ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71.

Apreciem, cu toate acestea, că examinarea detaliată a cerințelor impuse pentru exercitarea opțiunii și a proporționalității acestora nu este în realitate necesară aici. Astfel, trebuie subliniat că mecanismul opțiunii, respectiv mecanismul care se consideră că respectă mai mult dreptul comunitar, constituie chiar o „opțiune”. Cu alte cuvinte, aplicarea acestuia presupune o intervenție activă și, în lipsa acestei intervenții, se aplică o reglementare contrară dreptului comunitar. Mai mult, astfel cum am arătat deja mai sus, dreptul de a exercita opțiunea nu este recunoscut persoanei care ar avea cel mai mare interes să o facă, altfel spus, persoanei care cedează acțiunile, ci serviciilor de compensare, care, în practică, nu plătesc totuși SDRT. În plus, există situații, precum în prezenta cauză, în care serviciul de compensare beneficiază, în țara de origine, de o situație de monopol legal: astfel, în ultimă instanță, acest organism nu are, într-adevăr, niciun interes să exercite opțiunea.
138.

Pe de o parte, ÖVAG critică raționamentul Tribunalului de la punctul 172 din hotărârea atacată, potrivit căruia „definiția pieței în cauză nu are același rol după cum este vorba despre aplicarea articolului 81 CE sau a articolului 82 CE”. Acest raționament nu ar fi motivat și în plus ar fi eronat. Recurenta susține într-adevăr că delimitarea pieței relevante trebuie să fie efectuată în temeiul acelorași criterii, indiferent de procedură. În plus, potrivit recurentei, critica formulată împotriva definiției pieței relevante reținută de Comisie are o dimensiune juridică autonomă față de criticile referitoare la afectarea comerțului dintre satele membre în contextul aplicării articolului 81 CE. Prin acest argument, ÖVAG urmărește să demonstreze că Comisia și Tribunalul ar fi trebuit să aprecieze efectul asupra comerțului al acordurilor încheiate în cadrul diferitelor reuniuni, în baza unei definiții mai stricte a piețelor relevante.
26.

În cauza C-445/07 P privind recursul formulat de Comisie, aceasta din urmă solicită, — anularea hotărârii atacate cu recurs, în măsura în care prin aceasta se declară admisibilă acțiunea în anulare formulată de Ente per le Ville Vesuviane; — declararea ca inadmisibilă a acțiunii în anulare formulate de Ente per le Ville Vesuviane împotriva Deciziei D (2002) 810111 a Comisiei din 13 martie 2002; — obligarea Ente per le Ville Vesuviane la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentului proces și procesului în primă instanță. La rândul său, Ente solicită respingerea recursului formulat de Comisie și obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
28.

Așadar, Republica Federală Germania consideră că, potrivit articolului 10a alineatul (1) din EStG, la care face trimitere articolul 79 din această lege, dreptul la prima pentru pensie facultativă nu depinde de statutul de lucrător al beneficiarului din punctul de vedere al dreptului comunitar, întrucât prima este acordată și persoanelor care nu sunt salariate. În plus, un număr semnificativ de lucrători este constrâns să adere la sisteme de pensie profesională specifice profesiei acestora (de exemplu medicii și dentiștii) și nu au posibilitatea de a beneficia de deducerea cu titlu de cheltuieli excepționale a plăților pentru pensie facultativă prevăzută la articolul 10a alineatul (1) din EStG și, în consecință, nu beneficiază de primă. În plus, acordarea primei nu depinde de condiția de a avea reședința obișnuită pe teritoriul Germaniei. Cerințele prevăzute la articolele 10a și 79 din EStG de a fi asigurat în sistemul național de pensii din cadrul asigurărilor sociale și de a fi integral supus la plata impozitului în Germania nu sunt legate de o cerință de domiciliu. În această privință, cerința de a fi asigurat în sistemul național de pensii din cadrul asigurărilor sociale prevăzută la articolul 10a din EStG este legată de locul de desfășurare a muncii, și nu de locul de reședință, astfel cum reiese din articolul 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71. În ceea ce privește condiția supunerii integrale la plata impozitului în Germania, aceasta nu este legată de condiția de a avea reședința în acest stat membru, întrucât, potrivit articolului 1 alineatul (3) din EStG, lucrătorii frontalieri pot opta să fie integral supuși la plata impozitului în Germania. În plus, pentru a beneficia de primă, o persoană trebuie, spre deosebire de contribuțiile obligatorii la sistemul național de pensii din cadrul asigurărilor sociale, să încheie în mod voluntar un contract de pensie facultativă cu un prestator privat și să plătească contribuțiile necesare. Această cerință nu este legată de calitatea obiectivă a beneficiarului de lucrător sau de rezident. În plus, contrar afirmațiilor Comisiei, obiectivul urmărit de legiuitorul german la adoptarea măsurii în cauză nu poate determina calificarea juridică a acesteia. În scopul de a încuraja constituirea de pensii private facultative, legiuitorul german a ales o soluție care se bazează pe dreptul fiscal, în pofida faptului că a fost determinat de considerații sociale.
1.

