ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Mindo este o societate italiană, în prezent aflată în lichidare judiciară, care are drept activitate principală prima procesare a tutunului brut. Inițial, aceasta era o întreprindere familială care a fost cumpărată în 1995 de o filială a Dimon Inc. În urma acestei achiziții, denumirea sa socială a devenit Dimon Italia Srl. La 30 septembrie 2004, părțile sale sociale au fost vândute către patru particulari care nu aveau nicio legătură cu grupul Dimon și denumirea sa socială a devenit Mindo. În luna mai 2005, Dimon Inc. a fuzionat cu Standard Commercial Corporation pentru a constitui o entitate nouă denumită Alliance One International Inc. (denumită în continuare „AOI”).
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Edwards și doamna Pallikaropoulos, pe de o parte, și Environment Agency, First Secretary of State, și Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs, pe de altă parte, cu privire la permisul de exploatare acordat de Environment Agency unei fabrici de ciment. Cererea are ca obiect conformitatea cu dreptul Uniunii a deciziei House of Lords de obligare a doamnei Pallikaropoulos, al cărei recurs a fost respins ca nefondat, la plata cheltuielilor de judecată ale părților adverse.
43

Astfel, în Hotărârea din 19 septembrie 2002, Aventis (C-433/00, Rec., p. I-7761), Curtea a statuat, desigur, că, în cazul în care un medicament făcuse obiectul a două AIP centralizate distincte pentru cutia de cinci unități și, respectiv, pentru cutia de zece unități, reglementarea Uniunii se opunea ca acest medicament să fie comercializat într-un ambalaj constituit din două cutii de cinci unități grupate și reetichetate, cunoscut în mod obișnuit sub denumirea „ambalare multiplă”. Împrejurările din prezenta cauză se diferențiază însă de cele în discuție în cauza în care s-a pronunțat hotărârea menționată, care privea activități de reambalare în vederea unui comerț paralel, și trebuie să se arate, asemenea guvernului portughez, în special că activitatea exercitată de o societate precum Apozyt se situează după introducerea pe piață a medicamentelor în discuție în litigiul principal. În particular, operațiunile de prelevare a substanțelor medicamentoase lichide conținute în fiolele originale și de transvazare a acestor prelevări, fără modificarea substanțelor respective, în seringi gata de utilizare corespund în realitate actelor care, fără intervenția acestei societăți, ar putea fi sau ar fi putut fi oricum efectuate, sub responsabilitatea lor, de către medicii care le-au prescris sau chiar de către farmaciștii înșiși în farmaciile lor ori în unitățile spitalicești.
10

Articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 178/2002 are următorul cuprins: „În cazul în care un operator din sectorul alimentar consideră sau are motive să creadă că un produs alimentar pe care l-a importat, produs, prelucrat, fabricat sau distribuit nu satisface cerințele privind siguranța produselor alimentare, el inițiază de îndată procedurile pentru retragerea produsului alimentar respectiv de pe piață în cazul în care produsul alimentar a ieșit de sub controlul imediat al respectivului operator inițial și informează despre aceasta autoritățile competente. În cazul în care produsul ar putea să fi ajuns la consumator, operatorul informează, în mod eficient și precis, consumatorii în legătură cu motivul retragerii acestuia și, dacă este necesar, retrage de la consumatori produsele care le-au fost deja furnizate, atunci când alte măsuri nu sunt suficiente pentru realizarea unui nivel ridicat de protecție a sănătății.”
13

Articolul 20 din regulament prevede: „(1) Un solicitant de azil este reprimit în conformitate cu articolul 4 alineatul (5) și articolul 16 alineatul (1) literele (c), (d) și (e) după cum urmează: [...] (b) statul membru solicitat să reprimească solicitantul este obligat să facă verificările necesare și să răspundă cererii, cât de curând posibil, și să nu depășească sub nicio formă termenul de o lună de la sesizare. Atunci când cererea se bazează pe date obținute din sistemul EURODAC, acest termen se reduce la două săptămâni; (c) atunci când statul membru solicitat nu comunică decizia sa în termenul de o lună sau de două săptămâni menționat la litera (b), se consideră că a acceptat să reprimească solicitantul de azil; [...]”
6

