CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

YVES BOT

prezentate la 8 decembrie 2011 ( 1 )

Cauza C-1/11

Interseroh Scrap and Metals Trading GmbH

împotriva

Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH (SAM)

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Verwaltungsgericht Mainz (Germania)]

„Protecția mediului — Transferuri de deșeuri — Regulamentul (CE) nr. 1013/2006 — Informații care trebuie să însoțească transferurile de deșeuri incluse în lista verde — Tratament confidențial — Domeniu de aplicare”

1. Prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare are ca obiect interpretarea Regulamentului (CE) nr. 1013/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2006 privind transferurile de deșeuri ( 2 ), astfel cum a fost modificat prin Directiva 2009/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009 ( 3 ).

2. Verwaltungsgericht Mainz (Germania) adresează Curții patru întrebări care au ca obiect, în esență, problema dacă obligația de informare prevăzută la articolul 18 alineatul (1) din regulament poate fi limitată de dreptul la protecția secretului comercial.

3. Prin urmare, prin prezenta cauză se solicită Curții să examineze domeniul de aplicare al trimiterii existente la articolul 18 alineatul (4) din regulament la dispozițiile care impun tratamentul confidențial al informației și să analizeze instituirea prin dreptul Uniunii a unui drept la protecția secretului comercial, înainte de a-l confrunta eventual cu cerințele de informare impuse de reglementarea privind mediul.

4. În prezentele concluzii vom arăta motivele pentru care considerăm, mai întâi, că dispozițiile la care face trimitere articolul 18 alineatul (4) din regulament nu se pot aplica în relațiile dintre participanții la realizarea transferului, apoi că articolul 18 alineatul (1) din acest regulament se opune unei reglementări a unui stat membru care limitează, pentru motive legate de dreptul la protecția secretului comercial, accesul destinatarului deșeurilor la informațiile referitoare la producătorul acestora, prevăzute la punctul 6 al documentului inclus în anexa VII la regulamentul menționat, și, în sfârșit, că dispozițiile menționate mai sus sunt conforme cu dreptul primar.

I — Cadrul juridic

A — Dreptul Uniunii

5. Adoptat în temeiul articolului 175 alineatul (1) CE, regulamentul are drept obiectiv furnizarea unui sistem armonizat de proceduri prin care circulația deșeurilor poate fi limitată în vederea asigurării protecției mediului.

6. Acesta abrogă și înlocuiește Regulamentul (CEE) nr. 259/93 al Consiliului din 1 februarie 1993 ( 4 ), care a abrogat Directiva 84/631/CEE a Consiliului din 6 decembrie 1984 ( 5 ).

7. Această nouă reglementare are ca obiect în special integrarea modificărilor listelor de deșeuri anexate la Convenția privind controlul transporturilor transfrontaliere de deșeuri periculoase și al eliminării acestora, semnată la Basel la 22 martie 1989 și aprobată în numele Comunității prin Decizia 93/98/CEE a Consiliului din 1 februarie 1993 ( 6 ), precum și a conținutului Deciziei C(2001) 107 final a Consiliului Organizației pentru Cooperare și Dezvoltare Economică (OCDE) privind revizuirea Deciziei C(92) 39 final privind controlul circulației transfrontaliere a deșeurilor destinate operațiunilor de recuperare.

8. În acest scop, regulamentul stabilește procedurile și sistemele de control aplicabile transferurilor de deșeuri, în funcție de criterii care se întemeiază, în esență, pe tipul de deșeuri transferate, statul de export și destinația deșeurilor, după cum este vorba despre eliminare sau despre recuperare.

9. Mai precis, în acest regulament deșeurile sunt repartizate în trei categorii în funcție de periculozitatea lor și, în consecință, de procedura de control care trebuie respectată în ceea ce le privește. Astfel, anexa III la regulament stabilește lista verde, care include deșeurile considerate a nu prezenta decât riscuri neglijabile pentru sănătatea oamenilor și pentru mediu în cursul transferului lor. Aceste deșeuri sunt în principiu supuse exclusiv unei proceduri de informare. Anexa IV la acest regulament, denumită „lista galbenă”, enumeră deșeurile care, întrucât prezintă un risc pentru sănătatea oamenilor și pentru mediu, fac obiectul unei proceduri, mai constrângătoare, de notificare prealabilă și acord preliminar scris. În sfârșit, anexa V la regulamentul menționat cuprinde o listă, nedenumită, a celor mai periculoase deșeuri, care fac obiectul unei interdicții la export.

10. Articolul 3 alineatul (2) din regulament prevede că transferurile în cadrul Uniunii Europene, care tranzitează sau nu tranzitează țări terțe, de deșeuri incluse în lista verde și destinate recuperării ( 7 ) intră sub incidența cerințelor generale de informare prevăzute la articolul 18 din regulamentul menționat.

11. Potrivit articolului 18 din regulament: „(1) Deșeurile menționate la articolul 3 alineatele (2) și (4) care urmează a fi transferate intră sub incidența următoarelor norme de procedură: (a) Pentru a supraveghea transferurile deșeurilor respective, persoana aflată sub jurisdicția țării de expediere și care organizează transferul se asigură că deșeurile sunt însoțite de documentul prevăzut la anexa VII. (b) Persoana care organizează transferul semnează documentul inclus la anexa VII înainte de efectuarea transferului, iar instalația de recuperare sau laboratorul și destinatarul semnează documentul respectiv atunci când primește deșeurile respective. […] (3) Pentru control, aplicare, planificare și în scopuri statistice, statele membre pot solicita, în conformitate cu legislația internă, informațiile menționate la alineatul (1) privind transferurile care fac obiectul prezentului articol. (4) Informațiile menționate la alineatul (1) sunt considerate confidențiale, în cazul în care legislația comunitară și legislația internă solicită acest lucru.”

12. Anexa VII la regulament, la care face trimitere articolul 18 din acesta, enumeră informațiile care trebuie să însoțească transferurile de deșeuri, prevăzând, printre altele, la punctul 6, că, în ceea ce privește producătorul deșeurilor (producătorul inițial, producătorul nou sau colectorul), trebuie să se indice numele, adresa, persoana de contact, numărul de telefon și de fax și adresa electronică a acestuia.

