ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Norma cutumiară codificată la articolul 29 din Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor din 23 mai 1969 prevede că, dacă din cuprinsul tratatului nu reiese o intenție diferită sau dacă aceasta nu este stabilită pe altă cale, un tratat leagă pe fiecare din părți cu privire la întregul său teritoriu.

Rezultă astfel din norma menționată că un tratat leagă, în general, un stat, potrivit sensului obișnuit care trebuie atribuit termenului „teritoriu” coroborat cu adjectivul posesiv „său” care îl precedă, în privința spațiului geografic în care statul respectiv exercită totalitatea competențelor recunoscute entităților suverane de dreptul internațional, excluzând orice alt teritoriu, precum un teritoriu susceptibil de a se afla doar sub jurisdicția sau doar sub răspunderea internațională a statului menționat. În această privință, reiese din practica internațională că, atunci când un tratat are vocația de a se aplica nu doar pe teritoriul unui stat, ci și în afara teritoriului respectiv, tratatul în cauză prevede expres acest lucru, indiferent dacă este vorba despre un teritoriu care se află sub jurisdicția statului în cauză, astfel cum prevede, de exemplu, articolul 2 alineatul (1) din Convenția împotriva torturii și altor pedepse ori tratamente cu cruzime, inumane sau degradante din 10 decembrie 1984, sau despre un teritoriu ale cărui relații internaționale le asigură statul menționat, astfel cum prevede, de exemplu, articolul 56 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale.

Astfel, în ceea ce privește interpretarea articolului 94 din Acordul euromediteraneean de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Regatul Maroc, pe de altă parte, potrivit căruia acest acord se aplică „teritoriului Regatului Maroc”, norma cutumiară codificată la articolul 29 din Convenția de la Viena se opune a priori ca Sahara Occidentală să fie considerată ca intrând în domeniul de aplicare teritorial al acordului de asociere menționat.

(a se vedea punctele 94-97)
Articolul 138 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată se opune ca dispoziții naționale să subordoneze beneficiul scutirii unei livrări intracomunitare a unui mijloc de transport nou condiției ca cumpărătorul acestui mijloc de transport să fie stabilit sau domiciliat în statul membru de destinație al mijlocului de transport menționat.

Impunerea unei asemenea condiții ar fi de altfel contrară economiei acestei dispoziții, precum și contextului și finalităților regimului tranzitoriu al TVA‑ului aplicabil comerțului intracomunitar, astfel cum au fost amintite la punctele 37-39 din prezenta hotărâre. Astfel, refuzând scutirea unei livrări intracomunitare pentru simplul motiv că cumpărătorul mijlocului de transport nou nu este stabilit sau domiciliat în statul membru de destinație, indiferent de întrunirea condițiilor materiale ale scutirii, statul membru de livrare ar fi determinat să impoziteze o operațiune care, sub rezerva întrunirii condițiilor menționate, ar trebui să fie impozitată ca achiziție intracomunitară în statul membru de destinație. Ar rezulta o dublă impunere, contrară principiului neutralității fiscale.

Or, refuzul de a acorda beneficiul scutirii prevăzute la articolul 138 alineatul (2) litera (a) din Directiva TVA pentru simplul motiv că cumpărătorul nu are reședința în statul membru de destinație ar fi contrar repartizării competențelor fiscale și ar fi susceptibil să repună în discuție principiul neutralității fiscale. În plus, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 45 din prezenta hotărâre, un asemenea refuz ar putea genera un risc de dublă impunere.

(a se vedea punctele 45, 51 și 52 și dispozitiv 1)
Articolul 148 litera (d) din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată trebuie interpretat în sensul că serviciile de ridicare a încărcăturii pe o navă, către o navă sau de pe aceasta reprezintă servicii pentru satisfacerea nevoilor directe ale încărcăturilor navelor prevăzute la articolul 148 litera (a) din această directivă.În această privință, trebuie să se arate că articolul 148 litera (c) din Directiva 2006/112, la care articolul 148 litera (d) din această directivă face trimitere în mod expres, urmărește, ca și acesta din urmă, să scutească servicii legate de transportul maritim internațional și se referă, pentru a desemna aceste servicii, la aceleași nave, și anume cele prevăzute la litera (a) a aceluiași articol. Întrucât aceste două dispoziții sunt astfel similare și complementare, noțiunea „nevoi directe ale unei nave sau a încărcăturii acesteia” trebuie interpretată prin raportare la economia dispozițiilor articolului 148 litera (c) din directiva menționată.