Articolul 22 din Directiva 92/12 are următorul cuprins: „(1) În situații corespunzătoare, produsele supuse accizelor care au fost puse în consum pot fi eligibile, la cererea unui comerciant în cursul activității sale, pentru rambursarea accizelor de către autoritățile fiscale din statul membru în care au fost puse în consum, dacă nu sunt destinate consumului în statul membru în cauză. Totuși, statele membre pot refuza cererea de rambursare dacă nu sunt îndeplinite criteriile de corectitudine stabilite de statele membre în cauză. (2) Pentru punerea în aplicare a alineatului (1), se aplică următoarele dispoziții: (a) înainte de expedierea mărfurilor, expeditorul trebuie să prezinte o cerere de rambursare la autoritățile competente din statul său membru și să facă dovada plății accizelor. Totuși, autoritățile competente nu pot refuza rambursarea numai pe motive de neprezentare a documentului întocmit de aceleași autorități care certifică efectuarea plății inițiale; (b) circulația mărfurilor menționate la litera (a) are loc în conformitate cu dispozițiile din titlul III; (c) expeditorul înaintează autorităților competente din statul său membru exemplarul retransmis al documentului menționat la litera (b), adnotat corespunzător de destinatar, care trebuie fie să fie însoțit de un document care certifică garantarea accizelor în statul membru în care are loc consumul, fie să conțină următoarele detalii: — adresa biroului în cauză al autorităților fiscale din statul membru de destinație; — data acceptării declarației de către biroul în cauză, împreună cu numărul de referință sau de înregistrare al declarației; (d) produsele supuse accizelor și puse în consum într-un stat membru și purtând astfel o marcă fiscală sau de identificare a statului membru în cauză pot fi eligibile pentru rambursarea accizelor datorate autorităților fiscale ale statelor membre care au emis mărcile fiscale sau de identificare, cu condiția ca autoritățile fiscale din statul membru care le-a emis să constate distrugerea mărcilor. (3) În cazurile menționate la articolul 7, statul membru de plecare este obligat să ramburseze accizele plătite numai dacă accizele au fost plătite în prealabil în statul membru de destinație în conformitate cu procedura stabilită la articolul 7 alineatul (5). Totuși, statele membre pot refuza această cerere de rambursare dacă nu îndeplinește criteriile de corectitudine stabilite de statele membre în cauză. [...] (5) Autoritățile fiscale din fiecare stat membru stabilesc procedurile și metodele de monitorizare care se aplică rambursării efectuate pe teritoriul lor. Statele membre se asigură că rambursarea accizelor nu depășește suma plătită efectiv.”
36

Or, în cauza principală, criteriile stabilite de Curte la punctul 37 din Hotărârea Franța/Comisia, citată anterior, nu sunt îndeplinite. Este cert că autoritățile naționale nu pot utiliza efectiv resursele care provin din cotizațiile în discuție în litigiul principal pentru susținerea anumitor întreprinderi. Organizația interprofesională este cea care decide cu privire la utilizarea acestor resurse, care sunt consacrate în întregime unor obiective stabilite de ea însăși. În plus, aceste resurse nu sunt în mod constant sub control public și nu sunt la dispoziția autorităților statale.
5

Procedura administrativă s-a finalizat prin adoptarea, la 29 noiembrie 2006, a deciziei în litigiu. Potrivit articolului 1 din această decizie, Eni, Versalis și celelalte întreprinderi destinatare ale deciziei în litigiu, și anume Bayer AG, The Dow Chemical Company, Dow Deutschland Inc., Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH, Dow Europe, Shell Petroleum NV, Shell Nederland BV, Shell Nederland Chemie BV, Unipetrol a.s., Kaučuk a.s., precum și Trade-Stomil sp. z o.o., au încălcat articolul 81 CE și articolul 53 SEE prin participarea la un acord unic și continuu în cadrul căruia au convenit să stabilească obiective de preț, să împartă clienții prin acorduri de neagresiune și să facă schimb de informații sensibile cu privire la prețuri, la concurenți și la clienți în sectoarele CB și CSB în perioada, în ceea ce privește Eni, 20 mai 1996-28 noiembrie 2002.
19

