (12) din anexa II la Decizia nr. 1/96 ar prevedea că rubrica 12 trebuie completată de către autoritatea competentă. În această împrejurare, rubrica 12 a fiecăruia dintre cele 32 de certificate în litigiu ar conține nu numai o ștampilă însoțită de o semnătură, ci și un număr de înregistrare special cu o dată precisă, ce trebuie înscrisă într‑un registru de către autoritatea vamală competentă.

157 În sfârșit, reclamanta susține că analiza celor 32 de certificate în litigiu arată că acestea corespundeau modelelor legale în vigoare [articolul 10 alineatul (2) al doilea paragraf și anexa 1 la Decizia nr. 1/96]. În speță, ele ar face aluzie, în marginea inferioară stângă, la o imprimerie agreată și ar conține numele, adresa și marca distinctivă a acesteia, precum și un număr de serie ce permite identificarea acestora. În privința argumentului Comisiei potrivit căruia unii falsificatori ar fi putut să reproducă în mod cât mai apropiat posibil numerele certificatelor originale, reclamanta afirmă că este vorba de o simplă speculație.

158 Comisia observă, cu titlu preliminar, că nici Acordul de asociere, nici deciziile Consiliului de asociere nu prevedeau ținerea de registre în care să fie înscrise certificatele vamale.

159 În plus, chiar dacă se admite că aceste registre există, s‑ar putea imagina că autoritățile vamale turcești eliberaseră reclamantei 32 de certificate A.TR.1 pentru alte loturi decât livrările în litigiu. Așadar, ar fi posibil ca falsificatorii să fi făcut copii de pe 32 de certificate autentice care nu priveau livrările în litigiu făcute reclamantei, în scopul utilizării imediate de către aceasta.

160 În sfârșit, Comisia arată mai departe că afirmația reclamantei potrivit căreia certificatele falsificate corespund modelelor legale este lipsită de relevanță, deoarece acestea sunt de notorietate publică. În privința aserțiunii potrivit căreia certificatele în litigiu conțineau de asemenea numele, adresa, caracteristicile și numărul de serie ale imprimeriei agreate în Turcia, Comisia susține că doar unele dintre cele 32 de certificate în litigiu conțin asemenea mențiuni și că este dificil să se determine cu claritate dacă aceste mențiuni imprimate dau în mod efectiv caracteristicile imprimeriilor sau este vorba doar de specificații fanteziste. În această privință, Comisia observă că, deși se poate presupune că era vorba de specificațiile imprimeriilor agreate, s‑ar putea presupune totuși că un număr suficient de mare de certificate autentice provenind de la imprimeriile agreate erau în circulație, ceea ce ar fi permis unui falsificator să procure un exemplar al acestora sau o copie pentru a produce un fals.

Aprecierea Tribunalului

161 În ce privește înregistrarea certificatelor de către autoritățile turcești, trebuie arătat că nici Acordul de asociere și nici dispozițiile sale de aplicare nu prevăd în mod explicit ținerea unor astfel de registre. Cu toate acestea, punctul II alineatul (12) din anexa II la Decizia nr. 1/96 prevede înscrierea numărului documentului în rubrica 12 a certificatelor A.TR.1. În plus, articolul 13 din aceeași decizie prevede că, în cazul fracționării certificatelor, rubrica 12 din extras menționează în mod special numărul de înregistrare al certificatului inițial. Așadar, este posibil ca certificatele A.TR.1 să fie înregistrate de către autoritățile ce le eliberează, deși reclamanta nu furnizează niciun element probatoriu susceptibil să demonstreze existența acestor registre.

162 Totodată, trebuie să se constate că, deși s‑ar admite ca numerele ce figurează în rubrica 12 a certificatelor în litigiu să fie menționate în registrele birourilor vamale turcești, aceasta nu ar face să se presupună că este vorba de certificate autentice. Într‑adevăr, după cum Comisia a observat în mod întemeiat, falsificatorii ar avea tot interesul să utilizeze pentru certificatele falsificate un număr de înregistrare ce corespunde unui certificat corect.

163 Or, reclamanta nu prezintă niciun element probatoriu care să permită să se stabilească faptul că numerele menționate în aceste registre corespund certificatelor în litigiu. Aceasta se limitează să afirme că reprezentanții săi au constatat că asemenea registre existau și se oferă să recurgă la mărturia acestora.

