CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

MELCHIOR WATHELET

prezentate la 19 ianuarie 2016 ( 1 )

Cauza C‑566/14 P

Jean‑Charles Marchiani

împotriva

Parlamentului European

„Recurs — Deputat în Parlamentul European — Indemnizații de asistență parlamentară — Recuperarea sumelor primite în mod necuvenit — Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012 — Regulamentul delegat (UE) nr. 1268/2012 — Prescripție — Termen rezonabil — Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) — Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372)”

1. Prin recursul formulat, domnul Marchiani solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 10 octombrie 2014, Marchiani/Parlamentul (T‑479/13, EU:T:2014:866, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care acesta a respins acțiunea sa prin care solicita anularea deciziei secretarului general al Parlamentului European din 4 iulie 2013 referitoare la recuperarea unei sume de 107694,72 euro (denumită în continuare „decizia în litigiu”) și a notei de debit aferente acesteia din 5 iulie 2013 (denumită în continuare „nota de debit”).

2. În cadrul celui de al patrulea motiv invocat în susținerea recursului, domnul Marchiani reproșează Tribunalului că a săvârșit mai multe erori de drept referitoare la prescrierea creanțelor vizate de decizia în litigiu. Recurentul nu a dat dovadă de o claritate deosebită în redactarea recursului său. Cu toate acestea, în cadrul celui de al patrulea motiv, poate fi identificat un al patrulea aspect care privește mai exact aprecierea principiului termenului rezonabil care s‑ar aplica atunci când nicio dispoziție a dreptului Uniunii nu a prevăzut termenul în care trebuie introdusă o cerere sau o acțiune.

3. Această problemă a fost examinată cu atenție de Curte în cadrul unei reexaminări [Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134)] ( 2 ). De asemenea, ea a fost analizată mai recent și într‑un cadru analog cu cel al prezentului recurs în Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), însă abordările urmate de Curte în aceste două hotărâri pot părea contradictorii.

4. Aceasta explică faptul că, în conformitate cu dorința Curții, prezentele concluzii se vor limita la analiza acestei probleme precise.

I – Cadrul juridic

A – Carta

5. Potrivit articolului 41 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), intitulat „Dreptul la bună administrare”, „[o]rice persoană are dreptul de a beneficia, în ce privește problemele sale, de un tratament imparțial, echitabil și într‑un termen rezonabil din partea instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii”.

B – Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012

6. Articolul 81 din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului ( 3 ), intitulat „Termen de prescripție”, prevede: „(1) Fără a aduce atingere dispozițiilor reglementărilor speciale și aplicării Deciziei 2007/436/CE, Euratom, creanțele [Uniunii] asupra terților și creanțele terților asupra Uniunii fac obiectul unui termen de prescripție de cinci ani. (2) Comisia este împuternicită să adopte acte delegate în conformitate cu articolul 210 în ceea ce privește stabilirea normelor detaliate privind termenul de prescripție.”

C – Regulamentul delegat (UE) nr. 1268/2012

7. Articolul 93 din Regulamentul delegat (UE) nr. 1268/2012 al Comisiei din 29 octombrie 2012 privind normele de aplicare a Regulamentului nr. 966/2012 ( 4 ) se intitulează „Norme în materie de termene de prescripție”.

8. Acesta precizează, la alineatul (1) primul paragraf, că „[t]ermenul de prescripție pentru creanțele deținute de Uniune în raport cu terți începe să curgă la expirarea scadenței comunicate debitorului în nota de debit, astfel cum se prevede la articolul 80 alineatul (3) litera (b)”.

II – Evocarea faptelor relevante conform hotărârii atacate

9. Domnul Marchiani a fost deputat în Parlamentul European în perioada cuprinsă între 20 iulie 1999 și 19 iunie 2004. Între anii 2001 și 2004, recurentul a recurs la serviciile de asistență parlamentară ale doamnei T. și ale domnului T. precum și, între anii 2002 și 2004, la cele ale doamnei B.

10. La 30 septembrie 2004, un judecător de instrucție de pe lângă tribunal de grande instance de Paris (Tribunalul de Mare Instanță Paris) (Franța) l‑a informat pe președintele Parlamentului că funcțiile exercitate între anii 2001 și 2004 de doamna T. și de domnul T. ar putea să nu aibă o legătură reală cu funcțiile de asistent parlamentar.

11. Prin decizia din 4 martie 2009, în urma unei proceduri contradictorii și după ce a consultat chestorii la 14 ianuarie 2009, secretarul general al Parlamentului (denumit în continuare „secretarul general”) a constatat că recurentului îi fusese plătită în mod necuvenit o sumă de 148160,27 euro în cadrul articolului 14 din reglementarea privind cheltuielile și indemnizațiile deputaților în Parlamentul European (denumită în continuare „reglementarea CID”) și a solicitat ordonatorului de credite al Parlamentului să ia măsurile necesare pentru recuperarea acestei sume.

12. În aceeași zi, ordonatorul de credite al Parlamentului a adresat recurentului o notă de debit prin care solicita rambursarea sumei de 148160,27 euro. După ce dosarul cu privire la neregulile în cauză i‑a fost transmis de secretarul general la 21 octombrie 2008, Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) a notificat la 14 august 2009 Parlamentului și recurentului deschiderea unei investigații.

13. După ce a investigat și după ce a audiat recurentul la 6 iulie 2011, OLAF a transmis Parlamentului la 14 octombrie 2011 o copie a raportului său final de investigație. În acest raport se concluzionează că recurentul a primit în mod necuvenit indemnizații pentru funcțiile exercitate de doamna T., de domnul T. și de doamna B. și se recomandă Parlamentului să efectueze demersurile necesare pentru recuperarea sumelor datorate. La 25 octombrie 2011, OLAF a notificat recurentului închiderea investigației.