B — Dreptul național

13. Legea fundamentală a Republicii Federale Germania (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) impune tratamentul confidențial al informațiilor referitoare la secretele comerciale în temeiul dispozițiilor articolului 12, referitor la libertatea de a exercita o activitate profesională, și ale articolului 14, referitor la dreptul de proprietate. Potrivit jurisprudenței, sursele de aprovizionare ale unei întreprinderi constituie secrete comerciale care fac obiectul protecției drepturilor fundamentale.

14. Articolul 5 alineatul 1 din Legea din 19 iulie 2007 ( 8 ) privind punerea în aplicare a Regulamentului nr. 1013/2006 și a Convenției de la Basel din 22 martie 1989 privind controlul transporturilor transfrontaliere de deșeuri periculoase și al eliminării acestora ( 9 ) prevede că, în ceea ce privește transferurile care intră sub incidența articolului 18 din regulament, coroborat și cu articolul 37 alineatul (3), cu articolul 38 alineatul (1), cu articolul 40 alineatul (3), cu articolul 42 alineatul (1), cu articolul 44 alineatul (1), cu articolul 45, cu articolul 46 alineatul (1), cu articolul 47 sau cu articolul 48 din regulament, persoana care organizează transferul trebuie să completeze, în măsura posibilului, formularul prevăzut în anexa VII la regulament.

II — Acțiunea principală și întrebările preliminare

15. Părțile din acțiunea principală sunt Interseroh Scrap and Metal Trading GmbH (denumită în continuare „Interseroh”), specializată în comerțul cu deșeuri de oțel și de metal, pe de o parte, și pe Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH (SAM), pe de altă parte, însărcinată de landul Renania Palatinat cu supravegherea fluxurilor de deșeuri speciale.

16. Interseroh, în calitate de intermediar comercial, cumpără deșeuri incluse în lista verde de la un producător sau de la un colector, apoi le revinde unor oțelării, unor topitorii și unor uzine metalurgice, marfa fiind livrată direct destinatarului de către producător sau de către colector.

17. Această practică comercială se materializează în încheierea a două contracte distincte, unul între intermediarul comercial și producătorul deșeurilor, iar celălalt, între acest intermediar și destinatar.

18. În temeiul dispozițiilor articolului 18 alineatul (1) litera (a) din regulament, Interseroh este obligată să menționeze pe documentul prevăzut în anexa VII la regulamentul amintit diverse informații care să permită identificarea producătorului deșeurilor.

19. Interseroh apreciază că această obligație o determină să dezvăluie informații referitoare la sursele sale de aprovizionare, care țin de secretul comercial, ceea ce are drept consecință, în opinia acesteia, de a oferi clienților săi posibilitatea de a contracta direct cu producătorul, excluzând-o de pe piețele de recuperare a deșeurilor.

20. Acesta este motivul pentru care societatea menționată a decis să se desemneze chiar ea în calitate de producător sau de colector la punctul 6 al documentului prevăzut în anexa VII la regulament sau să nu completeze această rubrică, întrucât identitatea adevăratului producător sau colector reiese în orice caz, în opinia acesteia, din borderourile de livrare și de cântărire care trebuie să însoțească de asemenea transportul.

21. Verificată la 7 mai 2009 și obligată de SAM la plata unei amenzi, Interseroh a formulat la Verwaltungsgericht Mainz o cerere având ca obiect constatarea că, în calitate de intermediar comercial, nu este obligată față de clientul său să indice identitatea producătorului deșeurilor.

22. Verwaltungsgericht Mainz a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 18 alineatul (4) din [r]egulament […] se aplică și persoanelor care participă la operațiunea de transfer? 2) În cazul în care răspunsul este negativ: efectul articolului 18 alineatul (1) din regulamentul menționat este limitat prin aplicarea normelor de drept comunitar primar cu privire la protejarea secretelor comerciale? 3) Dacă răspunsul la prima întrebare este afirmativ: articolul 18 alineatul (4) din regulamentul menționat limitează, în vederea protejării secretelor comerciale, obligația care revine, potrivit articolului 18 alineatul (1) [din regulament], persoanelor care organizează transferul de a indica în documentul prevăzut în anexa VII [la acest regulament] producătorul sau colectorul deșeurilor inclusiv față de destinatarul deșeurilor? 4) Dacă răspunsul la a treia întrebare este unul afirmativ: gradul limitării depinde de luarea în considerare a diferitor interese (interesele comerciale vizate, pe de o parte, și protecția mediului, pe de altă parte)?”

III — Analiza noastră

A — Observații introductive

23. Înainte de a răspunde la întrebările adresate, apreciem utilă evidențierea informațiilor juridice furnizate de instanța de trimitere, precum și a naturii problemelor juridice cu privire la care aceasta solicită să fie lămurită.

1. Informațiile juridice furnizate de instanța de trimitere

24. Instanța națională arată că, deși tratamentul confidențial al informațiilor referitoare la producătorul sau la colectorul deșeurilor nu este impus de dispozițiile legislației germane care reglementează transferul de deșeuri, această confidențialitate este în schimb impusă de Legea fundamentală a Republicii Federale Germania, în temeiul dispozițiilor coroborate ale articolelor 12 și 14, întrucât se admite în general că sursele de aprovizionare ale unei întreprinderi constituie secrete comerciale care fac obiectul protecției drepturilor fundamentale. Considerăm că această prezentare a legii efectuată de instanța națională este o informație certă.

2. Obiectul și domeniul de aplicare al întrebărilor preliminare

25. Instanța de trimitere consideră că trebuie să se pornească de la principiul potrivit căruia articolul 18 alineatul (4) din regulament permite un tratament confidențial al informațiilor prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din acest regulament numai cu condiția ca acesta să fie solicitat atât de legislația Uniunii, cât și de legislația internă. Această analiză se întemeiază pe compararea articolului 18 alineatul (4), în versiunile în limbile engleză și franceză, cu articolul 21 din regulament, care face trimitere la „legislația internă sau comunitară”.

26. Considerându-se ca dat faptul că legislația germană impune tratamentul confidențial al informațiilor referitoare la sursele de aprovizionare, instanța de trimitere apreciază că trebuie să se analizeze dacă și legislația Uniunii impune un asemenea tratament confidențial.