164 Rezultă că argumentele reclamantei sunt lipsite de relevanță, astfel încât trebuie să fie respinse.

c) Cu privire la participarea autorităților vamale turcești

Argumentele părților

165 Reclamanta susține că ar fi fost imposibil să se obțină un certificat A.TR.1 care să însoțească mărfurile în discuție fără participarea autorităților vamale turcești. Într‑adevăr, legislația relevantă ar fi prevenit într‑un mod foarte larg riscul unei utilizări abuzive a certificatelor A.TR.1, care nu ar fi doar vizate de către autoritățile statului de export, cu înregistrarea concomitentă, ci ar face și obiectul unui control al mărfurilor aferente, în scopul garantării că acestea sunt reexportate în mod real. Certificatele A.TR.1 ar fi ținute la dispoziția exportatorului din momenul efectuării exportului, iar un certificat poate fi vizat după export numai în mod excepțional [a se vedea articolul 8 alineatul (1) din Decizia nr. 1/96, precum și articolul 4 alineatul (1) din Decizia nr. 5/72]. Aceste dispoziții ar garanta că autoritatea vamală competentă are încă ocazia, în cazul în care certificatul A.TR.1 este pus la dispoziția exportatorului, să verifice dacă acesta corespunde originii mărfurilor.

166 Comisia răspunde că argumentele reclamantei privind participarea autorităților turcești la eliberarea certificatelor în litigiu sunt lipsite de relevanță. Comisia subliniază că nu a fost contestat faptul că reglementarea legală ar trebui să excludă prezentarea certificatelor A.TR.1 pentru produsele ce nu au origine turcească. În această împrejurare, prezentarea certificatelor A.TR.1 pentru exporturile în litigiu nu ar indica existența unei înțelegeri secrete cu autoritățile vamale turcești.

Aprecierea Tribunalului

167 În privința argumentului referitor la participarea autorităților turcești, este suficient să se reamintească faptul că certificatele în litigiu s‑au dovedit a fi falsuri. Or, prezentarea de documente care se dovedesc a fi false nu permite, prin ea însăși, să se ajungă la concluzia existenței unei anume înțelegeri secrete între exportatori și autoritățile vamale ce le eliberează.

168 Acest argument este, așadar, lipsit de orice temei și trebuie, prin urmare, să fie respins.

d) Cu privire la încălcarea regulilor în materia asistenței administrative

Argumentele părților

169 Mai întâi, reclamanta susține că autoritățile vamale turcești sunt supuse unei obligații de asistență administrativă în temeiul dispozițiilor de aplicare a Acordului de asociere. Reclamanta invocă, în această privință, articolul 15 din Decizia nr. 1/96 și articolul 26 din anexa 7 la Decizia nr. 1/95. Referitor la argumentul Comisiei potrivit căruia Deciziile nr. 1/95 și nr. 1/96 nu s‑ar aplica decât începând cu 31 decembrie 1995, reclamanta afirmă, pe de o parte, că regimul de asistență administrativă se aplica deja în temeiul deciziilor precedente și, pe de altă parte, că Deciziile nr. 1/95 și nr. 1/96 stabilesc, în această privință, un drept formal ce se aplică în egală măsură și pentru trecut.

170 Or, în speță, autoritățile vamale turcești ar fi încălcat obligația de a aduce o contribuție rapidă și eficientă la investigația privind certificatele de circulație și, în mod specific, obligația acestora de a comunica rapid informații exacte cu privire la autenticitatea certificatelor în litigiu. Aceste încălcări ar permite să se considere ca fiind foarte probabil ca administrația vamală turcă să fi participat la întocmirea lor.