14. La 28 mai 2013, pe baza raportului OLAF, secretarul general a informat recurentul, în temeiul articolului 27 alineatul (3) din reglementarea CID, cu privire la intenția sa de a proceda la recuperarea în întregime a sumelor plătite de Parlament în legătură cu pretinsele activități de asistent parlamentar ale doamnei T., ale domnului T. și ale doamnei B. și l‑a invitat să își prezinte observațiile în această privință.

15. La 25 iunie 2013, recurentul a fost ascultat de secretarul general în cadrul unei audieri. La 27 iunie 2013, recurentul a trimis secretarului general un proces‑verbal al audierii. Chestorii au fost consultați de secretarul general la 2 iulie 2013.

16. Prin decizia în litigiu, secretarul general a constatat că, deși decizia din 4 martie 2009 prevedea recuperarea unei sume de 148160,27 euro, o sumă suplimentară de 107694,72 euro fusese plătită în mod necuvenit recurentului și a solicitat ordonatorului de credite al Parlamentului să ia măsurile necesare pentru recuperarea acestei din urmă sume. În esență, secretarul general a considerat că recurentul nu furnizase elementele probante care să permită să se demonstreze că doamna T., domnul T. și doamna B. efectuaseră activități de asistent parlamentar în sensul articolului 14 din reglementarea CID. Constatându‑se că sumele plătite cu titlu de indemnizație parlamentară reprezentau un total de 255854,99 euro, din care o parte făcuse obiectul deciziei din 4 martie 2009, prin decizia în litigiu se concluzionează că o sumă suplimentară de 107694,72 euro nu este conformă cu reglementarea CID și trebuie recuperată.

17. La 5 iulie 2013, ordonatorul de credite al Parlamentului a emis nota de debit nr. 2013‑807 prin care se dispunea recuperarea sumei de 107694,72 euro înainte de 31 august 2013.

III – Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată

18. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 3 septembrie 2013, recurentul a introdus o acțiune prin care solicita, pe de o parte, anularea deciziei în litigiu în măsura în care prin aceasta secretarul general a dispus recuperarea de la el a unei sume de 107694,72 euro și, pe de altă parte, anularea notei de debit aferente acesteia.

19. În susținerea acțiunii formulate, recurentul a invocat cinci motive. Primul motiv era întemeiat pe încălcarea procedurii prevăzute prin Decizia Biroului Parlamentului din 19 mai 2008 și din 9 iulie 2008 privind normele de aplicare a Statutului deputaților în Parlamentul European ( 5 ), precum și a principiilor contradictorialității și respectării dreptului la apărare. Al doilea motiv era întemeiat pe o aplicare eronată a reglementării CID, al treilea, pe o eroare de apreciere a documentelor justificative, iar al patrulea, pe lipsa imparțialității secretarului general. În sfârșit, al cincilea motiv privea prescrierea sumelor a căror recuperare se solicita. Considerând că sumele în discuție erau prescrise, recurentul solicita de asemenea Tribunalului anularea notei de debit.

20. Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins pe fond, fără a se pronunța cu privire la argumentele Parlamentului referitoare la inadmisibilitatea acțiunii, concluziile recurentului prin care solicita anularea deciziei în litigiu și a notei de debit și a obligat recurentul la plata cheltuielilor de judecată.

IV – Al patrulea aspect al celui de al patrulea motiv și concluziile părților

21. Al patrulea motiv invocat în susținerea recursului formulat de domnul Marchiani se întemeiază, așadar, pe mai multe erori de drept pe care le‑ar fi săvârșit Tribunalul în cadrul aprecierii normelor referitoare la prescrierea creanțelor vizate de decizia în litigiu.

22. Al patrulea aspect al motivului respectiv privește mai precis principiul termenului rezonabil. Potrivit recurentului, având în vedere importanța mizei litigiului și complexitatea redusă a cauzei, Tribunalul ar fi trebuit să concluzioneze că în speță nu fusese respectat acest principiu.

23. Parlamentul solicită respingerea recursului ca inadmisibil și, în orice caz, ca nefondat. În ceea ce privește al patrulea aspect al celui de al patrulea motiv, Parlamentul consideră că principiul termenului rezonabil a fost examinat de Tribunal chiar dacă acesta nu fusese invocat de recurent. În consecință, Tribunalul nu ar fi trebuit să îl analizeze, iar aceasta cu atât mai mult cu cât principiul respectiv nu ar face parte dintre normele care pot fi invocate din oficiu de instanța Uniunii.

24. Cu titlu subsidiar, Parlamentul consideră, în sfârșit, în lumina Hotărârii Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), că abia la data raportului final al OLAF ar fi putut creanța sa să fie considerată certă, lichidă și exigibilă astfel cum ar impune articolul 78 alineatul (2) din Regulamentul nr. 966/2012 și articolul 81 litera (b) din Regulamentul delegat nr. 1268/2012. Prin urmare, la data deciziei în litigiu, termenul rezonabil de cinci ani stabilit de Curte în Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) nu s‑ar fi împlinit încă, astfel încât principiul nu ar fi fost încălcat de Parlament.

V – Analiză

A – Cu privire la admisibilitatea celui de al patrulea aspect al celui de al patrulea motiv

25. În hotărârea atacată, respectarea termenului rezonabil a fost analizată de Tribunal în termenii următori: „[p]resupunând, cu titlu suplimentar, că, prin argumentația sa, reclamantul urmărește să reproșeze Parlamentului că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul principiului termenului rezonabil” ( 6 ).

26. În consecință, critica dezvoltată de recurent în cadrul recursului său în privința termenului rezonabil ar trebui considerată inoperantă. Astfel, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții că criticile îndreptate împotriva motivelor neesențiale ale unei decizii a Tribunalului nu pot determina anularea acesteia și sunt, prin urmare, inoperante ( 7 ).

