Cauza T‑217/06

Arkema France și alții

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență — Înțelegeri — Piața metacrilaților — Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE — Imputabilitatea comportamentului ilicit — Obligația de motivare — Principiul egalității de tratament — Principiul bunei administrări — Amenzi — Gravitatea încălcării — Impact real asupra pieței — Efectul descurajator al amenzii — Încălcări repetate — Principiul non bis in idem — Principiul proporționalității — Circumstanțe atenuante — Neaplicare efectivă a acordurilor — Atribuirea răspunderii pentru plată în cadrul unui grup de societăți — Competență de fond”

Sumarul hotărârii

1. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

2. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

3. Concurență — Normele Uniunii — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

4. Acte ale instituțiilor — Motivare — Obligație — Conținut — Decizie de aplicare a normelor de concurență — Decizie care privește mai mulți destinatari

[art. 81 CE, 82 CE și 253 CE]

5. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Gravitatea încălcării — Luarea în considerare a impactului real asupra pieței — Întindere

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

6. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

7. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator

[art. 81 CE și 82 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

8. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Puterea de apreciere a Comisiei — Control jurisdicțional — Competență de fond a instanței Uniunii

[art. 81 alin. (1) CE și art. 229 CE; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 48; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 31]

9. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Caracter descurajator

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23; Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 1 A]

10. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Cifra de afaceri a întreprinderii care a săvârșit încălcarea

(Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului)

11. Concurență — Procedură administrativă — Decizie a Comisiei de constatare a unei încălcări adoptată ulterior altor decizii de condamnare care au luat în calcul încălcarea repetată — Încălcarea principiului ne bis in idem — Inexistență

(Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 50; art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului)

12. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Circumstanțe atenuante — Comportament diferit de cel convenit în cadrul înțelegerii

[art. 81 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3 a doua liniuță]

13. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Cifra de afaceri luată în considerare — Limită stabilită la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 — Norme de aplicare

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

1. Comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere, mai ales, legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc aceste două entități juridice. Într‑adevăr, aceasta este situația deoarece, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, ceea ce permite Comisiei să adreseze o decizie prin care să aplice amenzi societății‑mamă, fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării.

În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul social al filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale. În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital social al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere că societatea‑mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață.

Aplicarea acestei prezumții nu este condiționată de existența unor indicii suplimentare.

În cazul unei societăți‑mamă care deține cvasitotalitatea capitalului filialei sale, această societate‑mamă se află, în principiu, într‑o situație analogă celei a unui proprietar exclusiv, în ceea ce privește puterea sa de a exercita o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale, având în vedere legăturile economice, organizatorice și juridice pe care le are cu filiala menționată. În consecință, Comisia are dreptul de a aplica acestei situații același regim probatoriu, și anume recurgerea la prezumția că societatea‑mamă menționată utilizează în mod efectiv puterea sa de a exercita o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale.

(a se vedea punctele 43-46, 50 și 53)

2. Atunci când aplică prezumția de exercitare a unei influențe determinante pentru a imputa unei societăți‑mamă un comportament al unei filiale a acesteia care este contrar dreptului concurenței, Comisia este în măsură să considere că societatea mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale.

Pentru a răsturna prezumția menționată, societății în cauză îi revine obligația de a aduce „elemente de probă suficiente” de natură să demonstreze că filiala se comportă în mod autonom pe piață. În ceea ce privește Comisia, acesteia îi revine obligația de a examina aceste elemente de probă, iar nu de a aduce probe pentru a dovedi exercitarea unei astfel de influențe. Pe de altă parte, dacă ar fi suficient ca partea interesată să conteste prezumția respectivă prin simple afirmații nesusținute, prezumția ar fi lipsită de orice utilitate.

(a se vedea punctele 101 și 110)

3. Împrejurarea că o societate este un holding nu poate fi suficientă pentru a exclude că o societate‑mamă a exercitat o influență determinantă asupra filialelor sale, în special prin coordonarea investițiilor financiare în cadrul grupului. Astfel, în contextul unui grup de societăți, ca în speța de față, un holding este o societate destinată să regrupeze participații în diverse societăți și al cărei rol este să asigure o conducere unitară.

Împărțirea unui grup de societăți în ramuri, care, în plus, face abstracție de legăturile la nivelul capitalului dintre societățile grupului, reprezintă un puternic indiciu că societatea‑mamă conducătoare a grupului are rolul să asigure coordonarea activităților acestor ramuri. O astfel de funcție a societății‑mamă este de natură să excludă autonomia comportamentului pe piață al filialei.

Împrejurarea că o societate‑mamă trebuie să autorizeze investițiile mari ale filialei sale constituie un indiciu că aceasta din urmă se comportă pe piață ținând seama de interesele societății‑mamă.

(a se vedea punctele 107, 113 și 114)

4. Motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente, să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul destinatarilor sau al altor persoane vizate în mod direct și individual de acest act de a primi explicații. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă.

