ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Articolul 12 din anexa VIII la statut este redactat astfel: „(1) Funcționarul care nu a împlinit vârsta de pensionare ale cărui raporturi de muncă încetează din alt motiv decât decesul sau invaliditatea și care nu poate beneficia, imediat sau ulterior, de pensie pentru limită de vârstă, are dreptul, la încetarea raporturilor de muncă: (a) în cazul în care durata serviciului a fost de mai puțin de un an și cu condiția să nu i se fi aplicat dispozițiile articolului 11 alineatul (2) [din anexa VIII la statut,] la plata unei indemnizații de plecare egale cu triplul sumelor reținute din salariul său de bază în temeiul contribuției sale la pensia pentru limită de vârstă, din care se deduc eventualele sume plătite în aplicarea articolelor 42 și 112 din Regimul aplicabil celorlalți agenți; (b) în celelalte cazuri, la aplicarea dispozițiilor articolului 11 alineatul (1) [din anexa VIII la statut] sau la plata echivalentului actuarial către o societate de asigurări privată sau către un fond de pensii la alegerea sa, cu condiția ca acea societate sau fond să garanteze: (i) că funcționarul în cauză nu va putea beneficia de rambursări în capital; (ii) plata unui venit lunar cel mai devreme începând cu vârsta de 60 de ani și cel mai târziu începând cu vârsta de 66 de ani; (iii) că succesorii săi în drepturi vor beneficia de prestații reversibile sau de pensii de urmaș; (iv) că transferul către o altă societate de asigurări sau un alt fond va fi autorizat doar în condițiile prevăzute la punctele (i), (ii) și (iii). (2) Prin derogare de la alineatul (1) litera (b), funcționarul care nu a împlinit vârsta de pensionare și care, de la angajarea în muncă, a efectuat plăți destinate constituirii sau menținerii drepturilor sale de pensie în cadrul unui sistem național de pensii, al unei societăți private de asigurări sau al unui fond de pensii la alegerea sa, care îndeplinește condițiile menționate la alineatul (1), ale cărui raporturi de muncă încetează din alt motiv decât decesul sau invaliditatea și care nu poate beneficia, imediat sau ulterior, de pensie pentru limită de vârstă are dreptul, la încetarea raporturilor de muncă, la plata unei indemnizații de plecare egale cu echivalentul actuarial al drepturilor sale de pensie dobândite în timpul activității în cadrul instituțiilor. În acest caz, sumele plătite pentru constituirea sau menținerea drepturilor sale de pensie în cadrul sistemului național de pensii, în aplicarea articolului 42 sau 112 din Regimul aplicabil celorlalți agenți, se deduc din indemnizația de plecare. […]”
132

Or, astfel cum reiese din considerentul (7) al Regulamentului de punere în aplicare nr. 993/2011, 8‑hidroxichinolina a fost aprobată tocmai potrivit condițiilor de fond prevăzute la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 91/414, în temeiul dispoziției tranzitorii de la articolul 80 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1107/2009 (a se vedea punctul 126 de mai sus). Rezultă că punctele 3.6.4 și 3.6.5 din anexa II la Regulamentul nr. 1107/2009 nu s‑au aplicat în procedura de aprobare a 8‑hidroxichinolinei. În plus, astfel cum reiese din considerentele (5)-(7) ale regulamentului de punere în aplicare atacat, ECHA și EFSA au adoptat concluziile lor referitoare la aceste proprietăți ale 8‑hidroxichinolinei abia în anul 2015 și, respectiv, în anul 2016.
5

La 22 decembrie 2015, reclamanta, Currency One SA, a introdus o cerere de declarare a nulității mărcii contestate în temeiul articolului 52 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 59 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul 2017/1001], pentru toate produsele și serviciile menționate la punctul 3 de mai sus, întemeiată, pe de o parte, pe articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul 2017/1001, al cărui mod de redactare este identic și la care se va face referire în continuare], pentru motivul că semnul care compunea marca menționată ar fi descriptiv pentru produsele și serviciile respective, și, pe de altă parte, pe articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001, al cărui mod de redactare este identic și la care se va face referire în continuare], pentru motivul că marca menționată ar fi lipsită de caracter distinctiv.
56