27. În consecință, instanța de trimitere ridică problema întinderii protecției secretului comercial pe care o permite articolul 18 alineatul (4) din regulament și a conținutului și eventualei aplicări a normelor de drept primar, pentru soluționarea acțiunii principale.

28. Cu alte cuvinte, Verwaltungsgericht Mainz solicită să se stabilească dacă articolul 18 alineatul (4) din regulament cuprinde, ca atare, o limitare a obligației de a comunica destinatarului deșeurilor informațiile prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din acesta și dacă, în caz contrar, o astfel de limită decurge din dreptul primar și din principiile generale ale dreptului Uniunii.

29. Potrivit jurisprudenței constante a Curții, numai instanța de trimitere poate defini obiectul întrebărilor pe care intenționează să le adreseze. Astfel, numai instanțele naționale care sunt sesizate cu litigiul și care trebuie să își asume responsabilitatea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată au competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile fiecărei cauze, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții ( 10 ).

30. Considerăm că din decizia de trimitere reiese că, deși întrebările au în mod formal ca obiect interpretarea articolului 18 alineatele (1) și (4) din regulament întrucât Verwaltungsgericht Mainz ridică, prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, problema incidenței dreptului primar asupra întinderii obligației prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din acest regulament, acesta își exprimă în mod vădit îndoieli în ceea ce privește validitatea acestei dispoziții, astfel încât obiectul întrebării impune efectuarea unei aprecieri a validității.

31. Propunem Curții ca examinarea prezentei cauze să înceapă cu prima, a treia și a patra întrebare, toate trei raportându-se la interpretarea dispozițiilor articolului 18 alineatul (4) din regulament, pentru care sugerăm un singur răspuns. Vom aborda apoi a doua întrebare, care privește compatibilitatea articolului 18 alineatul (1) din acest regulament cu dreptul la protecția secretului comercial și care implică, așadar, în mod indirect o apreciere a validității. Examinarea întrebărilor în această ordine se justifică, în opinia noastră, prin faptul că aprecierea validității unui act implică în mod necesar o interpretare prealabilă.

B — Cu privire la prima, la a treia și la a patra întrebare preliminară

32. Prin intermediul primei, al celei de a treia și al celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la domeniul de aplicare al articolului 18 alineatul (4) din regulament, care prevede tratamentul confidențial al informațiilor menționate la alineatul (1) al acestui articol „în cazul în care legislația comunitară și legislația internă solicită acest lucru” ( 11 ).

33. Prin urmare, instanța de trimitere consideră articolul 18 alineatul (4) din regulament o dispoziție generatoare de obligații, al cărei domeniu de aplicare ar trebui precizat pentru a stabili dacă aceasta vizează numai terții sau vizează și persoanele care intervin în operațiunea de transfer al deșeurilor.

34. Conform aceleiași logici, guvernele belgian, austriac și portughez coroborează alineatul (4) cu alineatul (3) al aceluiași articol și consideră, în consecință, că reglementările la care face trimitere alineatul (4) menționat sunt numai cele care se aplică autorităților care solicită informații pentru controlul aplicării, pentru planificare și în scopuri statistice. Prin urmare, trimiterea la aceste reglementări nu ar putea avea ca obiect decât dispozițiile referitoare la tratamentul confidențial al informațiilor de către autoritățile competente în cauză ale statelor membre.

35. Dimpotrivă, Interseroh susține, întemeindu-se pe textul alineatului (4) al articolului 18 din regulament, pe poziția acestuia în cadrul articolului menționat, într-un alineat distinct, și pe finalitatea sa, care ar fi aceea de a garanta secretul comercial, că obligația de tratament confidențial al informațiilor se aplică și persoanelor care participă la operațiunea de transfer.

36. Comisia Europeană, adoptând o poziție intermediară, apreciază că obligația de confidențialitate se aplică nu numai autorităților competente în cauză ale statelor membre, ci și întreprinderilor care participă la transferul de deșeuri, dar exclusiv în relațiile acestora cu terții, aceste întreprinderi având posibilitatea de a defini prin contractul încheiat între ele efectele unei comunicări neautorizate de informații.

37. Înainte de a sugera elemente de răspuns, considerăm util să facem, cu titlu introductiv, două precizări cu privire la sensul care trebuie dat articolului 18 alineatul (4) din regulament.

38. Este important să observăm, în primul rând, că această dispoziție nu creează, în sine, nicio obligație de confidențialitate al cărei domeniu de aplicare ar trebui să fie analizat.

39. Deși cu un conținut puțin diferit, referindu-se numai la legislația națională, aceasta figura deja în Regulamentul nr. 259/93, al cărui articol 11 alineatul (2) prevedea că informația care însoțește transferurile de deșeuri trebuia să fie „confidențială, în concordanță cu reglementările de drept intern existente”.

40. Este necesar să se observe că nici articolul 18 alineatul (4) din regulament și nici articolul 11 alineatul (2) din Regulamentul nr. 259/93, pe care l-a înlocuit, nu creează, ca atare, o anumită obligație de confidențialitate, ci se limitează să facă trimitere, în ceea ce privește tratamentul confidențial al informațiilor colectate în temeiul alineatului (1), la aplicarea dispozițiilor dreptului Uniunii și a dispozițiilor naționale în vigoare în materie. Prin urmare, tratamentul confidențial al informației este privit ca o excepție condiționată de intervenția unei reglementări specifice.

41. În al doilea rând, nu considerăm că din folosirea conjuncției coordonatoare „și” trebuie să se deducă faptul că tratamentul confidențial trebuie să fie prevăzut în mod cumulativ de legislația Uniunii și de legislația națională.

42. Este adevărat că articolul 18 alineatul (4) din regulament poate fi comparat în mod util cu articolul 21 din acesta, referitor la accesul public la notificări, care prevede că autoritățile competente de expediere sau de destinație pot pune la dispoziția publicului, prin mijloace adecvate, precum internetul, informații privind notificările transferurilor pe care le-au aprobat, „atunci când informațiile respective nu sunt confidențiale în temeiul legislației interne sau [ ( 12 )] comunitare”. Prin urmare, cele două elemente sunt clar menționate în acest articol ca fiind alternative, prin folosirea conjuncției „sau”, în timp ce în articolul 18 alineatul (4) din regulament se utilizează conjuncția „și”.