27. Cu toate acestea, nu se poate exclude că Tribunalul, în pofida anunțării unei examinări efectuate cu titlu suplimentar, a intenționat în realitate să examineze în mod exhaustiv critica întemeiată pe o acțiune tardivă a Parlamentului. În această ipoteză, o eventuală eroare de drept a Tribunalului în considerațiile consacrate principiului termenului rezonabil ar putea determina anularea hotărârii atacate.

28. Aceasta este de altfel abordarea pe care pare să o fi reținut Curtea în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Astfel, în hotărârea sa, Tribunalul examinase de asemenea critica referitoare la termenul rezonabil, „în măsura în care […] reclamantul înțeleg[ea] să reproșeze Parlamentului că nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul principiului termenului rezonabil” ( 8 ). Or, argumentele referitoare la aceste considerații ale Tribunalului, care erau dezvoltate în cadrul unui prim motiv al recursului formulat de domnul Nencini, nu au fost înlăturate de Curte.

29. Prin urmare, pornim de la principiul potrivit căruia Curtea nu va respinge ca inoperantă critica recurentului referitoare la interpretarea și la aplicarea principiului termenului rezonabil.

B – Observații introductive cu privire la calificarea termenului rezonabil și a bunei administrări

30. Recurentul invocă în susținerea recursului o „nerespectare a termenului rezonabil” ( 9 ). Înainte de a examina această critică, nu ne pare inutilă o trecere în revistă a calificării termenului respectiv în dreptul Uniunii.

1. Termenul rezonabil

31. A existat o anumită neclaritate în jurul recunoașterii termenului rezonabil în dreptul Uniunii. Este un principiu general de drept per se sau un element constitutiv al altor principii generale, precum buna administrare, principiul securității juridice, cel al încrederii legitime sau chiar dreptul la apărare, ori chiar un drept fundamental ( 10 )?

32. Incidența acestor probleme ne pare însă limitată. Astfel, nu se poate contesta că termenul rezonabil este legat intrinsec de principiul securității juridice ( 11 ) și de dreptul la bună administrare ( 12 ). Nu este mai puțin adevărat că el constituie și un principiu general de drept al Uniunii de sine stătător, recunoscut ca atare de Curte ( 13 ).

33. În această calitate, el face parte, prin urmare, din ordinea juridică a Uniunii, iar încălcarea sa constituie o încălcare a unei norme fundamentale de procedură sau cel puțin o încălcare a tratatelor sau „a oricărei norme de drept privind aplicarea acest[or]a” în sensul articolului 263 al doilea paragraf TFUE ( 14 ).

2. Buna administrare

34. În plus, cerința respectării acestui termen rezonabil este menționată în prezent în mod expres în două articole din cartă.

35. Mai întâi, articolul 41 din cartă, intitulat „Dreptul la bună administrare”, conferă oricărei persoane „dreptul de a beneficia, în ce privește problemele sale, de un tratament imparțial, echitabil și într‑un termen rezonabil din partea instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii” ( 15 ). În continuare, articolul 47 din cartă, consacrat „Dreptul[ui] la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil”, garantează oricărei persoane dreptul „la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege”.

36. Din punct de vedere formal, termenul rezonabil a fost integrat, așadar, în dreptul la bună administrare în dreptul Uniunii.

37. S‑a ridicat de asemenea problema sferei de aplicare și a calificării acestei „bune administrări”. Astfel, este vorba despre un termen generic, despre un principiu specific, despre un principiu general sau chiar despre un drept fundamental ( 16 )? Titlul și modul de redactare a articolului 41 din cartă pun însă capăt acestei incertitudini. Este vorba într‑adevăr despre un „drept[…] la bună administrare” ( 17 ), „drept [care] include în principal […] dreptul oricărei persoane de a fi ascultată înainte de luarea oricărei măsuri individuale care ar putea să îi aducă atingere[,] dreptul oricărei persoane de acces la dosarul propriu [sau chiar] obligația administrației de a‑și motiva deciziile” ( 18 ).

38. Această evoluție formală nu constituie de altfel decât consacrarea unui principiu general de drept recunoscut anterior de Curte. Astfel, conform Explicațiilor cu privire la Carta drepturilor fundamentale ( 19 ), articolul 41 menționat „se întemeiază pe existența Uniunii ca o comunitate de drept ale cărei caracteristici au fost dezvoltate în jurisprudența pertinentă, care a consacrat, în special, buna administrare ca principiu general de drept”. Or, potrivit articolului 52 alineatul (7) din cartă, „[i]nstanțele judecătorești ale Uniunii și ale statelor membre țin seama” de aceste explicații.

39. Fie că este un principiu general de drept sau un element al dreptului fundamental la bună administrare, dreptul de a beneficia, în ce privește problemele sale, de un tratament într‑un termen rezonabil din partea instituțiilor Uniunii poate fi invocat, așadar, fără echivoc, de cetățeanul Uniunii în favoarea sa.

C – Stabilirea termenului rezonabil în jurisprudența Curții

40. Aprecierea termenului rezonabil a făcut obiectul unei analize, pe care putem să o calificăm ca fiind de principiu, în Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). Astfel, în această cauză, Curtea a considerat că trebuia să se efectueze o reexaminare pentru a se stabili dacă interpretarea Tribunalului potrivit căreia Tribunalul Funcției Publice nu trebuia să ia în considerare împrejurările speciale ale speței în cadrul aprecierii caracterului rezonabil al termenului în care o acțiune în anulare trebuia introdusă de un agent al Băncii Europene de Investiții (BEI) împotriva unui act care emană de la aceasta era coerentă cu jurisprudența Curții ( 20 ).

41. Problema termenului de la data faptului generator al creanței în discuție în care o instituție a Uniunii trebuie să comunice o notă de debit a fost examinată în Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).

