O decizie prin care Comisia constată, după expirarea Tratatului CECO, că o întreprindere a încălcat articolul 65 alineatul (1) CO și îi aplică o amendă se întemeiază pe articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat în ceea ce privește constatarea încălcării și pe articolul 23 alineatul (2) din același regulament în ceea ce privește aplicarea amenzii, iar nu pe articolul 65 CO. Pe de altă parte, o astfel de decizie poate face trimitere la articolul 65 alineatul (1) CO, altfel spus, la dispoziția de drept material adresată întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi care interzice anumite comportamente anticoncurențiale. Aceasta poate face referire și la aplicabilitatea articolului 65 alineatul (5) CO, în cadrul unei discuții referitoare la principiul lex mitior, pentru a se justifica aplicarea acestei dispoziții la calcularea cuantumului amenzii, iar nu a articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

Continuitatea ordinii juridice comunitare și a obiectivelor care îi guvernează funcționarea impun astfel ca, în calitate de succesoare a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului și în cadrul procedural care îi este propriu, Comunitatea Europeană să asigure, în privința situațiilor născute sub imperiul Tratatului CECO, respectarea drepturilor și a obligațiilor care se impuneau eo tempore atât statelor membre, cât și particularilor în temeiul Tratatului CECO și al normelor adoptate pentru aplicarea acestuia. Această cerință se impune cu atât mai mult cu cât denaturarea concurenței care rezultă din nerespectarea normelor în materie de înțelegeri între întreprinderi își poate extinde efectele în timp după expirarea Tratatului CECO, sub imperiul Tratatului CE.

În momentul când, după anularea în parte a unei decizii de sancționare a unei întreprinderi pentru încălcarea normelor comunitare de concurență pentru motivul că, deși Comisia are în mod excepțional dreptul să impute unei întreprinderi, ținând cont de declarația acesteia în acest scop, răspunderea pentru comportamentul imputat unei alte întreprinderi, Comisia nu respectă dreptul la apărare, întrucât nu a acordat acesteia posibilitatea de a-și prezenta observațiile cu privire la comportamentul menționat, instanța comunitară este solicitată, în cadrul unei noi acțiuni, să se pronunțe cu privire la legalitatea actului care înlocuiește decizia anulată în parte, aspectul de drept legat de validitatea declarației sus-menționate ca temei juridic pentru a imputa unei întreprinderi actele săvârșite de o altă întreprindere fusese deja examinat și soluționat definitiv de instanța comunitară și are, în consecință, autoritate de lucru judecat, în pofida faptului că noua acțiune are ca obiect un act diferit din punct de vedere formal de prima decizie.

În domeniul concurenței, principiul non bis in idem, principiu fundamental al dreptului comunitar, consacrat de altfel prin articolul 4 alineatul (1) din Protocolul nr. 7 al Convenției europene pentru apărarea drepturilor omului, interzice ca o întreprindere să fie sancționată sau urmărită din nou pentru un comportament anticoncurențial pentru care a fost sancționată sau cu privire la care a fost declarată ca nefiind răspunzătoare printr-o decizie anterioară care nu mai poate fi atacată. Aplicarea principiului non bis in idem este supusă unei triple condiții, de identitate a faptelor, de unitate de contravenient și de unitate a interesului legal protejat.

Atunci când instanța comunitară apreciază că, având în vedere declarația unei întreprinderi privind asumarea răspunderii pentru comportamentul ilicit al unei alte întreprinderi, Comisia are în mod excepțional dreptul să impute celei dintâi întreprinderi răspunderea pentru comportamentul ilicit al celei de a doua întreprinderi, iar ulterior, după ce subliniază existența unui viciu de procedură prin care se încalcă dreptul la apărare al primei întreprinderi, anulează decizia întrucât i se impută răspunderea pentru încălcarea săvârșită de a doua întreprindere, reduce în consecință amenda acesteia din cuantumul amenzii care i-a fost aplicată pe baza încălcării săvârșite de a doua întreprindere și stabilește amenda aplicată primei întreprinderi pentru propriul comportament anticoncurențial la un anumit cuantum, conform articolului 233 CE, Comisia are obligația de a remedia nelegalitatea constatată de instanța comunitară. Astfel, Comisia poate în mod întemeiat să adopte o decizie care are drept unic obiect, pe lângă remedierea viciului de procedură, să impute primei întreprinderi, în temeiul declarației sus-menționate, răspunderea pentru încălcarea normelor de concurență săvârșită de a doua întreprindere și să îi aplice, în consecință, o amendă. O astfel de decizie nu constituie în niciun caz o a doua sancțiune pentru comportamentul ilicit al primei întreprinderi sancționat deja în mod definitiv prin prima decizie.

În plus, asumarea răspunderii prin declarația amintită nu determină ca cele două încălcări săvârșite de întreprinderile în cauză să devină o singură încălcare. Pe de altă parte, vizând din nou și în mod exclusiv actele neconcurențiale săvârșite de a doua întreprindere, o astfel de decizie nu încalcă nici principiul non bis in idem. În sfârșit, principiul non bis in idem nu se opune în sine unei reluări a investigațiilor având ca obiect același comportament anticoncurențial în cazul în care o primă decizie a fost anulată pentru vicii de formă fără să se fi statuat pe fond asupra faptelor imputate, decizia de anulare neavând, așadar, valoare de „achitare” în sensul dat acestui termen în materie penală. Într-un astfel de caz, sancțiunile aplicate prin noua decizie nu se adaugă celor pronunțate prin decizia anulată, ci se substituie acestora.

(a se vedea punctele 141, 178, 179 și 183-190)