43. Cu toate acestea, din punct de vedere lingvistic, conjuncția „și” poate să prezinte fie un sens cumulativ, fie un sens distributiv și trebuie analizată în contextul în care aceasta este utilizată ( 13 ). Articolul 19 alineatul (6) din Propunerea de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind transferurile de deșeuri ( 14 ) era redactat diferit, întrucât prevedea că informațiile menționate la alineatul (1) trebuiau să facă obiectul unui tratament confidențial „în conformitate cu legislația comunitară și cu legislația internă”. În raport cu finalitatea urmărită de articolul 18 alineatul (4) din regulament, apreciem că conjuncția „și” nu trebuie înțeleasă ca impunând o cerință dublă. Este suficient, în opinia noastră, ca legislația internă să impună tratamentul confidențial al informației, însă este necesar, bineînțeles, ca această legislație internă să fie conformă cu dreptul Uniunii și să intre deci în sfera trimiterii de la acest articol 18 alineatul (4).

44. Prin urmare, trebuie examinată mai precis întinderea rezervei prevăzute în acest articol cu privire la aplicarea legislației interne și celei a Uniunii.

45. Această examinare trebuie efectuată luând în considerare faptul că dreptul la confidențialitate nu este recunoscut ca un principiu, ci, dimpotrivă, enunțat ca o excepție, care trebuie să facă, așadar, obiectul unei interpretări stricte.

46. Regula de interpretare pe care o propunem a fi reținută este conformă cu jurisprudența Curții, care, în Hotărârea din 26 iunie 2003, Comisia/Franța ( 15 ), a apreciat că legea franceză era prea generală atunci când permitea să se opună un refuz pentru motivul că difuzarea unei informații ar aduce atingere „în general secretelor protejate de lege”. Această regulă obligă să se compare, în fiecare caz în parte, interesul public servit de dezvăluire cu interesul servit de refuz ( 16 ).

47. Problema domeniului de aplicare al articolului 18 alineatul (4) din regulament cuprinde două aspecte.

48. Primul aspect privește problema dacă dispozițiile la care face trimitere articolul 18 alineatul (4) din regulament sunt de natură să restrângă obligația de a menționa numele producătorului de deșeuri la punctul 6 al documentului prevăzut în anexa VII la acest regulament.

49. Al doilea aspect privește problema dacă, în cazul unui răspuns negativ la această primă întrebare, aceste dispoziții pot justifica necomunicarea informației referitoare la producător, menționată pe documentul prevăzut în anexa VII la regulament, destinatarului deșeurilor.

1. Cu privire la obligația intermediarului comercial de a completa punctul 6 al documentului prevăzut în anexa VII la regulament

50. Considerăm că putem afirma că din dispozițiile articolului 18 din regulament reiese în mod clar că alineatul (4) al acestui articol nu prevede nicio derogare de la obligația menționată la alineatul (1) al articolului menționat. Astfel, aceste două dispoziții nu au același obiect, întrucât una dintre ele impune o informare, iar cealaltă are drept obiect precizarea modalităților de tratament. Cu alte cuvinte, articolul 18 alineatul (4) din regulament nu se poate aplica decât dacă informațiile au fost menționate în prealabil pe documentul prevăzut în anexa VII la acest regulament, în conformitate cu prevederile alineatului (1) al acestui articol.

51. Această interpretare rezultă chiar din termenii articolului 18 alineatele (1) și (4) din regulament.

52. Aceasta corespunde de asemenea economiei generale a dispozitivului instituit de regulament, care exclude orice excepție de la obligația de informare cu privire la producătorul sau la colectorul deșeurilor atunci când persoana care organizează transferul este un intermediar comercial. Nota de subsol 3 din anexa VII la regulament precizează astfel în mod expres că, atunci când persoana care organizează transferul nu este producătorul sau colectorul, trebuie furnizate de asemenea informații cu privire la producător sau la colector. Această precizare ar fi lipsită de orice conținut dacă articolul 18 alineatul (4) din acest regulament ar trebui interpretat în sensul că permite intermediarului comercial să nu indice datele de identificare ale producătorului sau ale colectorului. Astfel, incluzând în mod expres modelul comercial pe care se întemeiază activitatea societății Interseroh, regulamentul nu permite nicio derogare în acest caz particular.

53. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem, prin urmare, să se deducă faptul că articolul 18 alineatul (4) din regulament nu permite nicio derogare de la obligația, prevăzută la articolul 18 alineatul (1) litera (a) din acest regulament, pentru persoana care organizează transferul de a se asigura ca deșeurile să fie însoțite de documentul prevăzut în anexa VII la regulamentul menționat.

54. În consecință, apreciem că un intermediar comercial, precum Interseroh în speță, nu poate fi scutit să indice la punctul 6 al acestui document numele și datele de identificare ale producătorului sau ale colectorului de deșeuri, printre altele sub pretextul că aceleași informații ar figura pe alte documente, precum borderourile de livrare sau de cântărire.

55. Prin urmare, rămâne să se stabilească dacă articolul 18 alineatul (4) din regulament permite aplicarea unor dispoziții care, fără a scuti persoana care organizează transferul de obligația de a completa punctul 6 al documentului menționat, ar limita, în special pentru motive întemeiate pe protecția secretului surselor de aprovizionare, comunicarea acestor informații destinatarului deșeurilor.

2. Cu privire la obligația de a comunica destinatarului deșeurilor identitatea producătorului sau a colectorului deșeurilor

56. Articolul 18 alineatul (4) din regulament nu pare a putea fi interpretat nici potrivit lecturii restrictive pe care o realizează guvernele belgian, austriac și portughez și nici potrivit abordării extensive pe care o propune Interseroh. Considerăm că trebuie să se rețină interpretarea intermediară sugerată de Comisie, pentru următoarele motive.

57. Este adevărat că această dispoziție pare să facă trimitere în principal la dispozițiile dreptului Uniunii sau la dispozițiile naționale care oferă statelor membre posibilitatea de a deroga de la principiul libertății de acces la informațiile despre mediu, consacrat de Directiva 2003/4/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 ( 17 ).