Or, trebuie să se arate că articolul 148 litera (c) din Directiva 2006/112 scutește printre altele închirierea, repararea și întreținerea atunci când acestea din urmă privesc echipamente utilizate pe o navă prevăzută la litera (a) a acestui articol. În esență, acest articol 148 litera (c) ridică, așadar, la rangul de cerință existența unei legături între prestarea de servicii realizată și exploatarea navei respective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iulie 1985, Berkholz,168/84, EU:C:1985:299, punctul 21).

Serviciile de ridicare a încărcăturii îndeplinesc această cerință. Astfel, transportul încărcăturii constituie o formă obișnuită de exploatare a navelor utilizate pentru navigația în largul mării. Or, pentru ca o încărcătură să poată fi transportată și pentru ca o navă să poată fi astfel exploatată, este necesar ca încărcătura menționată să fie încărcată la bordul acestei nave în portul de plecare, apoi descărcată în portul de sosire.

(a se vedea punctele 22-24 și 26 și dispozitiv 1)
Cauza C‑436/16

Georgios Leventis

și

Nikolaos Vafeias

împotriva

Malcon Navigation Co. ltd.

și

Brave Bulk Transport ltd.

(cerere de decizie preliminară formulată de Areios Pagos)

„Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul (CE) nr. 44/2001 – Articolul 23 – Clauză atributivă de competență – Clauză de prorogare de competență care figurează într‑un contract încheiat între două societăți – Acțiune în despăgubire – Răspundere solidară a reprezentanților uneia dintre aceste societăți pentru fapte delictuale – Invocabilitatea acestei clauze de către reprezentanții menționați”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a șaptea) din 28 iunie 2017

Cooperare judiciară în materie civilă – Competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială – Regulamentul nr. 44/2001 – Prorogare de competență – Convenție atributivă de competență – Clauză atributivă de competență care figurează într‑un contract încheiat între două societăți – Clauză care nu poate fi invocată de reprezentanții uneia dintre societățile menționate pentru a contesta competența unei instanțe de a soluționa o acțiune în despăgubire prin care se urmărește angajarea răspunderii lor

[Regulamentul nr. 44/2001 al Consiliului, art. 23 alin. (1)]

Articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială trebuie interpretat în sensul că o clauză atributivă de competență inserată într‑un contract încheiat între două societăți nu poate fi invocată de reprezentanții uneia dintre ele pentru a contesta competența unei instanțe de a soluționa o acțiune în despăgubire prin care se urmărește angajarea în solidar a răspunderii lor pentru acte pretins ilicite îndeplinite în exercitarea atribuțiilor lor.

Or, articolul 23 din Regulamentul Bruxelles I indică în mod clar că domeniul său de aplicare se limitează la cazurile în care competența revine unei instanțe prin „convenția” părților. Curtea a indicat astfel că instanța sesizată are obligația de a examina in limine litis dacă clauza atributivă de competență a constituit efectiv obiectul unui consimțământ între părți, care trebuie să fie exprimat în mod clar și precis, formele impuse la articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul Bruxelles I având, în această privință, rolul de a asigura stabilirea efectivă a consimțământului (Hotărârea din 7 iulie 2016, Hőszig,C‑222/15, EU:C:2016:525, punctul 37 și jurisprudența citată). Astfel, o clauză atributivă de competență inserată într‑un contract nu poate, în principiu, să își producă efectele decât în raporturile dintre părțile care și‑au dat acordul la încheierea acestui contract (Hotărârea din 21 mai 2015, CDC Hydrogen Peroxide,C‑352/13, EU:C:2015:335, punctul 64 și jurisprudența citată).

(a se vedea punctele 33-35 și 43 și dispozitivul)
În ceea ce privește noțiunea „concediere” prevăzută la articolul 1 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din Directiva 98/59, Curtea a statuat că această directivă trebuie interpretată în sensul că faptul că un angajator efectuează, în mod unilateral și în detrimentul lucrătorului, o modificare substanțială a elementelor esențiale ale contractului său de muncă pentru motive care nu au legătură cu persoana acestui lucrător intră sub incidența acestei noțiuni (Hotărârea din 11 noiembrie 2015, Pujante Rivera, C‑422/14, EU:C:2015:743, punctul 55).