171 Apoi, reclamanta expune principiile pe care autoritățile turcești par a le fi urmat în vederea calificării unui certificat A.TR.1 ca incorect sau fals. Astfel, certificatele referitoare la concentratele de sucuri de fructe originare din țări terțe, transformate în Turcia în cadrul regimului de perfecționare, iar apoi exportate ar fi fost considerate incorecte deoarece au fost vizate în mod greșit. În schimb, certificatele A.TR.1 eliberate pentru concentratele de fructe ce au fost supuse în Turcia unui regim de comerț de tranzit (Transit‑Trade‑Regime) ar fi fost considerate ca fiind false. Această distincție ar fi sesizabilă în scrisorile Reprezentanței Permanente turce din 10 iulie 1998 și 1 octombrie 1999 adresate Comisiei și OLAF, ca și în scrisoarea din 12 octombrie 1999 adresată de UCLAF către Guardia di Finanza (instituție însărcinată cu urmărirea infracțiunilor cu caracter financiar). Teza reclamantei ar fi confirmată prin raportul misiunii UCLAF din 21 decembrie 1998, în care se afirmă că exportatorii nu erau în mod exclusiv răspunzători de situație și că se impuneau cercetări aprofundate la biroul din Mersin.

172 În vederea demonstrării lipsei de cooperare a autorităților turcești în cadrul asistenței administrative, reclamanta invocă în primul rând o scrisoare din 9 ianuarie 1998 adresată UCLAF de către Reprezentanța Permanentă turcă, în care autoritățile turcești aduceau la cunoștință că nu era necesar, la acel moment, ca reprezentanții UCLAF să se deplaseze în Turcia. În această privință, reclamanta contestă afirmația Comisiei potrivit căreia această scrisoare nu ar avea legătură cu exportul de concentrate de sucuri.

173 În al doilea rând, reclamanta susține că scrisoarea Reprezentanței Permanente turce din 10 iulie 1998, menționată la punctul 41 de mai sus, nu ar preciza, în conformitate cu indicațiile figurând în rubrica 14 a oricărui certificat A.TR.1, dacă cele 22 de certificate menționate în acel loc nu erau autentice sau erau incorecte, limitându‑se să le califice drept „false”, un termen ce ar include două posibilități. În această privință, reclamanta susține că, deși rubrica 14 a fiecărui certificat A.TR.1 este denumită „Cerere de control”, iar rubrica 15 „Rezultatul controlului”, nu au fost prezentate documentele referitoare la răspunsul concret dat cererilor de control al certificatelor în litigiu.

174 În al treilea rând, reclamanta subliniază că, la punctul C din scrisoarea din 26 august 1999 adresată poliției vamale din Köln (Germania), Comisia ar fi menționat că OLAF ar solicita autorităților turcești să precizeze, pentru fiecare certificat nevalabil, dacă era vorba de o falsificare sau numai de un certificat incorect. Totodată, reclamanta afirmă că nu are cunoștință dacă a fost efectuată această solicitare.

175 În privința afirmațiilor contradictorii ale autorităților turcești, reclamanta susține că certificate având conținut identic au fost considerate, în anumite cazuri, ca fiind corecte, iar în anumite cazuri incorecte și că, în final, certificatele calificate în prealabil ca false au fost calificate ulterior ca incorecte. Lista documentelor adăugată de Comisie în anexa la memoriul în apărare ar arăta că între 1998 și 1999 au fost schimbate 28 de scrisori cu autoritățile turcești, fără ca faptele să fi putut fi stabilite în mod definitiv, și că schimbul de corespondență cu Reprezentanța Permanentă turcă a încetat în 1999, autoritățile turcești refuzând orice continuare a cooperării cu Comisia începând cu anul 2000.

176 Cu titlu de exemplu, reclamanta face trimitere la certificatul A.TR.1 D 437214, care ar fi considerat ca fiind fals în scrisoarea din 8 martie 1999, iar apoi incorect.

177 În mod identic, între 16 iulie și 27 septembrie 1999, certificatul A.TR.1 D 412662 ar fi fost, în trei comunicări diferite, calificat în mod succesiv de către autoritățile turcești ca incorect, parțial corect și, în sfârșit, autentic (scrisorile din 16 iulie, 19 august și 27 septembrie 1999).

178 În plus, certificatul A.TR.1 D 141591 ar fi fost mai întâi considerat ca fiind fals (scrisoarea din 15 mai 1998), iar apoi incorect (scrisoarea din 19 august 1999), în virtutea faptului că mărfurile aferente nu erau de origine turcească. Potrivit reclamantei, certificatul A.TR.1 D 141591 trebuie să fie asociat cu certificatele A.TR.1 C 982920 și C 982938, care au fost calificate ca incorecte și față de care Comisia a renunțat la recuperarea ulterioară a drepturilor vamale. În privința afirmației Comisiei potri