42. Prin urmare, este necesar să se sintetizeze aceste două hotărâri înainte de a se încerca să se deducă din ele o normă generală eventual aplicabilă în speță.

1. Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI

43. În Hotărârea Arango Jaramillo și alții/BEI (T‑234/11 P, EU:T:2012:311), Tribunalul validase interpretarea Tribunalului Funcției Publice potrivit căreia, în lipsa unei dispoziții de stabilire a termenelor de introducere a acțiunii aplicabile în litigiile dintre BEI și agenții săi, orice acțiune introdusă de un agent al BEI după expirarea unui termen de trei luni, prelungit pentru considerente de distanță, în mod invariabil, cu zece zile, trebuie considerată, în principiu, ca fiind introdusă într‑un termen nerezonabil ( 21 ).

44. Această interpretare fusese efectuată prin trimitere la articolul 91 alineatul (3) din Statutul funcționarilor Uniunii Europene ( 22 ), care limitează în mod expres la trei luni termenul în care un funcționar poate introduce o acțiune în anulare împotriva unui act care îl lezează. În consecință, potrivit Tribunalului, norma care decurge din această interpretare nu constituia decât o „aplicare specifică [a] principiului [termenului rezonabil]” ( 23 ) în cazul contenciosului dintre BEI și agenții săi, care„se întemeiază pe o prezumție generală conform căreia un termen de trei luni este suficient, în principiu, pentru a permite agenților BEI să evalueze legalitatea actelor acesteia din urmă care îi lezează și pentru a‑și pregăti, dacă este cazul, acțiunea [și care] nu impune instanței Uniunii care are obligația să o aplice să țină seama de împrejurările fiecărei cauze și în special să pună în balanță în mod concret interesele în joc” ( 24 ).

45. Tocmai aceste aprecieri au făcut obiectul reexaminării.

46. La finalul analizei sale, Curtea a apreciat că noțiunea „termen rezonabil” trebuie aplicată în mod uniform, indiferent de cadrul în care se ridică problema. Astfel, potrivit Curții, „deși, desigur, jurisprudența Curții […] se raportează la chestiunea caracterului rezonabil al duratei unei proceduri administrative atunci când nicio dispoziție a dreptului Uniunii nu prevede desfășurarea unei astfel de proceduri într‑un termen precis, este necesar totuși ca noțiunea «termen rezonabil» să se aplice în același mod în cazul în care privește o acțiune sau o cerere în legătură cu care nicio dispoziție din dreptul Uniunii nu a prevăzut termenul în care această acțiune sau această cerere trebuie introdusă” ( 25 ).

47. Or, potrivit jurisprudenței vizate de Curte, „atunci când durata procedurii nu este prevăzută de o dispoziție a dreptului Uniunii, caracterul «rezonabil» al termenului […] trebuie apreciat în funcție de totalitatea circumstanțelor proprii fiecărei cauze și în special de miza litigiului pentru persoana interesată, de complexitatea cauzei și de comportamentul părților în speță” ( 26 ). În consecință, decurge din această cerință de apreciere concretă că acest „caracter[…] rezonabil al unui termen nu poate fi stabilit prin trimiterea la o limită maximă precisă, determinată în mod abstract, ci trebuie apreciat în fiecare caz în parte, în funcție de împrejurările cauzei” ( 27 ).

48. În consecință, Curtea a văzut în interpretarea termenului de introducere a acțiunii agenților BEI împotriva actelor care îi lezează care fusese reținută de Tribunal o denaturare a noțiunii de termen rezonabil care aduce atingere coerenței dreptului Uniunii ( 28 ).

2. Hotărârea Nencini/ParlamentulC‑447/13 P

49. Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) nu poate fi ignorată. Astfel, domnul Nencini, fost deputat în Parlamentul European, introdusese la Tribunal o acțiune în anulare împotriva deciziei secretarului general prin care se urmărea recuperarea anumitor cheltuieli care îi fuseseră plătite fără a fi datorate în timpul mandatului său. Prin urmare, problema în litigiu prezentată în fața Curții în cadrul recursului era asemănătoare cu cea care ne preocupă în prezenta cauză, dat fiind că aceasta privea prescrierea unei creanțe deținute de Parlament față de un fost deputat și interferența termenului rezonabil în recuperarea acestei creanțe.

50. Din coroborarea normelor aplicabile rezultă mai întâi că termenul de prescripție pentru creanțele Uniunii față de terți începe să curgă de la data‑limită indicată în nota de debit ( 29 ).

51. Este vorba în acest caz despre termenul aplicabil recuperării datoriei. În schimb, termenul de la data faptului generator al creanței în cauză în care această notă de debit trebuie comunicată debitorului nu este nicidecum precizat ( 30 ).

52. Or, potrivit avocatului general Szpunar, există creanțe care sunt deja exigibile la momentul la care instituția creditoare adoptă actul care constată creanța. Pentru acest tip de creanțe, termenul de prescripție prevăzut de reglementarea aplicabilă pare, așadar, „insuficient ca instrument de protecție a intereselor debitorului care rezultă din principiul securității juridice, dat fiind faptul că acesta începe să curgă de la data aleasă de creditor, care nu are nicio legătură cu momentul în care creanța apare sau devine exigibilă” ( 31 ).

53. În fața acestei lacune ( 32 ), Curtea a amintit că „principiul securității juridice impune, în condițiile tăcerii textelor aplicabile, ca instituția în cauză să efectueze comunicarea [notei de debit] într‑un termen rezonabil. Astfel, în lipsa acesteia, ordonatorul de credite, căruia îi revine sarcina de a stabili în nota de debit termenul‑limită de plată care, chiar potrivit termenilor articolului [93 alineatul (1) din Regulamentul delegat nr. 1268/2012], constituie momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție, ar putea stabili în mod liber data de la care începe să curgă acest termen, fără legătură cu momentul în care a luat naștere creanța în cauză, ceea ce, în mod vădit, ar fi contrar principiului securității juridice, precum și finalității articolului [81 din Regulamentul nr. 966/2012]” ( 33 ).