Prin Decizia C (2004) 4221 final din 26 octombrie 2004, privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] (cazul COMP/F-1/38.338 – PO/Ace) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), Comisia Comunităților Europene a stabilit, la articolul 1 din decizia menționată, că William Prym GmbH & Co. KG și Prym Consumer GmbH & Co. KG au încălcat articolul 81 alineatul (1) CE întrucât au participat la o serie de acorduri împărțind sau contribuind la împărțirea, pe de o parte, a piețelor produselor, prin segmentarea pieței europene a articolelor de mercerie dure, și, pe de altă parte, a piețelor geografice, prin segmentarea pieței europene a acelor, împreună cu două întreprinderi britanice și cu filialele acestora, și anume, pe de o parte Coats Holdings Ltd și J&P Coats Ltd (denumite în continuare, împreună, „grupul Coats”) și, pe de altă parte, Entaco Group Ltd și Entaco Ltd (denumite în continuare, împreună, „grupul Entaco”).
32.

Pe de altă parte, în opinia noastră este neîndoielnic că reglementarea națională intră sub incidența directivei menționate. În această privință, amintim că, potrivit dispozițiilor articolului 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78, aceasta „se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat […] în ceea ce privește […] condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere și de remunerare”. În măsura în care constituie o dispoziție care reglementează una dintre condițiile în care poate avea loc concedierea, articolul 622 din BGB trebuie să fie considerat ca intrând sub incidența acestei directive.
24.

Articolul 7 alineatul (4) din Directiva-cadru conferă Comisiei un drept de veto cu privire la anumite măsuri ale autorității. Aceste măsuri trebuie fie să definească o piață diferită de cele identificate în recomandarea Comisiei, fie să decidă dacă un operator are sau nu are putere semnificativă în conformitate cu, printre altele, articolul 16 alineatele (3) și (4); în plus, astfel de măsuri trebuie să afecteze de asemenea comerțul dintre statele membre. Comisia trebuie să indice că proiectul de măsură va crea o barieră în calea pieței unice sau că are mari îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea măsurii cu dreptul comunitar și în special cu obiectivele prevăzute la articolul 8. În această situație, proiectul de măsură mai întâi se amână, iar Comisia poate să adopte o decizie prin care să ceară autorității în cauză să retragă proiectul dacă acesta nu poate fi adoptat împreună cu propuneri specifice de modificare a sa.
53.

Să presupunem că pasagerul A și pasagerul B au rezervat amândoi zboruri de la Bruxelles la New York la operatori de transport aerian diferiți, ambele cu plecare la ora 8.30. Când pasagerul A ajunge la aeroport, este informat că zborul său a fost anulat. I se oferă un loc la un alt zbor spre New York care pleacă o zi mai târziu la ora 8.30. Pasagerul B este informat la ajungerea la aeroport că zborul său are întârziere. Avionul cu care pleacă acesta decolează în același moment cu avionul cu care pleacă pasagerul A, cu alte cuvinte o zi mai târziu decât ora de plecare prevăzută. Atât pasagerul A, cât și pasagerul B ajung la New York în același timp. Cei doi pasageri se găsesc, în fapt, în situații identice. Cu toate acestea, numai pasagerului A i se recunoaște dreptul la compensare automată în temeiul regulamentului.
61.