În primul rând, reclamanta susține că evaluarea riscului potențialului aritmogen efectuată în speță s‑ar îndepărta de la liniile directoare în vigoare, în special orientările furnizate în evaluarea clinică a riscului de prelungire a intervalului QT/QTc și a efectului pro‑aritmic asociat medicamentelor care nu sunt antiaritmice (CHMP/ICH/2/04, note for guidance on the clinical evaluation of QT/QTc interval prolongation and proarrhythmic potential for non‑antiarrhytmic drugs, denumite în continuare „Orientările QT”), care definesc parametrii relevanți pentru evaluarea riscurilor asociate medicamentelor care pot provoca o prelungire a intervalului QT. În special, îndepărtându‑se în același timp de la concluziile din raportul de evaluare conex din 11 octombrie 2017, CHMP ar fi omis, pe de o parte, să explice de ce datele și calculele furnizate de reclamantă au fost considerate nerelevante și, pe de altă parte, să țină seama de experiența dobândită după introducerea pe piață a iloperidonei.
6

Prin faxul din 28 martie 2011, Forrester Ketley Ltd a informat EUIPO că, la 16 martie 2011, Vitakraft‑Werke Wührmann & Sohn i‑a transferat drepturile sale asupra mărcii Uniunii Europene verbale Vita, în măsura în care aceasta acoperea produsele menționate la punctul 3 de mai sus. Forrester Ketley este o societate de servicii care, printre altele, reprezenta Sony Computer Entertainment Europe Ltd, predecesoarea oficială a reclamantei, Sony Interactive Entertainment Europe Ltd, în ceea ce privește chestiunile referitoare la dreptul mărcilor în fața EUIPO.
10

Articolul 5 alineatele (1), (2) și (5) din Decizia 2010/788, astfel cum a fost modificat prin Decizia 2016/2231, are următorul cuprins: „(1) Se îngheață toate fondurile, alte active financiare și resurse economice care aparțin sau se află sub controlul persoanelor sau al entităților menționate la articolul 3, în mod direct sau indirect, sau care sunt deținute de entități aflate, în mod direct sau indirect, în proprietatea sau sub controlul acestora sau al oricăror persoane sau entități care acționează în numele sau la ordinele acestora, astfel cum sunt desemnate în anexa I și în anexa II. (2) Niciun fond și nici alte active financiare sau resurse economice nu pot fi puse la dispoziția persoanelor sau a entităților menționate la alineatul (1) sau în beneficiul acestora, în mod direct sau indirect. […] (5) În ceea ce privește persoanele și entitățile menționate la articolul 3 alineatul (2), autoritatea competentă a unui stat membru poate autoriza deblocarea anumitor fonduri sau resurse economice înghețate sau punerea la dispoziție a anumitor fonduri sau resurse economice, în anumite condiții pe care le consideră corespunzătoare, după ce a stabilit că fondurile sau resursele economice în cauză sunt: (a) necesare pentru a satisface nevoile de bază ale persoanelor, ale entităților și ale membrilor de familie ai unor astfel de persoane fizice aflați în întreținerea acestora, incluzând cheltuielile pentru alimente, chirie sau ipotecă, pentru medicamente și tratamente medicale, impozite, prime de asigurare și plata facturilor la utilități; (b) destinate exclusiv plății unor onorarii rezonabile și rambursării cheltuielilor suportate în legătură cu furnizarea unor servicii juridice; […] (d) necesare pentru cheltuieli extraordinare, cu condiția ca autoritatea competentă să fi notificat autorităților competente ale celorlalte state membre și Comisiei motivele pe baza cărora consideră că ar trebui acordată o autorizație specifică, cu cel puțin două săptămâni înainte de acordarea autorizației.”
10

Pentru toate gradele intermediare, cu excepția gradelor A*13, A*9, A*6 și A*5, tabelul în discuție cuprinde de asemenea următoarele indicații suplimentare: – pentru fiecare grad intermediar nou, gradul corespunzător din vechea categorie A; – tot cu caractere aldine, un salariu lunar de bază și pentru treptele a șasea - a opta, în măsura în care gradul corespunzător din vechea categorie A cuprindea astfel de trepte; aceste sume nu au echivalent în tabelul care figurează la articolul 66 din statut; – sub fiecare salariu lunar de bază cu caractere aldine este indicată o cifră cu caractere italice; se precizează, într‑o primă notă de subsol, că aceste cifre „corespund vechilor salarii stabilite la articolul 66 din [fostul] statut” și că „sunt menționate cu titlu explicativ și nu au nici o valoare juridică”; cifrele cu caractere italice indică, în toate cazurile, o sumă mai mică decât cea indicată deasupra cu caractere aldine; – sub cifrele cu caractere italice, un al treilea rând care indică o cifră care este, în toate cazurile, subunitară; într‑o a doua notă de subsol, se precizează: „Al treilea rând referitor la treptele corespunzătoare fiecărui grad vechi reprezintă un coeficient egal cu raportul dintre valorile salariului de bază înainte și după 1 mai 2004”; în toate cazurile, cifra indicată pe rândul al treilea corespunde rezultatului împărțirii sumei indicate cu caractere italice imediat deasupra (al doilea rând) la suma indicată cu caractere aldine pe primul rând.
2