54. Cu toate acestea, într‑o cauză în care avocatul general Szpunar aprecia că termenul rezonabil nu putea fi fixat prin referință la o limită maximă exactă, stabilită în mod abstract ( 34 ), Curtea a statuat că „termenul de comunicare a unei note de debit trebuie să fie prezumat nerezonabil atunci când comunicarea în cauză intervine după o perioadă de cinci ani de la data la care instituția a fost în mod normal în măsură să își invoce creanța” ( 35 ).

55. Cu excepția situației în care se demonstrează că, „în pofida eforturilor pe care [instituția] le‑a depus, întârzierea acțiunii este imputabilă comportamentului debitorului, în special manevrelor sale dilatorii sau relei‑credințe a acestuia […], trebuie, prin urmare, să se constate că instituția nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi reveneau în temeiul principiului termenului rezonabil” ( 36 ).

D – Criteriile unei aplicări uniforme a termenului rezonabil

1. Stabilirea generală și abstractă a criteriilor de evaluare a termenului rezonabil

56. În Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), Curtea a enunțat, așadar, o prezumție potrivit căreia, după cinci ani de la data la care instituția a fost în mod normal în măsură să își invoce creanța, termenul rezonabil este depășit.

57. Această evaluare a termenului rezonabil la o perioadă fixă de cinci ani ar putea fi eventual interpretată ca o aplicare concretă în cauză a caracterului rezonabil al respectivului termen‑limită.

58. O astfel de interpretare a hotărârii este însă dificil de conciliat cu modul său de redactare, cu structura sa și cu principiile recursului.

59. Astfel, subliniem mai întâi că Curtea se exprimă într‑un mod general și abstract la punctul 49 din această hotărâre, statuând că „termenul de comunicare a unei note de debit trebuie să fie prezumat nerezonabil atunci când comunicarea în cauză intervine după o perioadă de cinci ani de la data la care instituția a fost în mod normal în măsură să își invoce creanța”. În plus, în cuprinsul acestui punct, Curtea are în vedere în mod expres o „prezumție [care] poate fi răsturnată” numai în anumite condiții ( 37 ).

60. Existența unei norme de aplicare generală pare confirmată, în continuare, de termenii care introduc punctul următor. Astfel, expresia „în speță”, cu care debutează punctul 50 din Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), este considerată a anunța aplicarea în cauză a normei juridice sau a principiului care a fost evocat.

61. În sfârșit, analiza elementelor concrete ale litigiului nu ține, în principiu, de competența Curții atunci când aceasta se pronunță în cadrul unui recurs ( 38 ).

62. Singurul mod de interpretare a „limitei” de cinci ani enunțate în Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) în conformitate cu principiile confirmate în Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctele 28 și 29) ( 39 ) ar fi de a o considera un element care permite să se stabilească persoana căreia îi revine sarcina probei.

63. După perioada de cinci ani de la data la care instituția a fost în mod normal în măsură să își invoce creanța, ar reveni acesteia sarcina de a demonstra că, ținând seama de circumstanțele speței, termenul rezonabil nu a fost depășit. În această privință, manevrele dilatorii ale debitorului și reaua‑credință a acestuia, elemente care ar putea fi invocate de instituție, nu sunt decât exemple citate de Curte, astfel cum o dovedește adverbul „în special” care le precedă la punctul 49 din Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).

64. În schimb, în cazul în care această „limită pivot” nu a fost atinsă încă, ar reveni debitorului sarcina de a dovedi că termenul rezonabil a fost depășit în raport cu criteriile reținute în mod obișnuit de jurisprudență, și anume totalitatea circumstanțelor proprii cauzei, în special miza litigiului pentru debitor, complexitatea cauzei și comportamentul părților în speță.

65. Dimpotrivă, deși punctul 49 din Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) trebuie interpretat, credem noi, în sensul că reprezintă enunțarea unei norme generale și abstracte, o astfel de abordare ar oferi un rezultat analog celui la care Tribunalul ajunsese în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). Or, Curtea calificase acest rezultat drept „denaturare a noțiunii de termen rezonabil” ( 40 ).

66. Astfel cum aceasta a amintit cu ocazia respectivei Hotărâri Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134), noțiunea de termen rezonabil este „aplicabilă indiferent de materia în cauză” ( 41 ), iar aprecierea sa poate aduce atingere coerenței dreptului Uniunii ( 42 ).

67. Prin urmare, noțiunea de termen rezonabil trebuie aplicată în mod uniform, indiferent de cadrul în care se ridică problema, fie că este vorba despre situația în care nicio dispoziție a dreptului Uniunii nu prevede desfășurarea unei proceduri administrative într‑un termen precis, fie că este vorba despre o acțiune sau o cerere în legătură cu care nicio dispoziție din dreptul Uniunii nu a prevăzut termenul în care această acțiune sau această cerere trebuie introdusă ( 43 ).

68. În consecință, apreciem că trebuie să se considere că principiile de interpretare și de aplicare a termenului rezonabil sintetizate de Curte în Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) sunt stabilite și prioritare.

69. Astfel, deși Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) și Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) au fost pronunțate, ambele, de o cameră de cinci judecători, iar cea de a doua este ulterioară, prima dintre aceste două hotărâri reprezintă rezultatul unei proceduri de reexaminare. Or, natura și obiectivul acestei proceduri excepționale îi conferă în mod necesar o autoritate specială, întrucât eroarea de drept a Tribunalului constatată într‑o astfel de hotărâre poate constitui o atingere adusă unității sau coerenței dreptului Uniunii ( 44 ).