În al doilea rând, vocabularul utilizat la alineatul următor [articolul 31 alineatul (2)] reprezintă un indiciu puternic că respectivele criterii de excludere enumerate în acesta – chiar pentru procedurile restrânse și negociate – nu sunt exhaustive. Pentru a ilustra acest aspect: textul în limba engleză prevede „The criteria used may include the criteria specified in Article 23 of Directive 71/305/EEC and in Article 20 of Directive 77/62/EEC”. Textul în limba franceză prevede: „Les critères utilisés peuvent inclure ceux d’exclusion énumérés à l’article 23 de la directive 71/305/CEE et à l’article 20 de la directive 77/62/CEE”, iar textul în limba germană „Die angewandten Kriterien können die in Artikel 23 der Richtlinie 71/305/EWG und Artikel 20 der Richtlinie 77/62/EWG angegebenen Ausschließungsgründe einschließen” ( 22 ). Termenii „pot include” din diferitele versiuni lingvistice ale textului (în opinia noastră, în mod foarte coerent) arată că respectivele criterii de selecție sunt menționate cu titlu exemplificativ, și nu exhaustiv.
35.

În plus, lista anexată transportului indica valoarea mărfurilor din fiecare colet. Or, indicarea unor astfel de informații nu are sens decât în cazul declarării unui număr mare de transporturi individuale adresate unor destinatari diferiți.
43.

Interzicerea anumitor practici doar din cauza obiectului lor anticoncurențial se justifică prin împrejurarea că anumite forme de coluziune între întreprinderi pot fi considerate, prin însăși natura lor, ca fiind dăunătoare pentru buna funcționare a concurenței ( 29 ). A interzice per se (așa-numitele „interdicții per se”) asemenea practici, recunoscute ca fiind dăunătoare pentru societate, înseamnă a crea securitate juridică și a permite tuturor operatorilor de pe piață să își adapteze în consecință comportamentul. În plus, în acest fel pot fi protejate în mod rațional resursele autorităților de concurență și ale instanțelor.
11.

Articolul 1 din Legea nr. 3037/2002 ( 4 ), intitulat „Categorii de jocuri”, are următorul cuprins: „În cadrul dispozițiilor prezentei legi, se aplică următoarele definiții: a) «joc mecanic»: un joc a cărui funcționare necesită și utilizarea forței musculare a jucătorului; b) «joc electric»: un joc a cărui funcționare necesită prezența de mecanisme electrice de susținere; c) «joc electromecanic»: un joc a cărui funcționare necesită atât prezența de mecanisme electrice de susținere, cât și utilizarea forței musculare a jucătorului; d) «joc electronic»: un joc a cărui funcționare necesită, pe lângă mecanisme de susținere electrice, electronice și de alte tipuri, prezența și executarea unui program informatic; e) «joc tehnic recreativ»: un joc al cărui rezultat depinde exclusiv de capacitățile tehnice și mentale ale jucătorului și care are exclusiv un scop recreativ. În categoria jocurilor tehnice recreative figurează și jocurile de cărți calificate drept «jocuri tehnice» în temeiul dispozițiilor Decretului regal [codificat] nr. 29/1971.”
75.

Astfel, potrivit articolului 17 alineatul (1) CE, orice persoană care are cetățenia unui stat membru este cetățean al Uniunii și, potrivit articolului 18 alineatul (1) CE, fiecare cetățean al Uniunii are dreptul de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre, sub rezerva limitărilor și condițiilor prevăzute de Tratatul CE, precum și de dispozițiile adoptate în vederea aplicării sale. De asemenea, este cert că această calitate de cetățean al Uniunii constituie statutul de bază al fiecărui resortisant al unui stat membru și că dreptul, garantat de Tratatul CE, de a exercita o activitate economică în calitate de independent sau de salariat în statul membru pe care l-a ales are drept corolar dreptul de ședere în acest stat.
30.