58. Această interpretare este coroborată de considerentul (23) al regulamentului, care precizează că statelor membre ar trebui să li se solicite să garanteze că, în conformitate cu Convenția privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în probleme de mediu, încheiată la 25 iunie 1998 și aprobată în numele Comunității Europene prin Decizia 2005/370/CE a Consiliului din 17 februarie 2005 ( 18 ), autoritățile competente în cauză pun la dispoziția publicului, prin mijloace corespunzătoare, informații privind notificările transferurilor, „atunci când informațiile respective nu sunt confidențiale în temeiul legislației interne sau comunitare”.

59. Directiva 2003/4, care are drept obiectiv tocmai asigurarea compatibilității dispozițiilor dreptului Uniunii cu această convenție, enunță, la articolul 4 alineatul (2) litera (d), că statele membre pot prevedea ca o cerere de informații despre mediu să fie respinsă în cazul în care dezvăluirea informațiilor respective ar afecta în mod negativ „confidențialitatea informațiilor comerciale sau industriale, în cazul în care legislația internă sau comunitară prevede o astfel de confidențialitate în vederea protejării intereselor economice legitime, inclusiv a interesului public privind păstrarea confidențialității statisticilor și a secretului fiscal”.

60. Comparând aceste dispoziții diferite, deducem, precum guvernele belgian, austriac și portughez, că articolul 18 alineatul (4) din regulament face trimitere la dispozițiile care derogă de la principiul dreptului de acces al publicului la informațiile despre mediu deținute de autoritățile publice.

61. Aceasta este de altfel, potrivit Raportului Comisiei din 12 aprilie 2011 ( 19 ) privind, printre altele, aplicarea articolului 18 și a anexei VII la regulament, accepțiunea care pare a fi admisă în mod obișnuit de autoritățile însărcinate de statele membre cu punerea în aplicare a regulamentului.

62. Apreciem însă că trimiterea realizată de acest articol are în mod necesar o întindere mai largă. Astfel, trebuie să se constate că alineatul (4) al articolului menționat are un conținut general și este autonom și distinct de alineatul (3) al aceluiași articol, consacrat comunicării informațiilor către autoritățile statelor membre. Această dublă considerație, care se întemeiază atât pe textul alineatului (4) al articolului 18 din regulament, cât și pe poziția acestuia în cadrul articolului menționat, pare de natură să excludă orice interpretare exagerat de restrictivă.

63. Prin urmare, considerăm că dispozițiile la care face trimitere articolul 18 alineatul (4) din regulament se pot aplica tuturor persoanelor care ar putea deține informațiile prevăzute la articolul 18 alineatul (1) din acesta, cu alte cuvinte, nu numai autorităților de expediere sau de destinație, ci și tuturor persoanelor fizice sau juridice care participă la transferul deșeurilor.

64. Cu toate acestea, în opinia noastră, articolul 18 alineatul (4) din regulament se aplică persoanelor care participă la transfer exclusiv în raporturile lor cu terții, iar nu în raporturile dintre ele, astfel încât această dispoziție nu poate permite unui intermediar să disimuleze informații destinatarului deșeurilor. Această poziție este susținută de două serii de considerații.

65. Prima se întemeiază pe economia generală a regulamentului, în care mai multe dispoziții par incompatibile cu posibilitatea intermediarului de a disimula destinatarului informațiile referitoare la identificarea producătorului.

66. Regulamentul prevede utilizarea unui document unic, al cărui conținut este stabilit în anexa VII la acesta, și nu cuprinde nicio dispoziție alternativă prin care să se permită recurgerea la două formulare distincte, unul destinat autorității de control, iar celălalt destinatarului ( 20 ), sau la un cod pe care numai autoritatea de control l-ar putea decripta. Dorim să precizăm cu privire la acest aspect că, spre deosebire de cele susținute de guvernul belgian, articolul 26 alineatul (3) din regulament, care se limitează să prevadă posibilitatea de a întocmi documentul din anexa VII la acesta în format electronic, cu condiția ca acesta să fie lizibil oricând pe durata transportului, nu ne pare nicidecum de natură să permită disimularea datelor referitoare la producătorul deșeurilor. Nu considerăm nici că misiunea Curții este de a se substitui legiuitorului Uniunii, prevăzând ea însăși mecanisme care să permită evitarea dezvăluirii identității producătorului deșeurilor destinatarului acestora.

67. Pe de altă parte, articolul 18 alineatul (1) litera (b) din regulament prevede că documentul inclus în anexa VII la acesta este semnat de instalația de recuperare sau de laborator și de destinatar la momentul primirii deșeurilor respective, în timp ce articolul 20 alineatul (2) din regulament precizează că informațiile furnizate în temeiul articolului 18 alineatul (1) din acesta sunt păstrate pentru o perioadă de cel puțin 3 ani de la data începerii transferului, în special de către destinatar și de către instalația care primește deșeurile. Fiind cel care semnează și păstrează documentul, destinatarul nu poate primi o versiune trunchiată a acestuia.

68. A doua serie de considerații privește efectul util al regulamentului.

69. În primul rând, regulamentul instituie pentru statele membre obligația de aplicare a măsurilor de control cu privire la transferurile de deșeuri și precizează că aceste măsuri includ controale inopinate care pot fi efectuate nu numai inițial, la producător, la deținător sau la notificator, în cursul transferului, ci și la destinație, la destinatar sau la instalație. Aceste controale includ, pe lângă controlul fizic al deșeurilor, și inspecția documentelor și confirmarea identității participanților.

70. Din aceste dispoziții rezultă că autoritățile statului de destinație trebuie să aibă posibilitatea să efectueze controalele la locul de sosire a deșeurilor. Eficiența acestor controale implică faptul ca aceste autorități să poată avea acces la destinatar la un document unic, ale cărui diferite rubrici de informații au fost completate integral.

71. În plus, este necesar să se arate că, în conformitate cu ansamblul reglementării despre mediu, regulamentul prevede o răspundere specială care revine producătorului deșeurilor, a cărui identificare pare, în consecință, esențială.

72. Articolul 49 alineatul (1) din regulament prevede că producătorul adoptă măsurile necesare pentru a se asigura că, pe toată durata transferului și în timpul recuperării și eliminării acestora, deșeurile pe care le transferă sunt gestionate fără a pune în pericol sănătatea oamenilor și într-un mod ecologic rațional. Prin urmare, răspunderea producătorului încetează numai în momentul finalizării acestor operațiuni.