Atunci când o decizie de aplicare a articolului 81 CE privește o pluralitate de destinatari și ridică problema imputabilității încălcării, aceasta trebuie să cuprindă o motivare suficientă în raport cu fiecare dintre destinatarii săi, în special cu aceia dintre destinatari care, potrivit deciziei respective, trebuie să poarte răspunderea pentru această încălcare. Astfel, pentru a fi suficient motivată în privința societăților‑mamă ale întreprinderilor urmărite pentru încălcarea dreptului concurenței, decizia Comisiei trebuie să conțină printre altele o expunere detaliată a motivelor de natură să justifice imputabilitatea, în sarcina acestor societăți, a încălcării. Pe de altă parte, în măsura în care această imputare influențează situația întreprinderilor menționate, acestea au contestat imputarea respectivă în cursul procedurii administrative și au, așadar, un interes să conteste sub acest aspect decizia atacată, ele trebuie să fie în măsură, ca și societățile‑mamă ale acestora, să cunoască justificarea poziției Comisiei. Rezultă că, atunci când Comisia întemeiază imputarea încălcării pe prezumția de exercitare a unei influențe determinante și societățile au invocat, în cadrul procedurii administrative, elemente menite să răstoarne această prezumție, decizia menționată trebuie să conțină o expunere suficientă a motivelor de natură să justifice poziția potrivit căreia aceste elemente nu permiteau răsturnarea prezumției respective.

Cu toate acestea, deși, în temeiul articolului 253 CE, Comisia este obligată să își motiveze deciziile prin menționarea elementelor de fapt și de drept de care depinde justificarea legală a măsurii și considerațiile care au determinat‑o să adopte decizia respectivă, nu este obligatoriu ca aceasta să ia în discuție toate aspectele de fapt și de drept care au fost ridicate în cursul procedurii administrative de către partea interesată. Astfel, deși Comisia trebuie să arate în decizia sa motivele pentru care consideră că elementele invocate sunt insuficiente pentru a răsturna prezumția de exercitare a unei influențe determinante, nu rezultă că aceasta este obligată, în fiecare caz în parte, să ia în discuție în mod specific fiecare dintre elementele invocate de întreprinderile în cauză. Un răspuns global poate, în funcție de împrejurările speței, să fie suficient pentru ca întreprinderea să își poată apăra în mod util drepturile și pentru ca Tribunalul să își poată exercita controlul.

(a se vedea punctele 133-135 și 141)

5. Gravitatea încălcărilor trebuie stabilită în funcție de un număr mare de elemente, precum împrejurările specifice ale cauzei, contextul acesteia și efectul de descurajare al amenzilor, iar aceasta fără să se fi stabilit o listă obligatorie sau exhaustivă a criteriilor care trebuie luate în considerare în mod obligatoriu. Printre elementele de natură să intre în aprecierea gravității încălcărilor figurează comportamentul fiecăreia dintre întreprinderi, rolul avut de fiecare dintre acestea în instituirea practicilor concertate, beneficiul pe care l‑au putut obține din aceste practici, dimensiunea acestora și valoarea mărfurilor în discuție, precum și riscul pe care încălcările de acest tip îl reprezintă pentru obiectivele Uniunii.

Rezultă că efectul unei practici anticoncurențiale nu este, în sine, un criteriu hotărâtor în aprecierea cuantumului adecvat al amenzii. Mai precis, unele elemente în legătură cu aspectul intenționat pot avea mai multă importanță decât cele privitoare la respectivele efecte, mai ales atunci când este vorba despre încălcări grave prin esența lor. Înțelegerile merită, din cauza propriei naturi, cele mai severe amenzi. Eventualul lor impact real asupra pieței, în special problema măsurii în care limitarea concurenței a determinat majorarea prețului de piață comparativ cu cel care ar fi fost prevăzut în ipoteza inexistenței cartelului, nu este un criteriu determinant pentru stabilirea nivelului amenzilor. În această situație, impactul real al încălcării nu constituie decât un element printre altele, care, dacă este măsurabil, poate permite Comisiei să sporească cuantumul de pornire al amenzii dincolo de cuantumul minim previzibil.

În plus, faptul că, prin Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, Comisia și‑a precizat poziția cu privire la evaluarea gravității unei încălcări nu se opune ca aceasta să aprecieze acest criteriu în ansamblu, în funcție de toate împrejurările pertinente, inclusiv elemente care nu sunt menționate în mod expres în liniile directoare menționate.

(a se vedea punctele 178-182)

6. Descurajarea constituie unul dintre elementele de care trebuie să se țină seama în calcularea cuantumului amenzii. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, amenzile aplicate pentru încălcarea articolului 81 CE și prevăzute la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 au ca obiect reprimarea actelor nelegale ale întreprinderilor în cauză, precum și descurajarea atât a întreprinderilor în discuție, cât și a altor operatori economici să încalce, în viitor, normele dreptului concurenței al Uniunii. Prin urmare, atunci când Comisia calculează cuantumul amenzii, aceasta poate lua în considerare, printre altele, dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză.

În plus, cifra de afaceri globală a întreprinderii reprezintă o informație, fie și numai aproximativă și imperfectă, cu privire la dimensiunea și la puterea sa economică. Astfel, în vederea stabilirii cuantumului amenzii la un nivel care să îi asigure un efect suficient de descurajator, Comisiei îi este permis să țină seama de cifra de afaceri totală a întreprinderii în cauză.