Guvernul spaniol analizează de asemenea problema dacă beneficiarii câștigurilor se găsesc într-o situație comparabilă. Or, diferențele care există între un contribuabil spaniol, care beneficiază de scutirea fiscală a câștigurilor provenite din loterii sau jocuri organizate de LAE, de ONCE sau de Crucea Roșie spaniolă, pe de o parte, și un contribuabil dintr-un alt stat membru în care aceste câștiguri sunt supuse impozitului, pe de altă parte, nu ar fi cauzate de faptul că dreptul fiscal spaniol prevede o scutire subiectivă în favoarea entităților în cauză, ci de împrejurarea că dreptul fiscal din acest alt stat a considerat că veniturile respective sunt supuse impozitului pe venit. Nu se poate totuși considera că o asemenea diferență de tratament are caracter discriminatoriu în sensul prevederilor Tratatului CE sau ale Acordului privind SEE.
17.

Finanzgericht Köln a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții, conform articolului 234 CE, următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 2 litera (a) coroborat cu litera (f) din anexa la Directiva 90/435 trebuie interpretat în sensul că o societate franceză organizată sub forma unei «société par actions simplifiée» poate fi considerată, chiar și pentru anii anteriori anului 2005, drept o «societate dintr-un stat membru» în sensul directivei menționate, ceea ce are ca rezultat că, în ceea ce privește profitul repartizat în 1999 de una dintre filialele sale germane, respectiva societate trebuie să fie exonerată de reținerea la sursă a impozitului în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Directiva 90/435? 2) Dacă răspunsul la prima întrebare este negativ, articolul 2 litera (a) coroborat cu litera (f) din anexa la Directiva 90/435 încalcă articolele 43 CE și 48 CE sau articolul 56 alineatul (1) CE și articolul 58 alineatul (1) litera (a) și alineatul (3) CE dacă prevede, coroborat cu articolul 5 alineatul (1) din Directiva 90/435, exonerarea de reținerea la sursă a impozitului în cazul unei repartizări de profituri de către o filială germană către o societate-mamă franceză organizată sub forma juridică a unei «société anonyme», a unei «société en commandite par actions» sau a unei «société à responsabilité limitée», dar nu și în cazul în care societatea-mamă franceză este organizată sub forma juridică a unei «société par actions simplifiée»?”
51.

Acesta a considerat că nerespectarea termenului de 10 zile prevăzut la articolul 20 alineatul (5) din regulamentul de bază nu poate conduce la anularea regulamentului în litigiu decât în măsura în care există posibilitatea ca, din cauza acestei neregularități, procedura administrativă să fi produs un rezultat diferit, afectând astfel în mod concret dreptul la apărare al Yongjian ( 22 ). Cu toate acestea, documentele de informare finală revizuite nu cuprindeau elemente de fapt noi, care nu fuseseră aduse anterior la cunoștința Yongjian, iar aceasta din urmă avusese deja ocazia, în cadrul unei faze anterioare a procedurii, să se exprime cu privire la poziția prezentată, din nou, în documentele de informare finală revizuite din 23 martie 2007. În plus, în afara argumentelor privind ultima teză a articolului 2 alineatul (7) litera (c) din regulamentul de bază, Yongjian nu a prezentat, în scrisoarea sa din , niciun argument nou drept răspuns la noua luare de poziție a Comisiei. Observațiile sale cuprinse în scrisoarea menționată, referitoare la ultima teză a articolului 2 alineatul (7) litera (c) și la Hotărârea Nanjing Metalink, nu au influențat în orice caz conținutul regulamentului în litigiu. Astfel cum se constatase în cadrul primului motiv, refuzul de a acorda statutul de întreprindere care funcționează în condiții de economie de piață se întemeia pe aplicarea criteriilor materiale care figurează la articolul 2 alineatul (7) litera (c) primul paragraf a doua liniuță ( 23 ).
41.