Cartea 5 din decretul flamand, intitulată „A locui în propria regiune”, prevede la articolul 5.2.1: „§ 1. Există o condiție specială pentru cesiunea terenurilor și a construcțiilor ridicate pe acestea în regiunile care îndeplinesc cele două condiții menționate mai jos: 1° au destinația de «potențiale zone rezidențiale» prevăzută de Decretul regal din 28 decembrie 1972 privind prezentarea și punerea în aplicare a proiectelor de planuri și a planurilor de sector și la data intrării în vigoare a prezentului decret; 2° la momentul semnării actului de cesiune sub semnătură privată, acestea sunt situate în comunele țintă care se află pe cea mai recentă listă publicată în Moniteur belge, prevăzută la articolul 5.1.1, în vederea aplicării acestei dispoziții actul sub semnătură privată fiind considerat semnat cu șase luni înainte de obținerea unei date certe, dacă între data semnării și data obținerii unei date certe s-au scurs mai mult de șase luni. Condiția particulară de cesiune presupune ca terenurile și construcțiile ridicate pe acestea să nu poată fi cedate decât unor persoane care au, pe baza avizului eliberat de o comisie provincială de evaluare, o legătură suficientă cu comuna. Prin «cesiuni» se înțelege: vânzarea, închirierea pentru o perioadă de peste nouă ani ori constituirea unui drept de emfiteoză sau de superficie. [...] Condiția particulară de cesiune expiră, definitiv și fără a putea fi reînnoită, la 20 de ani din momentul în care cesiunea inițială supusă condiției a dobândit dată certă. [...] § 2. Pentru aplicarea § 1 al doilea paragraf, o persoană are o legătură suficientă cu comuna dacă îndeplinește una sau mai multe dintre următoarele condiții: 1° a locuit neîntrerupt cel puțin șase ani în comună sau într-o comună învecinată, cu condiția ca această comună să fie de asemenea înscrisă pe lista prevăzută la articolul 5.1.1; 2° la data cesiunii, desfășoară activități în comună, cu condiția ca aceste activități să acopere în medie cel puțin jumătate din durata unei săptămâni de lucru; 3° a stabilit în comună o legătură profesională, familială, socială sau economică datorită unei împrejurări importante și de lungă durată. [...]”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Hogan și alți foști lucrători salariați ai Waterford Crystal Ltd (denumită în continuare „Waterford Crystal”), pe de o parte, și Minister for Social and Family Affairs, Ireland și Attorney General, pe de altă parte, cu privire la transpunerea Directivei 2008/94.
32

Rezultă din cuprinsul articolului 203 alineatele (1) și (2) din Codul vamal că sustragerea mărfurilor supuse taxelor la import de sub supravegherea vamală dă naștere, la momentul acestei sustrageri, unei datorii vamale la import. Respectiva sustragere de sub supravegherea vamală include orice acțiune sau orice omisiune care are drept rezultat, chiar dacă numai temporar, împiedicarea accesului autorității vamale competente la mărfuri aflate sub supraveghere vamală și a efectuării controalelor prevăzute la articolul 37 alineatul (1) din codul menționat (a se vedea Hotărârea United Antwerp Maritime Agencies și Seaport Terminals, citată anterior, punctul 28 și jurisprudența citată).
44

În această privință, este suficient să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să statueze asupra unei cereri de decizie preliminară adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i-au fost adresate (Hotărârea din 12 octombrie 2010, Rosenbladt, C-45/09, Rec., p. I-9391, punctul 33, și Hotărârea din 18 aprilie 2013, L, C-463/11, punctul 28).
3

Articolul 16 din Directiva fuziuni, intitulat „Participarea salariaților”, prevede: „(1) Fără a aduce atingere alineatului (2), societatea care rezultă din fuziunea transfrontalieră se supune normelor în vigoare privind participarea salariaților, în cazul în care acestea există, ale statului membru în care își are sediul social. (2) Cu toate acestea, normele în vigoare privind participarea salariaților, în cazul în care acestea există, ale statului membru în care societatea care rezultă în urma fuziunii transfrontaliere își are sediul social nu se aplică în cazul în care, în conformitate cu articolul 6, cel puțin una dintre societățile care fuzionează are, în perioada de șase luni care precedă publicarea proiectului de fuziune transfrontalieră, un număr mediu de salariați mai mare de cinci sute și funcționează pe baza unui sistem de participare a salariaților, în sensul articolului 2 litera (k) din Directiva [SE], sau în cazul în care legislația națională aplicabilă societății care rezultă în urma fuziunii transfrontaliere: (a) nu prevede cel puțin același nivel de participare a salariaților precum cel practicat de societățile respective care fuzionează, măsurat în funcție de proporția reprezentanților salariaților față de numărul membrilor organului administrativ sau de supraveghere sau ai comitetelor acestora sau ai grupului de conducere care gestionează unitățile de profit ale societății, sub rezerva existenței unei reprezentări a salariaților, sau (b) nu prevede, pentru salariații unităților societății care rezultă în urma fuziunii transfrontaliere, situate în alte state membre, același drept de a-și exercita drepturile de participare precum salariații din statul membru în care societatea care rezultă în urma fuziunii transfrontaliere își are sediul social. (3) În cazurile menționate la alineatul (2), participarea salariaților la societatea care rezultă în urma fuziunii transfrontaliere și implicarea lor în stabilirea acestor drepturi se reglementează de către statele membre, mutatis mutandis și sub rezerva alineatelor (4)-(7) de mai jos, în conformitate cu principiile și procedurile prevăzute la articolul 12 alineatele (2), (3) și (4) din Regulamentul (CE) nr. 2157/2001 și cu următoarele dispoziții ale Directivei [SE]: […] (h) anexă partea 3 litera (b). […] (5) Extinderea drepturilor de participare la salariații societății care rezultă în urma fuziunii transfrontaliere și care lucrează în alte state membre, prevăzută la alineatul (2) litera (b), nu implică nicio obligație pentru statele membre care optează să procedeze astfel de a lua în considerare salariații respectivi la calculul mărimii pragurilor forței de muncă care conferă drepturi de participare în temeiul dreptului intern. […]”
53