70. Aceasta înseamnă că, în speță, „caracterul rezonabil al unui termen nu poate fi stabilit prin trimiterea la o limită maximă precisă, determinată în mod abstract, ci trebuie apreciată în fiecare caz în parte, în funcție de împrejurările cauzei” ( 45 ). Aceasta presupune că „atunci când durata procedurii nu este prevăzută de o dispoziție a dreptului Uniunii, caracterul «rezonabil» al termenului […] trebuie apreciat în funcție de totalitatea circumstanțelor proprii fiecărei cauze și în special de miza litigiului pentru persoana interesată, de complexitatea cauzei și de comportamentul părților în speță” ( 46 ).

71. Desigur, această interpretare nu este cea care oferă cel mai mare grad de securitate juridică. Totuși, ea ne pare a fi „soluția de salvare” ( 47 ) cea mai conformă cu împărțirea competențelor care trebuie să prevaleze între legiuitorul Uniunii și instanțe. Astfel, stabilirea în mod precis și definitiv a duratei unui termen (ne)rezonabil s‑ar asemăna mai mult cu stabilirea unui termen de prescripție. Or, o asemenea competență pare să aparțină, în opinia noastră, doar legiuitorului ( 48 ).

2. Aprecierea termenului rezonabil în hotărârea atacată

72. Dacă examinăm hotărârea atacată, trebuie să constatăm că aceleași principii sunt amintite și aplicate de Tribunal în cadrul acesteia. Astfel, potrivit Tribunalului, „respectarea unui termen rezonabil este necesară în toate cazurile în care, în condițiile tăcerii textelor aplicabile, principiile securității juridice sau protecției încrederii legitime se opun ca instituțiile Uniunii să poată acționa fără limită de timp […], amintindu‑se că caracterul rezonabil al unui termen trebuie apreciat în funcție de circumstanțele proprii fiecărei cauze și în special de miza litigiului pentru persoana interesată, de complexitatea cauzei și de comportamentul părților în speță” ( 49 ).

73. Pe de altă parte, Tribunalul a constatat în mod întemeiat, la punctul 83 din hotărârea atacată, că nicio dispoziție nu precizează termenul în care trebuie comunicată o notă de debit, iar aceasta indiferent de data faptului generator al creanței în cauză.

74. În consecință, la punctul 84 din hotărârea atacată, Tribunalul a dedus, fără a săvârși o eroare de drept, din constatările respective că era necesar „să se verifice dacă în speță Parlamentul [își îndeplinise] obligațiile care îi reveneau în temeiul principiului termenului rezonabil”.

75. Această verificare constituie, nici mai mult, nici mai puțin, o analiză a faptelor și a probelor invocate de părți. Cu alte cuvinte, este vorba despre o apreciere de fapt.

76. Or, așa cum am amintit anterior și potrivit unei jurisprudențe constante, rezultă din articolul 256 TFUE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene că recursul se limitează la chestiunile de drept și că, în consecință, Tribunalul este singurul competent să constatate faptele și să le aprecieze, cu excepția cazului în care inexactitatea materială a constatărilor sale rezultă din înscrisurile de la dosar care i‑au fost prezentate. Aprecierea faptelor nu constituie, așadar, cu excepția cazului denaturării elementelor de probă care au fost prezentate în fața Tribunalului, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții ( 50 ).

77. O pretinsă denaturare a faptelor trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile aflate la dosar, fără a fi necesară o nouă apreciere a faptelor și a probelor ( 51 ).

78. Or, nu reiese din elementele prezentate Curții că în speță ar fi fost săvârșită o denaturare. O astfel de denaturare nu este de altfel nicidecum pretinsă, recurentul limitându‑se să invoce o încălcare a termenului rezonabil și să solicite o nouă examinare a unor elemente de apreciere precum implicațiile financiare ale litigiului și complexitatea cauzei ( 52 ).

79. Desigur, în cazul în care am fi fost competenți să ne pronunțăm cu privire la fapte, fără îndoială că nu am fi efectuat aceeași apreciere a caracterului rezonabil al termenului în discuție în prezenta cauză. Acestea fiind spuse, Tribunalul a putut totuși să constate fără a denatura faptele, astfel cum reieșeau acestea din dosarul care îi fusese prezentat, la punctul 86 din hotărârea atacată, că, „după ce a luat cunoștință de informațiile comunicate de un judecător de instrucție francez în septembrie 2004 și a procedat la numeroase schimburi cu reclamantul, Parlamentul a acționat cu diligența necesară și într‑un termen rezonabil, transmițând, în octombrie 2008, dosarul către OLAF și punând în aplicare procedura care a condus la decizia din 4 martie 2009”. Tot fără a denatura faptele, Tribunalul a putut recunoaște că, „în urma deschiderii investigației OLAF în august 2009 și a predării, la finalul unei proceduri de investigare, a raportului acestuia în octombrie 2011 […], Parlamentul a acționat de asemenea cu diligența necesară și într‑un termen rezonabil prin punerea în aplicare a procedurii care a condus la decizia atacată” ( 53 ).

80. În schimb, deși acest aspect nu a fost invocat de recurent în susținerea recursului, am adăuga, din dorința de exhaustivitate, că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat, la punctul 88 din hotărârea atacată, „că o încălcare a principiului termenului rezonabil nu poate atrage după sine anularea unui act afectat de aceasta decât dacă încălcarea respectivă a afectat exercitarea de către destinatar a dreptului la apărare”.

81. Astfel, impunând o afectare a dreptului la apărare al recurentului, Tribunalul „nu a ținut seama de consecințele care trebuie deduse din încălcarea principiului termenului rezonabil atunci când legiuitorul Uniunii a adoptat o dispoziție cu caracter general care impune instituțiilor Uniunii să acționeze într‑un anumit termen” ( 54 ), precum articolul 81 din Regulamentul nr. 966/2012.