În cererea de acces, reclamanta a evocat intrarea în vigoare a Regulamentului (CE) nr. 1370/2007 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 octombrie 2007 privind serviciile publice de transport feroviar și rutier de călători și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 1191/69 și (CEE) nr. 1107/70 ale Consiliului (JO 2007, L 315, p. 1), precum și la loi française no 2009-1503, du 8 décembre 2009, relative à l’organisation et à la régulation des transports ferroviaires et portant diverses dispositions relatives aux transports [Legea franceză nr. 2009-1503 din 8 decembrie 2009 privind organizarea și reglementarea transporturilor feroviare și diverse dispoziții referitoare la transporturi] (JORF din 9 decembrie 2009, p. 21226). În plus, aceasta a explicat că are cunoștință de faptul că Comisia a transmis Republicii Franceze avizul său cu privire la validitatea contractului referitor la liniile de metrou până în anul 2039. În acest context, reclamanta a solicitat accesul la toate documentele existente în legătură cu problema respectivă, inclusiv la orice corespondență internă, și la toate documentele legate de această problemă schimbate sau nu cu Société nationale des chemins de fer français [Societatea Națională Franceză de Căi Ferate] (SNCF), Régie autonome des transports parisiens [Regia Autonomă de Transporturi din Paris] (RATP) sau cu reprezentanți sau responsabili ai guvernului francez, la avizele Comisiei, la procesele‑verbale de ședință sau la orice alt document de orice natură referitor la această problemă.
45

În ceea ce privește a doua serie de documente, din cuprinsul punctelor 34-37 din decizia atacată reiese că camera de recurs a ținut seama de documentul principal, și anume declarația pe proprie răspundere, efectuată sub forma unei „witness statement” (declarație de martor) la 12 ianuarie 2017, precum și de anexele 1 și 2 la aceasta, respectiv, pe de o parte, copiile coperților, precum și ale anumitor pagini din conținutul cataloagelor Guiding Essentials pentru anii 2010/11, 2011/12, 2012/13, 2013/14 și 2014/15 (anexa 1) și, pe de altă parte, o factură din 6 octombrie 2014 emisă de Guide Association Trading Services Ltd și adresată The Guide Association Scotland (anexa 2).
28

În primul rând, aceasta arată că ordinea juridică portugheză impune ca recuperările silite ale sumelor datorate în cadrul unor relații administrative să fie realizate prin intermediul procedurii de executare fiscală. În acest scop, creditorul public emite un certificat de creanță pe care îl transmite serviciului competent al administrației fiscale în vederea inițierii executării fiscale, în cadrul căreia titlul executoriu îl constituie certificatul de creanță în discuție, creditorul public care face sesizarea putând interveni în calitate de parte. Or, potrivit Republicii Portugheze, legislația portugheză și jurisprudența instanțelor superioare portugheze ar recunoaște în mod unanim că procedura de executare fiscală are o natură judiciară și este condusă de o instanță. Astfel, articolul 103 alineatul 1 din Legea fiscală generală ar prevedea în mod expres că „[p]rocedura de executare fiscală are natură judiciară”. Supremo Tribunal Administrativo (Curtea Administrativă Supremă, Portugalia) ar fi considerat, de asemenea, în hotărârea sa din 8 august 2012 pronunțată în cauza 0803/12, că „«procedura» de executare fiscală este în totalitate de natură judiciară”. De asemenea, Tribunal Constitucional (Curtea Constituțională, Portugalia) ar fi considerat în hotărârea sa 80/2003, pronunțată în cauza 151/02, că „legea [sa] fundamentală nu impune ca toate actele prin care se desfășoară procedura de executare fiscală să fie în mod obligatoriu realizate de instanță, deși jurisprudența fiscală și, în prezent și în mod clar, Legea fiscală generală (articolul 103 alineatul 1) […] atribuie o «natură judiciară» procedurii de executare fiscală”. În aceeași hotărâre, Tribunal Constitucional (Curtea Constituțională) ar fi concluzionat că „actul introductiv al executării fiscale […] corespunde simplei prezentări, în repartizarea fondurilor, a titlului executoriu corespunzător […], iar natura sa nu este diferită de cea a actului introductiv al acțiunii în executare din procedura civilă inițiată de creditor”. În plus, instanța administrativă și fiscală ar avea toate caracteristicile unui organ jurisdicțional în sensul articolului 267 TFUE: origine legală, caracter permanent, caracter obligatoriu al competenței, natura contradictorie a procedurii, aplicarea normelor de drept și independență. În susținerea tezei sale, Republica Portugheză invocă de asemenea Hotărârea din 12 iunie 2014, Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta (C‑377/13, EU:C:2014:1754), și Hotărârea din 17 septembrie 2014, Cruz & Companhia (C‑341/13, EU:C:2014:2230).
–