73. Contrar celor susținute de Interseroh, răspunderea persoanei care organizează transferul deșeurilor nu exclude răspunderea producătorului. Dacă, în cazul unui transfer ilicit, răspunderea preluării revine în primul rând persoanei care organizează transferul ( 21 ), nu este mai puțin adevărat că regulamentul, care impută obligația de preluare și cheltuielile aferente acesteia potrivit unui mecanism în lanț, de la notificator până la autoritatea competentă de expediere, incluzând „alte persoane fizice sau juridice”, permite angajarea răspunderii producătorului în cazul imposibilității angajării răspunderii persoanei care organizează transferul ( 22 ). Răspunzând preocupării de a se asigura ca niciun deșeu să nu fie abandonat și de a dispune de un responsabil atunci când deținătorul actual al deșeurilor este insolvabil, legislația privind mediul nu exclude, așadar, în principiu, răspunderea producătorului inițial, nici chiar atunci când acesta nu mai este în posesia deșeurilor ( 23 ).

74. Atunci când se descoperă un transfer ilicit care nu se poate atribui destinatarului, iar răspunderea persoanei care a organizat transferul nu poate fi pusă în discuție, de exemplu, pentru că această persoană este insolvabilă sau a făcut obiectul dizolvării, autoritățile competente trebuie, așadar, să se poată adresa destinatarului sau instalației de recuperare pentru a li se comunica identitatea producătorului în vederea eventualei angajări a răspunderii acestuia și a obligării sale la plata cheltuielilor aferente restituirii deșeurilor.

75. Acestea sunt motivele pentru care trebuie să se rețină: — pe de o parte, că articolul 18 alineatul (4) din regulament trebuie interpretat în sensul că face trimitere doar la dispozițiile care impun tratamentul confidențial al informațiilor menționate la articolul 18 alineatul (1) din acest regulament în raport cu terții față de operațiunea de transfer de deșeuri și, — pe de altă parte, că articolul 18 alineatul (1) din regulament trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru care limitează, pentru motive legate de protecția secretului comercial, accesul destinatarului deșeurilor la informațiile referitoare la producătorul deșeurilor menționate la punctul 6 al documentului prevăzut în anexa VII la acest regulament.

C — Cu privire la a doua întrebare preliminară

76. Prin intermediul celei de a doua întrebări, referitoare la incidența dreptului primar, instanța de trimitere ridică în mod indirect problema dacă obligația prevăzută la articolul 18 alineatul (1) din regulament este compatibilă cu cerințele de protecție a secretului comercial, astfel cum decurg din acest drept și din principiile generale ale dreptului Uniunii.

77. În aceste condiții, este necesar să se verifice dacă respectarea drepturilor fundamentale se opune interpretării regulamentului prezentate la punctul 75 din prezentele concluzii.

78. Această problemă ne obligă să analizăm dacă secretul comercial beneficiază de o protecție în dreptul Uniunii și, dacă este cazul, care este nivelul acestei protecții.

79. Se poate răspunde că dreptul la protecția secretului comercial beneficiază de o consacrare de principiu în dreptul Uniunii.

80. Acest drept este înscris în Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care face din acesta o componentă a dreptului la o bună administrare. Potrivit articolului 41 alineatul (2) din cartă, dreptul la o bună administrare cuprinde, printre altele, „dreptul oricărei persoane de acces la dosarul propriu, cu respectarea intereselor legitime legate de confidențialitate și de secretul profesional și comercial”. De asemenea, dreptul menționat figurează la articolul 339 TFUE, care prevede că membrii instituțiilor Uniunii sunt obligați să nu divulge informațiile care, prin natura lor, constituie secret profesional „și, îndeosebi, informațiile referitoare la întreprinderi și la relațiile lor comerciale sau la elementele de preț de cost”.

81. În jurisprudența sa, Curtea s-a referit în mai multe rânduri la dreptul la protecția secretului comercial, pe care l-a recunoscut ca principiu general.

82. În Hotărârea din 24 iunie 1986, AKZO Chemie și AKZO Chemie UK/Comisia ( 24 ), deși a arătat că dispozițiile aplicabile în cauză au privit situații speciale, Curtea a reținut totuși că acestea erau expresia unui principiu general care se aplică pe parcursul desfășurării procedurii administrative ( 25 ). În Hotărârea din 19 mai 1994, SEP/Comisia ( 26 ), Curtea a reafirmat existența unui „principiu general al dreptului întreprinderilor la protecția secretelor comerciale ale acestora” ( 27 ).

83. Întrucât protecția secretului comercial a fost consacrată direct ca un principiu general, nu pare necesar să se analizeze dacă aceasta trebuie protejată ca o componentă a dreptului de proprietate sau a dreptului la libertatea de a exercita o activitate economică.

84. În orice caz, acest principiu nu apare ca fiind o prerogativă absolută, ci trebuie să fie luat în considerare din perspectiva funcției sale în societate. În consecință, pot fi impuse restricții, cu condiția ca acestea să fie justificate de motive imperative de interes general, să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia.

85. Astfel, în Hotărârea Varec, citată anterior, Curtea a comparat, de exemplu, dreptul operatorilor la protecția informațiilor confidențiale și a secretelor comerciale ale acestora cu dreptul de acces la informațiile referitoare la procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice ( 28 ).

86. Exercițiul de comparație care trebuie efectuat trebuie să țină seama, în opinia noastră, de faptul că, potrivit articolului 191 alineatul (2) TFUE, politica Uniunii în domeniul mediului urmărește un nivel ridicat de protecție. Această politică se bazează pe principiile precauției și acțiunii preventive, pe principiul remedierii, cu prioritate la sursă, a daunelor provocate mediului și pe principiul „poluatorul plătește”. În plus, potrivit articolului 11 TFUE, „[c]erințele de protecție a mediului trebuie integrate în definirea și punerea în aplicare a politicilor și acțiunilor Uniunii, în special pentru promovarea dezvoltării durabile”.

87. Elementele esențiale luate în considerare pentru punerea în balanță a protecției mediului și a dreptului la secretul comercial trebuie să constea, în opinia noastră, pe de o parte, în contribuția pe care informația în cauză o are la protecția mediului și, pe de altă parte, în gradul de gravitate a atingerii aduse secretului comercial care rezultă din dezvăluirea acestei informații.

