Keywords

Summary



Keywords

1. Libera prestare a serviciilor — Servicii — Noțiune — Acordarea de îngrijiri medicale efectuate în alt stat membru și plătite de pacient — Includere

(art. 49 CE)

2. Securitatea socială a lucrătorilor migranți — Asigurare de sănătate — Prestații acordate într‑un alt stat membru

(Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 22)

3. Libera prestare a serviciilor — Restricții — Reglementare națională referitoare la rambursarea cheltuielilor medicale efectuate într‑un alt stat membru

(art. 49 CE)

Summary

1. Prestațiile medicale furnizate în schimbul unei remunerații intră în domeniul de aplicare al dispozițiilor referitoare la libera prestare a serviciilor, fără a trebui să se distingă între situația în care îngrijirile sunt acordate în cadrul unui spital și situația acordării acestora în afara unui astfel de cadru.

În plus, articolul 152 alineatul (5) CE nu exclude ca statele membre să fie obligate, în temeiul altor dispoziții din tratat, precum articolul 49 CE, să își adapteze sistemul național de securitate socială fără a se putea considera că ar exista, din acest motiv, o atingere adusă competenței lor suverane în materie.

Împrejurarea că o reglementare națională face parte din domeniul securității sociale și, mai precis, că prevede în materie de asigurări de sănătate mai curând o intervenție în natură decât prin intermediul rambursării nu poate să excludă tratamentele medicale din domeniul de aplicare al acestei libertăți. De altfel, o prestație medicală continuă să poată fi calificată drept prestare de servicii în sensul articolului 49 CE și atunci când pacientul, după efectuarea plății pentru îngrijirile primite către prestatorul străin, solicită ulterior suportarea de către un serviciu național de sănătate a cheltuielilor determinate de îngrijiri.

Rezultă că articolul 49 CE se aplică domeniului îngrijirilor medicale transfrontaliere.

(a se vedea punctele 46 și 49-52)

2. Articolul 22 din Regulamentul nr. 1408/71, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul nr. 118/97, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1992/2006, nu instituie nicidecum principiul impunerii unei autorizații prealabile pentru orice tratament într‑un alt stat membru.

Faptul că o măsură națională poate fi eventual conformă cu o dispoziție de drept derivat, precum articolul 22 menționat anterior, nu are ca efect excluderea acestei măsuri din sfera de aplicare a dispozițiilor tratatului. În plus, articolul 22 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 urmărește să permită asiguratului, care este autorizat de instituția competentă să se deplaseze într‑un alt stat membru pentru a primi în acel stat îngrijiri medicale adecvate pentru starea sa, să beneficieze de prestațiile de boală în natură, pe seama instituției competente, dar potrivit dispozițiilor legislației statului în care sunt acordate prestațiile, în special în cazul în care transferul ar deveni necesar ținând seama de starea de sănătate a persoanei interesate, fără să genereze costuri suplimentare. În schimb, articolul 22 din regulamentul menționat, interpretat în lumina obiectivului său, nu are ca obiect să reglementeze și, prin urmare, nu împiedică în niciun caz rambursarea de către statul membru de afiliere, la tarifele în vigoare în respectivul stat membru, a cheltuielilor efectuate pentru îngrijirile medicale acordate într‑un alt stat membru, chiar în lipsa unei autorizații prealabile.

(a se vedea punctele 69 și 70)

3. Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 49 CE statul membru care nu prevede, cu excepția împrejurărilor prevăzute de Regulamentul nr. 1408/71, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul nr. 118/97, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1992/2006, posibilitatea de rambursare a cheltuielilor determinate de îngrijirile medicale din afara mediului spitalicesc efectuate într‑un alt stat membru, care nu implică utilizarea unor echipamente materiale complexe și costisitoare enumerate limitativ în legislația națională sau, în cazurile în care reglementarea națională de stabilire a condițiilor de rambursare a cheltuielilor medicale efectuate în străinătate recunoaște posibilitatea de rambursare a respectivelor cheltuieli determinate de îngrijirile medicale, a condiționat rambursarea lor de eliberarea unei autorizații prealabile.

Deși o astfel de reglementare nu împiedică în mod direct pacienții în cauză să se adreseze unui prestator de servicii medicale stabilit într‑un alt stat membru, perspectiva unei pierderi financiare în cazul în care sistemul național de sănătate nu suportă cheltuielile medicale ca urmare a unei decizii administrative negative este în sine, în mod vădit, de natură să îi descurajeze. Un factor suplimentar de descurajare pentru utilizarea de servicii medicale transfrontaliere este constituit de complexitatea procedurii de autorizare, atunci când aceasta rezultă din organizarea ei în trei etape. În plus, având în vedere că reglementarea națională prevede suportarea îngrijirilor medicale acordate în străinătate numai în cazul excepțional în care sistemul de sănătate național nu dispune de o soluție de tratament pentru bolnavul afiliat la acest sistem, condiția menționată este, prin însăși natura sa, susceptibilă să limiteze considerabil ipotezele în care poate fi obținută o autorizație.

O astfel de restricție nu este justificată de un risc de atingere gravă adusă echilibrului financiar al sistemului de securitate socială din moment ce din dosarul prezentat Curții nu reiese că eliminarea cerinței cu privire la autorizarea prealabilă pentru îngrijiri medicale în afara mediului spitalicesc în alt stat membru ar provoca deplasări transfrontaliere de pacienți, în pofida barierelor lingvistice, a distanței geografice, a costurilor șederii în străinătate, de o asemenea importanță încât echilibrul financiar al sistemului național de securitate socială ar fi grav perturbat și că, drept urmare, nivelul global de protecție a sănătății publice ar fi amenințat, ceea ce ar putea justifica în mod valabil un obstacol în calea principiului fundamental al liberei prestări a serviciilor.

În plus, cerința unei autorizări prealabile pentru rambursarea îngrijirilor medicale respective nu poate fi justificată prin motive de protecție a sănătății legate de necesitatea unui control al calității prestațiilor medicale furnizate în străinătate. Nici caracteristicile esențiale ale sistemului național, precum lipsa vreunui mecanism de rambursare a cheltuielilor medicale și obligația prezentării la un medic generalist pentru a obține o consultație la medicul specialist nu permit să se justifice cerința unei astfel de autorizații prealabile.

Motivele referitoare atât la caracterul restrictiv al cerinței unei autorizări prealabile, cât și la lipsa unei justificări legitime pentru aceasta se aplică în mod vădit a fortiori în ceea ce privește îngrijirile medicale din afara mediului spitalicesc pentru care nu există nicio posibilitate de rambursare.

(a se vedea punctele 62, 63, 76, 83, 83, 84, 88, 92 și 95 și dispozitivul)