Prin adoptarea criteriului răspunderii personale se aduce în același timp, de regulă, o contribuție la punerea în aplicare efectivă a normelor concurenței, având în vedere că persoana care exploatează o întreprindere are și o influență decisivă asupra comportamentului acesteia pe piață. Sub presiunea sancțiunilor aplicate, persoana respectivă trebuie să modifice comportamentul întreprinderii pe piață, astfel încât întreprinderea respectivă să aibă un comportament conform normelor concurenței. În același timp, sancțiunea are un efect preventiv general, prin faptul că descurajează și alți operatori economici să săvârșească încălcări ale normelor privind înțelegerile.
65.

Articolul 5 litera (c) din Directiva 80/987 prevede în plus că obligația de plată a instituției de garantare față de lucrătorii salariați în discuție nu poate fi subordonată faptului că angajatorul și-a îndeplinit în mod efectiv obligația care îi revine, de a contribui la finanțarea instituției de garantare ( 25 ). Cu alte cuvinte, instituția de garantare trebuie în orice caz să își îndeplinească obligația de plată în măsura în care sunt îndeplinite condițiile juridice prevăzute în acest scop. Această dispoziție urmărește să prevină riscul ca, în urma insolvabilității angajatorului, lucrătorul salariat să își piardă creanțele față de instituția de garantare, deși această instituție are în special misiunea de a asigura protecția lucrătorului salariat în cazul insolvabilității angajatorului său. În plus, se poate deduce din această dispoziție a directivei că respectiva creanță împotriva instituției de garantare nu trebuie în mod obligatoriu să fie asimilată din punct de vedere juridic creanței față de angajator. Dimpotrivă, aceasta există de drept, independent de capacitatea și de voința angajatorului de a o plăti. Prin urmare, considerăm că nu este necesar ca această creanță să aibă aceeași natură juridică precum creanța existentă împotriva angajatorului.
7.

Articolul 34 din Decretul Legislativ nr. 163/2006 prevede, sub titlul „Persoane cărora le pot fi atribuite contracte de achiziții publice […]”, că: „1. Fără a aduce atingere restricțiilor prevăzute în mod expres, următoarele persoane sunt autorizate să participe la procedura de atribuire a contractelor de achiziții publice: a) agenții comerciali individuali, inclusiv artizanii, societățile comerciale, societățile cooperative; b) grupuri de societăți cooperative de producție și de muncă, […] și grupurile de artizani […]; c) consorțiile permanente, constituite printre altele ca întreprinderi în comun […] între executanți de lucrări individuali (inclusiv artizani), societăți comerciale și societăți cooperative de producție și de muncă, […]; d) grupurile temporare de concurenți, constituite de persoanele și entitățile menționate la literele a), b) și c) […]; e) consorții obișnuite de concurenți […], ai căror membri includ entitățile menționate la literele a), b) și c), inclusiv cele constituite sub formă de societate […]; f) persoanele care au încheiat un contract de [GEIE] […]; […]”
24.

Contrar celor susținute de guvernul francez, în opinia noastră, Comisia are dreptate atunci când susține că este practic imposibil prin definiție ca obiectul și criteriile de atribuire a unui contract de achiziții publice („marché d’exécution”) să fie cunoscute cu precizie într-o etapă în care proiectul nu a fost încă definit, iar „marchés de définition” nu au fost încă executate. „Marchés de définition” și „marché d’exécution” sunt două tipuri total diferite de contracte de achiziții publice, fapt care, se pare, nu a fost niciodată contestat de guvernul francez. Fiecare dintre ele are propriul obiect și propriile criterii de atribuire și, din acest motiv, ambele contracte trebuie să respecte prevederile directivei și nu pot fi atribuite printr-o singură procedură. Cu alte cuvinte, din moment ce „marché d’exécution” are propriul obiect și propriile criterii de atribuire, acesta ar trebui supus concurenței, iar nu rezervat pur și simplu titularilor „marchés de définition” inițiale.
75.