88. Obligația intermediarului de a dezvălui identitatea producătorului răspunde obiectivului de interes general de protecției a mediului.

89. În general, astfel cum a subliniat Curtea în Hotărârea din 8 septembrie 2009, Comisia/Parlamentul European și Consiliul ( 29 ), regulamentul urmărește în principal, atât prin obiectivul, cât și prin conținutul său, protecția sănătății umane și a mediului împotriva efectelor potențial dăunătoare ale transferurilor transfrontaliere de deșeuri ( 30 ).

90. Dacă procedura de notificare prealabilă și acord preliminar scris prevăzută de regulamentul pentru deșeurile periculoase constituie instrumentul tipic al politicii de mediu ( 31 ), procedura de informare prevăzută pentru deșeurile incluse în lista verde răspunde deopotrivă acestui obiectiv. Astfel, Curtea a arătat că „faptul că regulamentul […] se aplică de asemenea deșeurilor nepericuloase și deșeurilor destinate recuperării nu îi poate conferi un caracter comercial și nu poate slăbi dimensiunea sa privind mediul, caracterul dăunător mediului fiind inerent naturii înseși a deșeurilor, oricare ar fi acestea [ ( 32 )]” ( 33 ).

91. Indiferent de gradul de periculozitate a acestora, deșeurile nu pot fi considerate o marfă obișnuită. Acestea circulă numai „în condiții de libertate supravegheată” ( 34 ), transferurile deșeurilor fiind în mod necesar limitate de cerințele imperative privind protecția mediului.

92. Considerăm că obligația de a indica datele de identificare pe documentul predat destinatarului deșeurilor este necesară pentru atingerea acestui obiectiv.

93. Această obligație constituie o dublă garanție, de eficiență pentru autoritățile de control și de securitate pentru destinatarii însărcinați cu recuperarea deșeurilor.

94. Astfel, eficiența controalelor deșeurilor în timpul transportului acestora sau la sosirea la locul de destinație presupune ca autoritățile din statul de tranzit sau din cel de destinație să dispună, prin consultarea documentului care însoțește deșeurile, de informații imediate privind identitatea producătorului, fără a fi obligate să se adreseze persoanei care organizează transferul și care, în temeiul articolul 18 alineatul (1) litera (a) din regulament, se află în statul de expediere. Astfel cum susține guvernul belgian, acest element de informare constituie un criteriu care permite aprecierea necesității de a efectua un control fizic, în mod vădit lent și cu costuri ridicate, întrucât impune imobilizarea mărfurilor. Necesitatea de a se adresa intermediarului pentru a cunoaște identitatea producătorului ar întârzia deci procedurile de control și ar prezenta, în consecință, inconveniente serioase pentru sectoarele de activitate – precum transportul maritim – care aplică principiul „just-in-time” și care lucrează cu termene scurte.

95. Este necesar să se sublinieze că, deși deșeurile incluse în lista verde sunt considerate ca prezentând pericole minime pentru mediu și pentru sănătatea oamenilor, obligația de informare prevăzută la articolul 18 alineatul (1) din regulament are drept scop prevenirea riscurilor de eludare a procedurii de notificare prealabilă și acord preliminar scris, prevăzută în cazul deșeurilor periculoase. În consecință, este necesar ca autoritățile din statele membre să poată exercita o supraveghere neîntreruptă cu privire la ruta deșeurilor, de la producere până la recuperarea finală a acestora, pentru a fi în măsură să se verifice dacă sunt într-adevăr incluse în lista verde sau, atunci când aceasta este situația, dacă nu au fost amestecate cu alte materii într-o măsură care afectează o recuperare realizată cu respectarea mediului.

96. În ceea ce privește siguranța tratării, guvernul austriac subliniază, în mod întemeiat, că, prin cunoașterea naturii și a compoziției deșeurilor, destinatarul și autoritățile de control se pot asigura că deșeurile vor putea fi tratate în mod ecologic rațional. Indicarea producătorului deșeurilor poate constitui, în sine, un indiciu esențial atunci când, de exemplu, se stabilește că producătorul produce în mod obișnuit deșeuri periculoase. În plus, dacă instalația de recuperare sau autoritățile de control ale statului de destinație consideră că nu au primit informații suficiente, i se vor putea solicita precizări suplimentare.

97. Prin urmare, cunoașterea identității producătorului constituie o informație necesară pentru destinatarul deșeurilor, care nu trebuie privat de această informație atunci când se apelează la un intermediar pentru organizarea transferului.

98. Considerăm că atingerea adusă dreptului la protecția datelor care fac obiectul secretului comercial care poate rezulta de aici este limitată.

99. Suntem de acord cu analiza Comisiei, care susține că, în relațiile dintre ei, participanții la operațiunea de transfer ar putea prevedea, cu anumite rezerve, clauze contractuale pentru a atenua inconvenientele care pot rezulta din utilizarea, de către destinatar, în alte scopuri decât cele prevăzute de regulament, a informațiilor referitoare la identitatea producătorului.

100. Pe de altă parte, se pune problema realității și a gravității prejudiciului care ar rezulta pentru intermediari din dezvăluirea identității producătorilor. Elementele de informare furnizate în cursul procedurii scrise și în cadrul ședinței nu permit o înțelegere precisă a acesteia.

101. Din aceste considerații rezultă că sistemul de informare instituit de regulament pentru deșeurile incluse în lista verde este proporțional.

102. Prin urmare, concluzionăm că examinarea celei de a doua întrebări nu a evidențiat niciun element de natură să aducă atingere validității articolului 18 alineatele (1) și (4) din regulament, astfel cum propunem să fie interpretat.