82. Atunci când legiuitorul Uniunii s‑a exprimat în consecință, „[a]vând în vedere cerințele de securitate juridică și de protecție a încrederii legitime care susțin această voință a legiuitorului, nu are relevanță, în speță, jurisprudența amintită de Tribunal [...], potrivit căreia încălcarea principiului termenului rezonabil nu poate atrage după sine anularea actului atacat decât în cazul unei atingeri aduse, prin această încălcare, dreptului la apărare” ( 55 ).

83. Totuși, întrucât acest motiv al Tribunalului a fost enunțat în hotărârea atacată cu titlu suplimentar, cenzurarea lui nu poate conduce la anularea hotărârii menționate. Aceasta este situația cu atât mai mult cu cât, spre deosebire de cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), în speță Tribunalul a respins în mod întemeiat încălcarea principiului termenului rezonabil pe care ar trebui să se întemeieze în mod necesar constatarea respectivă.

VI – Concluzie

84. Având în vedere considerațiile care precedă, apreciem că al patrulea aspect al celui de al patrulea motiv de recurs invocat de recurent în susținerea recursului său este nefondat și că, în consecință, acesta nu poate conduce la anularea hotărârii atacate.

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) A se vedea de asemenea obiectul reexaminării astfel cum a fost definit în Decizia Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).

( 3 ) JO L 298, p. 1.

( 4 ) JO L 362, p. 1.

( 5 ) JO 2009, C 159, p. 1.

( 6 ) Punctul 81 din hotărârea atacată. Sublinierea noastră.

( 7 ) Pentru o aplicare recentă a principiului, a se vedea în special Hotărârile Franța/People's Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punctul 79), Țările de Jos/Comisia (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, punctul 51), precum și Wünsche Handelsgesellschaft International/Comisia (C‑7/14 P, EU:C:2015:205, punctul 72).

( 8 ) Hotărârea Nencini/Parlamentul (T‑431/10 și T‑560/10, EU:T:2013:290, punctul 43).

( 9 ) Punctul 92 din recurs.

( 10 ) În privința acestor calificări, a se vedea în special Mihaescu‑Evans, B.‑C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015. A se vedea de asemenea Schwarze, J., „Judicial Review of European Administrative Procedure”, Law and Contemporary Problems, vol. 68, nr. 1, p. 85-105. Acest autor include adoptarea unei decizii într‑un termen rezonabil în cadrul dreptului la apărare (p. 92), considerând totodată că acesta constituie un principiu general al dreptului Uniunii (p. 93). Totuși, în concluzia sa, acesta califică garanțiile procedurale ale procedurii administrative ca „drepturi fundamentale” (p. 105). Termenul rezonabil a fost calificat ca „drept fundamental” de către avocatul general Sharpston în Concluziile sale în cauza Gascogne Sack Deutschland/Comisia (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, punctul 135). Observăm însă că era vorba în acel caz despre dreptul la obținerea unei hotărâri într‑un termen rezonabil.

( 11 ) A se vedea în acest sens Tridimas, T., The General Principles of EU Law, ediția a doua, Oxford University Press, 2006, p. 412, Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C., și Türk, A. H., Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011, p. 196. Astfel cum corect a explicat avocatul general Szpunar în Concluziile sale în cauza Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022), aplicarea termenului rezonabil „trebuie să vizeze protejarea, de la caz la caz, a securității juridice a particularilor în relațiile lor cu Uniunea, atunci când nu există un termen legal” (punctul 98).

( 12 ) A se vedea articolul 41 din cartă și, mai jos, titlul 2, „Buna administrare”.

( 13 ) A se vedea Hotărârea Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P-C‑252/99 P și C‑254/99 P, EU:C:2002:582). La punctul 207 din această hotărâre, Curtea confirmă că „astfel cum s‑a amintit la punctul 179 din prezenta hotărâre, principiul general al dreptului comunitar de respectare a unui termen rezonabil se aplică în cadrul unei acțiuni în justiție”. Or, la punctul 179 din aceeași hotărâre, Curtea afirmă că „[p]rincipiul termenului rezonabil se impune, în domeniul concurenței, procedurilor administrative […]. În cazul unei acțiuni, acesta se impune și procedurii jurisdicționale în fața instanței comunitare” (sublinierea noastră). La punctul 38 din Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), Curtea arată că, în hotărârea care făcea obiectul recursului, „Tribunalul a amintit că obligația de respectare a unui termen rezonabil în desfășurarea procedurilor administrative constituie un principiu general de drept al Uniunii […] și că acest principiu este reluat, în calitate de componentă a dreptului la bună administrare, la articolul 41 alineatul (1) din [cartă]”. Aceste considerații ale Tribunalului nu au făcut obiectul cenzurii Curții.

( 14 ) A se vedea în acest sens Lenaerts, K., și Van Nuffel, P., European Union Law, ediția a treia, Sweet & Maxwell, 2011, nr. 22‑036.

( 15 ) Sublinierea noastră.

( 16 ) În privința acestor calificative și a sferei de aplicare a bunei administrări în dreptul Uniunii, a se vedea în special Azoulay, L., și Clément‑Wilz, L., „La bonne administration”, în Auby, J.‑B., și Dutheil de la Rochère, J. (cu colaborarea lui Chevalier, E.), Traité de droit administratif européen, ediția a doua, Bruylant, 2014, p. 671-697, în special p. 672, 674 și 679.

( 17 ) Conform titlului articolului 41 din cartă. Sublinierea noastră.

( 18 ) Articolul 41 alineatul (2) din cartă. Sublinierea noastră.

( 19 ) JO 2007, C 303, p. 17.