Directiva privind accesul abordează obligația de a negocia interconectarea sub două aspecte: în primul rând ca obligație generică, apoi ca măsură specifică. În plus, atunci când obligația este impusă printr-un act al autorității de reglementare, directiva ține cont dacă întreprinderea destinatară a obligației menționate are o importanță deosebită pe piață.
80.

În plus, a acorda dreptul de deducere a TVA-ului achitat în amonte atunci când operațiunea care a suportat costul acestuia are o legătură directă și imediată cu o operațiune de cesiune de acțiuni în aval care intră sub incidența scutirii prevăzute la articolul 13 secțiunea B litera (d) punctul 5 din A șasea directivă ar conduce la introducerea pe cale judecătorească a unei noi posibilități de deducere a TVA-ului achitat în amonte. Astfel, potrivit chiar textului articolului 17 alineatul (3) litera (c) din directiva menționată, o astfel de deducere este permisă numai în măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în cadrul „operațiunilor sale scutite în temeiul articolului 13 […] B, litera (a) și litera (d) punctele 1-5 atunci când clientul este stabilit în afara Comunității sau atunci când operațiunile respective sunt în legătură directă cu bunuri care urmează a fi exportate din Comunitate”, ipoteză care nu pare în niciun fel să rezulte din elementele dosarului în prezenta cauză și care nu a fost invocată nici de SKF în fața Curții.
78.

Pe de altă parte, pentru situația în care Curtea nu ar împărtăși această opinie, am analizat în părțile B și C ale prezentelor concluzii, în subsidiar, modul de redactare a articolului 4 alineatul (5) din A șasea directivă și am dedus că birourile în cauză acționează ca autorități publice și că scutirea acestora de la plata TVA-ului nu perturbă concurența, astfel încât, în orice caz, nu ar exista o neîndeplinire a obligațiilor.
12.

Astfel cum am afirmat în concluziile pe care le-am formulat în cauzele Alfa Vita Vassilopoulos și Carrefour-Marinopoulos ( 4 ) și Marks & Spencer ( 5 ), pentru a respecta drepturile privind libera circulație, inclusiv drepturile protejate prin articolele 28 CE și 43 CE, Curtea trebuie să asigure că „statele nu adoptă măsuri care, în realitate, conduc la un tratament mai puțin favorabil pentru situațiile transfrontaliere decât pentru situațiile pur naționale” ( 6 ). Un refuz al instanțelor austriece de a ține seama de autorizațiile administrative eliberate de autoritățile din alte state membre, în scopul limitării aplicabilității anumitor tipuri de acțiuni prevăzute de legislația privind poluarea, în situații în care autorizații similare eliberate de autoritățile austriece sunt recunoscute, va expune întreprinderi precum ČEZ, care au decis să se stabilească în state membre care au o graniță comună cu Austria, la un risc mai mare de a face obiectul unei somații prin care să se impună încetarea poluării decât cel la care sunt expuse întreprinderile austriece care operează pe piața austriacă. În consecință, interpretarea dată articolului 364a din ABGB de Curtea Supremă austriacă, astfel cum este descrisă de instanța de trimitere, are ca efect tratarea situațiilor transfrontaliere într-un mod mai puțin favorabil decât în cazul situațiilor pur naționale și, prin urmare, conduce la o împiedicare a exercitării dreptului de stabilire care necesită o justificare adecvată. În plus, având în vedere probabilitatea ca instalațiile nucleare precum cea care face obiectul acestei cauze să dorească să vândă electricitatea pe care o produc unor clienți din alte state membre, riscul mai mare cu care se confruntă o instalație non-austriacă, de a face obiectul unei somații prin care să se impună încetarea poluării, va implica și o potențială restrângere a drepturilor protejate de articolul 28 CE.