obligarea Parlamentului la repararea prejudiciului moral evaluat ex æquo et bono la 1000 de euro per persoană;
155

În plus, Comisia nu ar fi motivat afirmația potrivit căreia de protecția sporită ar fi beneficiat în orice caz reclamanta, ca urmare a reducerii riscului de poluare și a obligării sale să plătească compensații pentru eventuale daune aduse mediului. În plus, aceasta nu ar fi motivat în niciun fel concluzia la care a ajuns în considerentul (159) al deciziei atacate, potrivit căreia măsurile prevăzute de reclamantă în cadrul planului său de reabilitare nu ar fi garantat un nivel adecvat de protecție a mediului. În plus, acoperirea haldei de deșeuri de la Vilafruns ar fi redus valoarea economică a haldei menționate, întrucât niciun operator economic potențial interesat să o achiziționeze nu ar putea exploata sarea existentă în această haldă. Din tot ceea ce precedă ar rezulta că Comisia nu ar fi stabilit corespunzător cerințelor legale că prin măsura 4 i s‑a acordat reclamantei un avantaj economic.
48

În cadrul primului aspect, reclamanta susține că auditul în cadrul căruia a fost redactat documentul solicitat era finalizat atunci când aceasta a solicitat să aibă acces la el. În această privință, chiar titlul acestui document, și anume „Final audit report – IAS Audit on HR Management in the Education, Audiovisual and Cultural Executive Agency [Ares(2018)361356]”, precum și considerațiile prezentate în decizia atacată, potrivit cărora, „pe baza raportului final de audit, [EACEA] a acceptat să pună în aplicare recomandările propuse”, ar demonstra gradul de finalizare a auditului în cauză. Pe de altă parte, documentul intitulat „HR Annual Plan” (Planul anual al resurselor umane), elaborat chiar de EACEA, ar confirma aceste afirmații prin faptul că ar prevedea acțiuni corective care ar demonstra că etapa finală a exercițiului de audit ar fi fost atinsă. În plus, din acest ultim document ar rezulta că șapte dintre acțiunile propuse în documentul solicitat au fost realizate pe deplin, în timp ce ar fi rezonabil să presupunem că ultimele două acțiuni propuse în documentul solicitat ar fi fost realizate integral, întrucât acestea erau deja realizate în proporție de 70 % și, respectiv, de 80 % la întocmirea documentului intitulat „HR Annual Plan”. Reclamanta susține, în stadiul replicii, că au fost implementate complet 10 acțiuni majore pe baza recomandărilor din raportul de audit. În susținerea acestei argumentații, ea a elaborat o notă de sinteză în care analiza rata de execuție de către EACEA a măsurilor de implementare. Reclamanta susține însă în această privință că, întrucât excepția prevăzută de articolul 4 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1049/2001 poate fi invocată pentru a refuza accesul la un document numai în cazul în care divulgarea acestuia este de natură să compromită obiectivele urmărite de o activitate de audit, aceasta este inaplicabilă în speță, ca urmare a stadiului de finalizare a auditului în cauză. În orice caz, ar fi inacceptabil ca accesul la documentul solicitat să depindă de un eveniment aleatoriu, viitor și îndepărtat.
6

Încadrarea membrilor personalului într‑o anumită grupă de salarizare, simplă sau dublă, este determinată de tipul postului ocupat, astfel cum reiese dintr‑un document al BCE intitulat „Atribuirea de poziții în grupele de salarizare – Lista denumirilor generice ale posturilor” (Allocation of Positions to Bands – List of Generic Job Titles). Pentru același tip de post, avansarea nu este posibilă decât în cadrul grupei de salarizare astfel determinate, cu alte cuvinte de la o treaptă la o treaptă mai înaltă din aceeași grupă de salarizare. Schimbarea grupei de salarizare nu este posibilă decât în urma unei proceduri de recrutare propriu‑zise pentru un post diferit care face parte din această altă grupă de salarizare (promovare internă), cu excepția unei promovări cu titlu derogatoriu „ad personam” sau a unei reevaluări a postului ocupat.
269