Prin urmare, faptul că un angajator efectuează, în mod unilateral și în detrimentul lucrătorului, o modificare nesubstanțială a unui element esențial al contractului de muncă, pentru motive care nu au legătură cu persoana acestui lucrător, sau o modificare substanțială a unui element neesențial al contractului menționat, pentru motive care nu au legătură cu persoana acestui lucrător, nu poate fi calificat drept „concediere”, în sensul directivei menționate.

În ceea ce privește rezilierea contractelor de muncă sub rezerva modificării în discuție în litigiul principal, trebuie arătat că aceasta se limitează să prevadă că numai perioadele lucrate la angajator urmează să fie luate în considerare pentru stabilirea datei exigibilității primei de vechime, astfel încât rezilierea contractelor de muncă sub rezerva modificării privește doar momentul dobândirii dreptului la prima de vechime. În aceste condiții și fără a fi necesar să se examineze dacă prima de vechime în discuție în litigiul principal constituie un element esențial al contractului de muncă al persoanelor interesate, este suficient să se constate că rezilierea contractelor de muncă sub rezerva modificării în discuție în litigiul principal nu poate fi considerată de natură să conducă la o modificare substanțială a contractului respectiv și că aceasta nu intră sub incidența noțiunii „concediere”, în sensul articolului 1 alineatul (1) primul paragraf litera (a) din Directiva 98/59.

În schimb, rezilierea contractului de muncă ce intervine ca urmare a refuzului lucrătorului de a accepta o modificare precum cea propusă în decizia de reziliere a contractului de muncă sub rezerva modificării trebuie să fie considerată ca reprezentând o încetare a contractului de muncă care se produce la inițiativa angajatorului dintr‑unul sau mai multe motive fără legătură cu persoana lucrătorului, în sensul articolului 1 alineatul (1) al doilea paragraf din directiva menționată, astfel încât trebuie să se țină seama de aceasta la calcularea numărului total de concedieri care au loc.

(a se vedea punctele 25-28)
Cauza C‑262/16

Shields & Sons Partnership

împotriva

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[cerere de decizie preliminară formulată de Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)]

„Trimitere preliminară – Fiscalitate – Taxa pe valoarea adăugată – Directiva 2006/112/CE – Articolul 296 alineatul (2) – Articolul 299 – Regimul comun forfetar pentru producători agricoli – Excludere de la regimul comun – Condiții – Noțiunea «categorie de producători agricoli»”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a treia) din 12 octombrie 2017

Armonizarea legislațiilor fiscale–Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată–Regimuri speciale–Regim forfetar aplicabil producătorilor agricoli–Posibilitatea excluderii unui producător agricol de la regimul menționat–Listă exhaustivă a motivelor de excludere [Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 296 alin. (2) și art. 297-299] Armonizarea legislațiilor fiscale–Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată–Regimuri speciale–Regim forfetar aplicabil producătorilor agricoli–Categorie de producători agricoli–Noțiune–Producători agricoli care recuperează o sumă semnificativ mai mare atunci când sunt supuși regimului menționat decât atunci când sunt supuși regimului normal sau regimului simplificat de taxă pe valoarea adăugată–Excludere [Directiva 2006/112 a Consiliului, art. 296 alin. (2)]
Cauza C‑165/16

Toufik Lounes

împotriva

Secretary of State for the Home Department

[cerere de decizie preliminară formulată de la High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]

„Trimitere preliminară – Cetățenia Uniunii – Articolul 21 TFUE – Directiva 2004/38/CE – Beneficiari – Dublă cetățenie – Cetățean al Uniunii care a dobândit cetățenia statului membru gazdă, păstrând totodată cetățenia sa de origine – Drept de ședere în acest stat membru al unui resortisant al unui stat terț, membru al familiei cetățeanului Uniunii”