IV — Concluzie

103. Pentru motivele prezentate anterior, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de Verwaltungsgericht Mainz după cum urmează: „1) Articolul 18 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1013/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2006 privind transferurile de deșeuri, astfel cum a fost modificat prin Directiva 2009/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 aprilie 2009, trebuie interpretat în sensul că face trimitere numai la dispozițiile care impun tratamentul confidențial al informațiilor menționate la articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1013/2006, astfel cum a fost modificat prin Directiva 2009/31, în raport cu terții față de operațiunea de transfer de deșeuri. 2) Articolul 18 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1013/2006, astfel cum a fost modificat prin Directiva 2009/31, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări a unui stat membru prin care se limitează, pentru motive legate de protecția secretului comercial, accesul destinatarului deșeurilor la informațiile referitoare la producătorul deșeurilor menționate la punctul 6 al documentului prevăzut în anexa VII la acest regulament. 3) Examinarea celei de a doua întrebări nu a evidențiat niciun element de natură să afecteze validitatea articolului 18 alineatele (1) și (4) din Regulamentul nr. 1013/2006, astfel cum a fost modificat prin Directiva 2009/31.”

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) JO L 190, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 16, p. 172.

( 3 ) JO L 140, p. 114, denumit în continuare „regulamentul”.

( 4 ) Regulament privind supravegherea și controlul transporturilor de deșeuri în interiorul, la intrarea și ieșirea din Comunitatea Europeană (JO L 30, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 161).

( 5 ) Directiva privind supravegherea și controlul transporturilor transfrontaliere de deșeuri periculoase în Comunitate (JO L 326, p. 31).

( 6 ) JO L 39, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 7, p. 212.

( 7 ) Toate deșeurile destinate eliminării fac obiectul procedurii, mai constrângătoare, de notificare și acord preliminar scris, prevăzută în capitolul 1 din acest regulament.

( 8 ) —BGBl. 2007 I, p. 1462.

( 9 ) Gesetz zur Ausführung der Verordnung (EG) Nr. 1013/2006 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 14. Juni 2006 über die Verbringung von Abfällen und des Basler Übereinkommens vom 22. März 1989 über die Kontrolle der grenzüberschreitenden Verbringung gefährlicher Abfälle und ihrer Entsorgung.

( 10 ) A se vedea Hotărârea din 5 mai 2011, MSD Sharp & Dohme (C-316/09, Rep., p. I-3249, punctul 21 și jurisprudența citată).

( 11 ) În versiunea în limba franceză, verbul este la plural, în timp ce subiectul este la singular. În versiunea în limba engleză, expresia este următoarea: „where this is required by Community and national legislation”.

( 12 ) Sublinierea noastră.

( 13 ) A se vedea, pentru o apreciere de către Curte a sensului care trebuie dat utilizării conjuncției „sau”, Hotărârea din 12 iulie 2005, Comisia/Franța (C-304/02, Rec., p. I-6263, punctul 83).

( 14 ) Propunere prezentată de Comisie la 30 iunie 2003 [COM(2003) 379 final].

( 15 ) C-233/00, Rec., p. I-6625.

( 16 ) A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2010, Stichting Natuur en Milieu și alții (C-266/09, Rep., p. I-13119).

( 17 ) Directiva privind accesul publicului la informațiile despre mediu și de abrogare a Directivei 90/313/CEE a Consiliului (JO L 41, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 9, p. 200).

( 18 ) JO L 124, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 201.

( 19 ) Raport disponibil pe site-ul internet al Comisiei în limba engleză: „Assessment and guidance for the implemention of EU waste legislation in Member States”. La pagina 23 din acest raport se arată:

„In the majority of cases «confidentiality» pursuant to Article 18(4) is interpreted as compliant with data protection law requirements throughout data management by [Competent Authorities].

Ireland is the only Member State which interprets the legislation in a way that «persons who arrange the shipment» (box 1) may omit the information on consignee and recovery facility by referring to the exporter. Box 2 and 7 in this case will be filled with «Confidential - please refer to box 1».”

( 20 ) În raportul Comisiei menționat la nota de subsol 14, numai autoritatea slovenă a declarat că acceptă recurgerea la două formulare [„Slovenia declares that it can also accept if there are two Annex VII documents for the same shipment. In the first could be the data about the producer and in the second the data about recovery, so that you can get all required data” (p. 25)].

( 21 ) A se vedea articolul 24 alineatul (9) din regulament.

( 22 ) Articolul 24 alineatul (9) și articolul 25 alineatul (4) din regulament nu scutesc notificatorul de orice răspundere, acestea prevăzând numai că persoana care organizează transferul face obiectul acelorași obligații ca și notificatorul. Or, potrivit definiției ierarhizate prevăzute la articolul 2 punctul 15 litera (a) din acest regulament, notificatorul este mai întâi producătorul inițial [subpunctul (i)].

( 23 ) Articolul 24 alineatul (10) și articolul 25 alineatul (5) din regulament rețin în mod expres aplicarea dispozițiilor comunitare și de drept intern privind răspunderea. Or, articolul 15 alineatul (2) din Directiva 2008/98/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008 privind deșeurile și de abrogare a anumitor directive (JO L 312, p. 3) prevede că producătorul sau deținătorul inițial rămân răspunzători pentru realizarea operațiunilor de valorificare sau de eliminare completă, chiar dacă deșeurile sunt transferate către alte persoane în vederea efectuării unor operațiuni de tratare preliminară. Fără a aduce atingere regulamentului, această dispoziție permite, pe de altă parte, statelor membre să precizeze condițiile cu privire la responsabilitate și să decidă în ce situații producătorului inițial îi revine responsabilitatea pentru întregul lanț al procesului de tratare sau în ce situații responsabilitatea producătorului și a deținătorului se poate împărți sau delega între actorii din lanțul procesului de tratare.

( 24 ) 53/85, Rec., p. 1965.

( 25 ) Punctul 28.

( 26 ) C-36/92 P, Rec., p. I-1911.

( 27 ) Punctele 36 și 37. A se vedea de asemenea Hotărârea din 14 februarie 2008, Varec (C-450/06, Rep., p. I-581, punctul 49).

( 28 ) Punctele 51 și 52.

( 29 ) C-411/06, Rep., p. I-7585.

( 30 ) Punctul 62.

( 31 ) Punctul 59 și jurisprudența citată.

( 32 ) Sublinierea noastră.

( 33 ) Hotărârea Comisia/Parlamentul European și Consiliul, citată anterior (punctul 67 și jurisprudența citată).

( 34 ) A se vedea Gillardin, J., „Les déchets: des marchandises en liberté surveillée”, L’entreprise et la gestion des déchets, Bruylant, Bruxelles, 1993, p. 63.