Or, articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1265/2001 include, ca „produse de bază” care beneficiază de restituire la producție, printre altele, zahărul utilizat pentru fabricarea unor produse din industria chimică enumerate în anexa I la acest regulament. Această anexă menționează în mod expres produsele clasificate în capitolele 29 și 38 din NC. În plus, din articolul 10 alineatul (1) litera (c) din acest regulament rezultă că cererea de restituire la producție trebuie să precizeze poziția tarifară și denumirea produsului chimic pentru fabricarea căruia este utilizat produsul de bază.
17

La 28 iunie 1994 a fost depusă la Kartellgericht o cerere de autorizare a SSK sub forma unei înțelegeri convenționale („Vereinbarungskartell”). Această cerere conținea o expunere a dispozițiilor esențiale ale convenției-cadru menționate și o analiză a situației conform dreptului Uniunii și al SEE. În cerere se explica faptul că SSK privea numai operațiunile de transport de mărfuri în regim de grupaj de pe teritoriul Austriei și că transportul între Austria și celelalte state membre ale SEE nu era afectat. În cerere se preciza în plus că, dată fiind cota foarte redusă din piața vizată, și anume mai puțin de 2 % din piața austriacă a transportului de mărfuri, nu era sesizabilă nicio restricționare a concurenței, că piața nu era închisă și că, mai mult, aceasta era deschisă prestatorilor străini. Paritätischer Ausschuss für Kartellangelegenheiten (Comitetul paritar pentru chestiuni legate de înțelegeri) a considerat că existența SSK nu era justificată din punct de vedere economic, ceea ce a condus la retragerea cererii de autorizare menționate.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între MA, BT și DA, trei copii minori resortisanți ai unei țări terțe, pe de o parte, și Secretary of State for the Home Department (denumit în continuare „Secretary of State”), pe de altă parte, cu privire la decizia Secretary of State de a nu examina cererile de azil ale acestora depuse în Regatul Unit și de a propune transferul lor către statul membru în care depuseseră prima oară o cerere de azil.
20

În ceea ce privește examinarea obiecțiilor formulate de Secretary of State, articolul 38 din Regulamentul de procedură al SIAC prevede: „(1) Atunci când Secretary of State prezintă o obiecție în temeiul articolului 36 alineatul (5) litera (b) sau al articolului 37, [SIAC] trebuie să decidă în sensul admiterii sau al respingerii obiecției în conformitate cu prezentul articol. (2) [SIAC] trebuie să fixeze o ședință pentru a permite Secretary of State și avocatului special să prezinte observații orale […] […] (5) Ședințele care au loc în temeiul prezentului articol se derulează în absența reclamantului și a reprezentantului său. (6) [SIAC] poate admite sau respinge obiecția formulată de Secretary of State. (7) [SIAC] trebuie să admită obiecția prezentată de Secretary of State în temeiul articolului 37 atunci când consideră că divulgarea elementelor în cauză ar fi contrară interesului general. (8) Atunci când [SIAC] admite obiecția prezentată de Secretary of State în temeiul articolului 37, aceasta trebuie: (a) să examineze dacă trebuie să dispună ca Secretary of State să notifice reclamantului un rezumat al elementelor confidențiale și (b) să aprobe orice rezumat de acest tip, pentru a se asigura că nu conține nicio informație și niciun alt element a cărui divulgare ar fi contrară interesului general. (9) Atunci când [SIAC] respinge obiecția prezentată de Secretary of State în temeiul articolului 37 sau dispune ca acesta să notifice reclamantului un rezumat al elementelor confidențiale, (a) Secretary of State nu este obligat să notifice aceste elemente sau acest rezumat, dar (b) dacă nu o face, [SIAC] are posibilitatea, în ședința în cursul căreia Secretary of State și avocatul special pot prezenta observații, (i) dacă apreciază că elementele sau alte date care trebuie rezumate ar putea contrazice argumentele invocate de Secretary of State sau ar fi favorabile reclamantului, să dispună ca Secretary of State să nu invoce aceste aspecte în cadrul argumentelor sale sau să facă concesii ori să adopte alte măsuri, în conformitate cu indicațiile [SIAC], sau (ii) în toate celelalte cazuri, să dispună ca Secretary of State să nu invoce elementele în cauză ori (dacă este cazul) celelalte date care trebuie rezumate în cadrul procedurii.”
2