De asemenea, chiar dacă contractele încheiate de reclamantă cu operatorul din Olbia nu menționau regiunea autonomă și făceau referire doar la o „participare financiară a subiectelor interesate de dezvoltarea turistică a insulei” („financial participation of the subjects interested in the toursim development of the Island”), reclamanta nu poate să susțină în mod rezonabil că credea că va încheia un contract cu un simplu operator privat.
44

A doua critică se întemeiază pe faptul că BCE și‑a depășit competențele prevăzute la articolul 4 alineatul (1) litera (f) și la articolul 16 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1024/2013. În primul rând, reclamanta susține că articolul 16 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1024/2013 a fost încălcat pentru motivul că BCE nu a stabilit în ce măsură acordurile, strategiile, procesele și mecanismele implementate de ea, precum și fondurile proprii și lichiditățile pe care le deținea nu asigurau o administrare sănătoasă și o acoperire corespunzătoare a riscurilor, BCE limitându‑se să întocmească lista cu considerații de natură generală și vagă. În al doilea rând, reclamanta susține că articolul 4 alineatul (1) litera (f) din Regulamentul nr. 1024/2013 prevede că BCE poate impune instituțiilor de credit cerințe specifice de suplimentare a fondurilor proprii numai în cazurile specifice puse la dispoziția autorităților competente în regulamentele în cauză și Directiva 2013/36. Or, nicio dispoziție nu ar permite autorităților competente să impună o majorare de capital prin intermediul unei deduceri forfetare aferente unor elemente extrabilanțiere. Astfel, deducerea integrală și permanentă a API nu este prevăzută de reglementarea aplicabilă. Deducerea fondurilor proprii nu este prevăzută decât la articolul 36 din Regulamentul nr. 575/2013. În al treilea rând și în orice caz, deducerea nu ar putea fi aplicată, în temeiul articolului 104 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2013/36 și al articolului 16 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1024/2013, decât în cazul unor active, iar nu în cazul unor elemente extrabilanțiere. Ghidul SREP ar prevedea posibilitatea de a impune o majorare de capital fie printr‑o cerință suplimentară de fonduri proprii, fie prin măsuri prevăzute la articolul 104 din Directiva 2013/36, și anume un tratament al activelor înscrise în bilanț.
99

În al doilea rând, pentru perioada cuprinsă între 1 martie 2017 și 19 aprilie 2018, numai 41 de cazuri privind cele douăsprezece unități eliminate de pe listele în litigiu și care aparțineau reclamantelor ar fi făcut obiectul unei alerte RASFF. Or, pe de o parte, în aceeași perioadă, unitățile în discuție ar fi fost la originea a 6766 de containere exportate în Uniune sub un regim de controale consolidate care implică inspecții sistematice ale loturilor care ajung la vama de import. Pe de altă parte, între 19 iunie 2017 (data la care autoritățile braziliene ar fi început să controleze totalitatea loturilor destinate exportului) și 19 aprilie 2018, nouă unități care aparțineau reclamantelor au făcut obiectul a zero până la două alerte RASFF, iar alte două unități au făcut obiectul a patru până la șase alerte RASFF. În plus, suspendarea de către autoritățile braziliene, în luna martie a anului 2018, a autorizării a două unități care aparțin reclamantelor nu și‑ar fi produs efectele decât începând cu luna aprilie a acestui an, astfel încât numărul minim de alerte RASFF în primele trei luni ale anului 2018 nu poate fi atribuit acestei suspendări. În schimb, Comisia nu pare să fi tras nicio concluzie din cele 140 de alerte RASFF care au fost emise între 1 martie 2017 și 19 aprilie 2018, care priveau unități care nu aparțineau reclamantelor și care nu au fost eliminate de pe listele în litigiu.
71

Articolul 84 alineatul (2) din Regulamentul de procedură prevede în plus că, atunci când elementele de drept și de fapt care justifică invocarea de motive noi sunt cunoscute după al doilea schimb de memorii, partea principală interesată invocă motivele noi imediat ce are cunoștință de aceste elemente. În plus, această dispoziție nu exclude nicidecum posibilitatea ca respectivele elemente să fi fost descoperite, precum în speță, cu ocazia unei măsuri de organizare a procedurii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 octombrie 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P și C‑254/99 P, EU:C:2002:582, punctul 370, și Hotărârea din 13 decembrie 2016, European Dynamics Luxembourg și Evropaïki Dynamiki/Comisia, T‑764/14, nepublicată, EU:T:2016:723, punctul 48).