Sumar – Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 14 noiembrie 2017

Cetățenia Uniunii–Dreptul de liberă circulație și de liberă ședere pe teritoriul statelor membre–Directiva 2004/38–Beneficiari–Membri ai familiei unui cetățean al Uniunii resortisanți ai unui stat terț având reședința în statul membru de cetățenie a cetățeanului–Excludere–Cetățean al Uniunii care a dobândit cetățenia statului membru gazdă, păstrând totodată cetățenia sa de origine–Lipsa incidenței [Directiva 2004/38 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 3 alin. (1), art. 7 alin. (1) și art. 16 alin. (1)] Cetățenia Uniunii–Dispozițiile tratatului–Dreptul de liberă circulație și de liberă ședere pe teritoriul statelor membre–Membri ai familiei unui cetățean al Uniunii resortisanți ai unui stat terț având reședința în statul membru gazdă–Cetățean al Uniunii care a dobândit cetățenia statului membru gazdă, păstrând totodată cetățenia sa de origine–Drept de ședere derivat în statul membru gazdă–Condiții [art. 21 alin. (1) TFUE; Directiva 2004/38 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 7 alin. (1) și art. 16 alin. (1)]
Cauza C‑305/16

Avon Cosmetics Ltd

împotriva

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

[cerere de decizie preliminară, formulată de First‑tier Tribunal (Tax Chamber)]

„Trimitere preliminară – Taxa pe valoarea adăugată (TVA) – A șasea directivă 77/388/CEE – Articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) – Bază de impozitare – Articolul 17 – Drept de deducere – Articolul 27 – Măsuri speciale derogatorii – Decizia 89/534/CEE – Sistem de comercializare bazat pe livrarea de bunuri prin intermediul unor persoane neimpozabile – Impozitare la valoarea normală a bunului determinată în etapa finală de comercializare – Includerea costurilor suportate de persoanele menționate”

Sumar – Hotărârea Curții (Camera a treia) din 14 decembrie 2017

Armonizarea legislațiilor fiscale–Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată–Bază de impozitare–Măsuri naționale derogatorii–Decizia 89/534 de autorizare a Regatului Unit să deroge de la articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă–Sistem de comercializare bazat pe livrarea de bunuri prin intermediul unor persoane neimpozabile–Baza de impozitare a unei societăți de vânzări directe calculată la valoarea normală a bunurilor vândute în etapa de consum final–Admisibilitate–Măsură derogatorie care nu ia în considerare taxa achitată de revânzătorii menționați–Lipsa incidenței [Directiva 77/388 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/7, art. 11 secțiunea A alin. (1) lit. (a), art. 17 și art. 27 ; Decizia 89/534 a Consiliului] Armonizarea legislațiilor fiscale–Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată–Bază de impozitare–Măsuri naționale derogatorii–Decizia 89/534 de autorizare a Regatului Unit să deroge de la articolul 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă–Validitate–Încălcarea principiilor proporționalității și neutralității fiscale–Inexistență [Directiva 77/388 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/7, art. 11 secțiunea A alin. (1) lit. (a) și art. 27 alin. (1) ; Decizia 89/534 a Consiliului] Armonizarea legislațiilor fiscale–Sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată–Bază de impozitare–Măsuri naționale derogatorii–Obligații ce revin statului membru care prezintă o cerere de derogare–Conținut [Directiva 77/388 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2004/7, art. 11 secțiunea A alin. (1) lit. (a) și art. 27 ; Decizia 89/534 a Consiliului]
Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii, în special articolul 15 litera (c), trebuie interpretată în sensul că se opune ca reglementarea unui stat membru să prevadă, pentru o procedură de atribuire a unui contract de achiziții publice angajată ulterior datei aderării sale la Uniunea Europeană, în vederea realizării unui proiect inițiat pe baza unui contract de finanțare încheiat cu Banca Europeană de Investiții anterior aderării menționate, aplicarea criteriilor specifice prevăzute de dispozițiile Ghidului de atribuire a contractelor de achiziții publice al Băncii Europene de Investiții care nu sunt conforme cu dispozițiile acestei directive.

Or, după cum s‑a constatat la punctul 41 din prezenta hotărâre, anunțul de participare în discuție în litigiul principal a fost publicat ulterior aderării României la Uniune. În aceste condiții, o procedură precum cea în discuție în litigiul principal nu poate fi considerată ca fiind reglementată de norme procedurale specifice unei organizații internaționale în sensul articolului 15 litera (c) din Directiva 2004/18. În consecință, România nu se poate prevala, după data aderării sale la Uniune, de excepția referitoare la respectarea normelor specifice ale unei organizații internaționale, prevăzută la articolul 15 litera (c) din Directiva 2004/18.