( 20 ) Decizia Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468, punctul 15). Reexaminarea era justificată și de efectul de decădere pe care interpretarea Tribunalului îl atașa depășirii unui termen care nu este prevăzut de dreptul primar sau derivat al Uniunii pentru introducerea unei acțiuni (punctul 16).

( 21 ) Punctul 27 din această hotărâre.

( 22 ) Statutul funcționarilor Uniunii Europene, instituit prin Regulamentul (CEE, Euratom, CECO) nr. 259/68 al Consiliului din 29 februarie 1968 privind Statutul funcționarilor Comunităților Europene și Regimul aplicabil celorlalți agenți ai acestor Comunități, precum și de instituire a unor măsuri speciale aplicabile temporar funcționarilor Comisiei (JO L 56, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 723/2004 al Consiliului din 22 martie 2004 (JO L 124, p. 1).

( 23 ) Hotărârea Arango Jaramillo și alții/BEI (T‑234/11 P, EU:T:2012:311, punctul 30).

( 24 ) Idem.

( 25 ) Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctul 33).

( 26 ) Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctul 28).

( 27 ) Ibidem (punctul 29).

( 28 ) Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctele 46 și 54, precum și dispozitivul hotărârii).

( 29 ) Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punctul 48). Dispozițiile în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) erau articolul 73a din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene (JO L 248, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 198), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1995/2006 al Consiliului din 13 decembrie 2006 (JO L 390, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 7, p. 137), și articolul 85b din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 2342/2002 al Comisiei din 23 decembrie 2002 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului nr. 1605/2002 (JO L 357, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 4, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 478/2007 al Comisiei din 23 aprilie 2007 (JO L 111, p. 3). Aceste dispoziții sunt totodată cele care erau aplicabile la data plății sumelor în discuție în prezenta cauză. Observăm că, la momentul adoptării deciziei în litigiu, dispozițiile relevante fuseseră înlocuite prin articolul 81 din Regulamentul nr. 966/2012 și prin articolul 93 alineatul (1) din Regulamentul delegat nr. 1268/2012. Aceste dispoziții noi sunt însă asemănătoare cu normele citate anterior. Astfel, atât unele, cât și celelalte prevăd pentru creanțele deținute de Uniune față de terți un termen de prescripție de cinci ani, care începe să curgă la expirarea scadenței comunicate debitorului într‑o notă de debit.

( 30 ) Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punctul 47).

( 31 ) Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punctul 68).

( 32 ) A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punctul 75).

( 33 ) Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punctul 48).

( 34 ) Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punctul 98).

( 35 ) Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punctul 49). Sublinierea noastră.

( 36 ) Idem.

( 37 ) Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punctul 49). Sublinierea noastră.

( 38 ) Potrivit unei jurisprudențe constante, rezultă din articolul 256 TFUE și din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene că recursul se limitează la chestiuni de drept și că, în consecință, Tribunalul este singurul competent să constatate faptele și să le aprecieze, cu excepția cazului în care inexactitatea materială a constatărilor sale rezultă din înscrisurile de la dosar care i‑au fost prezentate. Aprecierea faptelor nu constituie, așadar, cu excepția cazului denaturării elementelor de probă care au fost prezentate în fața Tribunalului, o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții. A se vedea în acest sens în special Hotărârile Wunenburger/Comisia (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punctul 66) și YKK și alții/Comisia (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, punctul 44).

( 39 ) A se vedea punctul 47 din prezentele concluzii.

( 40 ) Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctul 45).

( 41 ) Punctul 52 din această hotărâre.

( 42 ) Punctul 54 din această hotărâre.

( 43 ) Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctul 33).

( 44 ) Articolele 62 și 62b din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.

( 45 ) Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctul 29). Și doctrina pare să împărtășească această interpretare a termenului rezonabil. A se vedea în special Kansa, L., „Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights”, European Law Journal, 2004, vol. 10, nr. 3, p. 296-326, în special p. 314, Mihaescu‑Evans, B.‑C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015, Tridimas, T., The General Principles of EU Law, ediția a doua, Oxford University Press, 2006, p. 412, Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C., și Türk, A. H., Administrative Law and Policiy of the European Union, Oxford University Press, 2011, p. 196.

( 46 ) Hotărârea Reexaminare Arango Jaramillo și alții/BEI (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctul 28).

( 47 ) Expresia este preluată din Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punctul 96).

( 48 ) A se vedea în acest sens reflecțiile deosebit de pertinente dezvoltate în Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Nencini/Parlamentul în privința existenței unei lacune legislative (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, punctele 75-93). A se vedea de asemenea Hotărârea Imperial Chemical Industries/Comisia (48/69, EU:C:1972:70), în care Curtea a indicat în mod expres că, deși, desigur, un termen de prescripție trebuie stabilit în prealabil, „stabilirea acestui termen și a modalităților sale de aplicare ține de competența legiuitorului comunitar” (punctul 48). Din cunoștințele noastre, singura derogare, semnificativă, de la acest principiu s‑a aplicat în materia ajutoarelor de stat, în care Curtea a statuat că, în lipsa precizării termenului în reglementare, Comisia trebuia să se pronunțe cu privire la un proiect de ajutor care îi era notificat în termen de două luni (Hotărârea Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, punctul 4). Acest termen a fost integrat în continuare în mod formal în reglementarea aplicabilă.

( 49 ) Punctul 82 din hotărârea atacată.

( 50 ) A se vedea în acest sens în special Hotărârile Wunenburger/Comisia (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punctul 66) și YKK și alții/Comisia (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, punctul 44).

( 51 ) A se vedea în acest sens în special Hotărârile Wunenburger/Comisia (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punctul 67) și YKK și alții/Comisia (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, punctul 44).

( 52 ) Punctele 90 și 91 din recurs.

( 53 ) Idem.

( 54 ) Hotărârea Nencini/Parlamentul (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, punctul 51).

( 55 ) Ibidem (punctul 54).