Această cerere a fost prezentată în cadrul unei proceduri introduse în fața Oberlandesgericht Wien, statuând în calitate de Kartellgericht (instanță competentă în materie de concurență), având ca obiect o cerere prezentată de Verband Druck & Medientechnik (denumită în continuare „VDMT”), o asociere de întreprinderi, în vederea obținerii accesului la dosarul procedurii judiciare inițiate de Bundeswettbewerbsbehörde (autoritatea federală de concurență, denumită în continuare „BWB”) împotriva Donau Chemie AG, Donauchem GmbH, DC Druck-Chemie Süd GmbH & Co KG, Brenntag Austria Holding GmbH, Brenntag CEE GmbH, ASK Chemicals GmbH, fostă Ashland-Südchemie-Kernfest GmbH, și ASK Chemicals Austria GmbH, fostă Ashland Südchemie Hantos GmbH (denumite în continuare, împreună, „Donau Chemie și alții”), care s-a încheiat printr-o decizie definitivă a Oberlandesgericht Wien prin care acestea din urmă au fost condamnate la plata unei amenzi ca urmare a participării lor la o înțelegere contrară articolului 101 TFUE.
29

În plus, trebuie arătat că nicio dispoziție din cuprinsul directivei nu precizează căror tipuri de contracte li se aplică aceasta. Deși mai multe considerente ale directivei, cum ar fi al nouălea considerent, subliniază necesitatea de a proteja persoanele care achiziționează bunuri și servicii împotriva abuzului de putere din partea vânzătorului sau a furnizorului, al zecelea considerent al directivei are un conținut mai amplu, prevăzând că normele de drept uniforme în ceea ce privește clauzele abuzive trebuie să se aplice „tuturor contractelor” încheiate între vânzători sau furnizori și consumatori, astfel cum sunt definite la articolul 2 literele (b) și (c) din directivă.
9

Articolul 38 din Directiva 2006/73 prevede că un instrument financiar care nu este menționat la articolul 19 alineatul (6) prima liniuță din Directiva 2004/39 este considerat instrument noncomplex dacă, printre altele, nu intră sub incidența articolului 4 alineatul (1) punctul 18 litera (c) din această directivă, nici a vreunuia dintre punctele 4-10 din secțiunea C din anexa I la această din urmă directivă.
10

Articolul 2 din directiva menționată prevede printre altele că, în sensul acesteia: „[...] (b) «cerere» sau «cerere de azil» înseamnă cererea depusă de un resortisant al unei țări terțe sau de un apatrid care poate fi considerată o cerere de protecție internațională din partea unui stat membru în temeiul [Convenției privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951 [Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 (1954)], intrată în vigoare la 22 aprilie 1954]. Orice cerere de protecție internațională se prezumă a fi o cerere de azil, cu excepția cazului în care persoana respectivă solicită în mod explicit o altă formă de protecție care poate face obiectul unei cereri separate; (c) «solicitant» sau «solicitant de azil» înseamnă un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid care a depus o cerere de azil cu privire la care nu a fost adoptată încă o hotărâre finală; (d) «hotărâre finală» înseamnă o hotărâre de acordare sau nu a statutului de refugiat resortisantului unei țări terțe sau apatridului [...] și care nu mai este susceptibilă de a fi supusă niciunei căi de atac în cadrul capitolului V din prezenta directivă, indiferent dacă respectiva cale de atac are sau nu ca efect de a permite solicitanților să rămână pe teritoriul statelor membre în cauză până la soluționarea acesteia, sub rezerva anexei III la prezenta directivă; (e) «autoritate decizională» înseamnă orice organism cvasijudiciar sau administrativ dintr-un stat membru responsabil cu soluționarea cererilor de azil și având competența de a hotărî în primă instanță în astfel de cazuri, sub rezerva anexei I; [...] (k) «a rămâne în statul membru» înseamnă a rămâne pe teritoriul statului membru în care a fost depusă sau este examinată cererea de azil, inclusiv la frontieră sau în zonele de tranzit ale statelor membre.”