(a se vedea punctele 47-49 și 52 și dispozitiv 1)
În ceea ce privește noțiunea „pagube produse de vehicule”, în sensul articolului 3 alineatul (1) de această directivă, trebuie amintit că ea nu poate fi lăsată la aprecierea fiecărui sat membru, ci constituie o noțiune autonomă a dreptului Uniunii, care trebuie interpretată ținând seama în special de contextul acestei dispoziții și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 septembrie 2014, Vnuk, C 162/13, EU:C:2014:2146, punctele 41 și 42). Reiese din preambulul acestei directive și din A doua directivă 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (JO 1984, L 8, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 104) că aceste directive au în vedere, pe de o parte, să asigure libera circulație atât a vehiculelor care provin în mod obișnuit de pe teritoriul Uniunii, cât și a persoanelor aflate la bordul lor și, pe de altă parte, să garanteze că victimele accidentelor de circulație provocate de aceste vehicule vor beneficia de un tratament comparabil, indiferent de locul de pe teritoriul Uniunii în care s‑a produs accidentul (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iunie 2011, Ambrósio Lavrador și Olival Ferreira Bonifácio, C 409/09, EU:C:2011:371, punctul 23, Hotărârea din 23 octombrie 2012, Marques Almeida, C 300/10, EU:C:2012:656, punctul 26, precum și Hotărârea din 4 septembrie 2014, Vnuk, C 162/13, EU:C:2014:2146, punctul 50).

În plus, din evoluția reglementării Uniunii în materie de asigurare obligatorie rezultă că acest obiectiv de protecție a victimelor accidentelor provocate de vehicule a fost urmărit și consolidat în mod constant de către legiuitorul Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 septembrie 2014, Vnuk, C 162/13, EU:C:2014:2146, punctele 52-55).

(a se vedea punctele 31-33)
Articolul 32 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 810/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 iulie 2009 privind instituirea unui Cod comunitar de vize, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 610/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 coroborat cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, trebuie să fie interpretat în sensul că impune statelor membre obligația de a prevedea o procedură privind o cale de atac împotriva deciziilor de respingere a cererilor de viză, ale cărei modalități intră sub incidența ordinii juridice a fiecărui stat membru, cu respectarea principiilor echivalenței și efectivității. Această procedură trebuie să garanteze, într-un anumit stadiu al acesteia, o cale de atac jurisdicțională.

Îi revine instanței de trimitere, singura competentă să interpreteze dreptul național, sarcina de a stabili dacă și în ce măsură sistemul de reexaminare în discuție în litigiul principal corespunde acestor cerințe. În această privință, instanța națională trebuie să țină cont de faptul că interpretarea dispozițiilor din Codul de vize trebuie să se facă, astfel cum reiese din considerentul (29) al acestui cod, cu respectarea drepturilor fundamentale și a principiilor recunoscute de cartă.

Deși este adevărat că autoritățile naționale beneficiază, atunci când examinează cereri de viză, de o marjă de apreciere ridicată în ceea ce privește condițiile de aplicare a motivelor de refuz prevăzute de Codul de vize și evaluarea faptelor relevante, nu este mai puțin adevărat că o astfel de marjă de apreciere nu are nicio influență cu privire la faptul că aceste autorități aplică în mod direct o dispoziție din dreptul Uniunii. Prin urmare, carta este aplicabilă atunci când un stat membru adoptă o decizie de respingere a unei cereri de viză, în temeiul articolului 32 alineatul (1) din Codul de vize. Or, articolul 47 din cartă, care constituie o reafirmare a principiului protecției jurisdicționale efective, prevede, la primul paragraf, că orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite la articolul menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 decembrie 2015, Tall,C‑239/14, EU:C:2015:824, punctul 51 și jurisprudența citată). În plus, articolul 47 al doilea paragraf din cartă prevede că orice persoană are dreptul la un proces în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale. Rezultă de aici că, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 119 din concluzii, articolul 47 din cartă impune statelor membre obligația de a garanta, într-un anumit stadiu al procedurii, posibilitatea ca o decizie definitivă de respingere a unei cereri de viză să fie dedusă judecății unei instanțe.

(a se vedea punctele 31, 32, 36-39, 41 și 42 și dispozitivul)