Astfel, necesitatea de a asigura amenzii un efect suficient de descurajator, în cazul în care nu se justifică majorarea nivelului general al amenzilor în cadrul punerii în aplicare a unei politici de concurență, impune adaptarea cuantumului amenzii pentru a ține seama de impactul urmărit asupra întreprinderii căreia îi este aplicată, și aceasta pentru ca amenda să nu fie considerată neglijabilă sau, dimpotrivă, excesivă, în special din punctul de vedere al capacității financiare a întreprinderii în cauză, în conformitate cu exigențele întemeiate, pe de o parte, pe necesitatea asigurării efectivității amenzii și, pe de altă parte, pe respectarea principiului proporționalității.

În consecință, în special posibilitatea întreprinderii în cauză de a mobiliza mai ușor fondurile necesare pentru plata amenzii sale este cea care poate justifica, în vederea unui efect suficient de descurajator al acesteia din urmă, aplicarea unui factor de multiplicare. Rezultă că nu se poate impune Comisiei să dovedească o legătură suplimentară între utilizarea resurselor întreprinderii și încălcarea săvârșită de aceasta pentru ca aceste resurse să poată fi luate în considerare în vederea stabilirii nivelului suficient de descurajator al amenzii, întrucât ceea ce este important în acest context este dimensiunea și puterea economică a întreprinderii care a săvârșit încălcarea ca atare.

(a se vedea punctele 210, 211, 213 și 214)

7. Necesitatea de a asigura efectul descurajator al amenzilor aplicate pentru încălcări ale dreptului concurenței al Uniunii constituie o cerință generală care trebuie să ghideze Comisia pe parcursul calculării amenzii. Aceasta nu impune în mod necesar ca acest calcul să se caracterizeze printr‑o etapă specifică destinată unei evaluări globale a tuturor circumstanțelor relevante în vederea realizării acestei finalități. Majorarea cuantumului de bază al amenzii pentru a‑i garanta un efect suficient de descurajator, ținând seama de dimensiunea și de puterea economică a fiecărei întreprinderi, constituie o etapă în calcularea amenzii care decurge din necesitatea de a adapta cuantumul de bază astfel încât amenda să aibă un caracter suficient de descurajator având în vedere resursele globale ale întreprinderii și capacitatea sa de a mobiliza fondurile necesare pentru plata amenzii.

În ceea ce privește problema dacă, într‑o decizie de sancționare a unei întreprinderi, Comisia trebuie, în temeiul efectului descurajator, să țină seama de amenzile aplicate anterior aceleiași întreprinderi pentru fapte din perioada încălcării care a făcut obiectul acestei decizii, în sensul că o majorare suplimentară, în temeiul efectului descurajator menționat, a amenzii aplicate pentru noua încălcare ar fi inutilă din cauza caracterului suficient de descurajator al amenzilor precedente, trebuie să se constate că o asemenea soluție este contrară obiectivului de descurajare urmărit de Comisie în politica sa în materie de amenzi. Această soluție ar conduce la o situație paradoxală, în care o întreprindere care își multiplică participarea la diverse înțelegeri și‑ar diminua în mod progresiv costul marginal al fiecărei sancțiuni.

În plus, o astfel de soluție pleacă de la premisa potrivit căreia Comisia ar fi trebuit să fixeze cuantumul amenzii în funcție de probabilitatea ca întreprinderea în cauză să săvârșească noi încălcări în viitor, probabilitate pe care ar fi trebuit să o aprecieze ținând seama de cuantumul total al amenzilor aplicate acestei întreprinderi în cursul unei anumite perioade. Or, o astfel de premisă este incompatibilă cu noțiunea de descurajare în dreptul concurenței.

În această privință, competența Comisiei de a aplica amenzi întreprinderilor care, cu intenție sau din neglijență, săvârșesc o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE sau a articolului 82 CE constituie unul dintre mijloacele puse la dispoziția Comisiei pentru a‑i permite să își îndeplinească misiunea de supraveghere pe care i‑o conferă dreptul Uniunii. Această misiune cuprinde, cu siguranță, misiunea de cercetare și de sancționare a încălcărilor individuale, însă include și obligația de a duce o politică generală care urmărește aplicarea, în materia concurenței, a principiilor stabilite de tratat și orientarea în acest sens a comportamentului întreprinderilor. Astfel, amenzile aplicate pentru încălcarea articolului 81 CE și prevăzute la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 au ca obiect reprimarea actelor nelegale ale întreprinderilor în cauză, precum și descurajarea atât a întreprinderilor în discuție, cât și a altor operatori economici să încalce, în viitor, normele dreptului concurenței al Uniunii. Prin urmare, factorul de descurajare este evaluat ținând seama de o multitudine de elemente, iar nu numai de situația specială a întreprinderii în cauză. De asemenea, atunci când apreciază necesitatea majorării cuantumului amenzilor în vederea asigurării unui efect descurajator, Comisia nu are obligația să evalueze probabilitatea unor încălcări repetate din partea întreprinderilor în cauză. În consecință, această etapă în calcularea amenzii constă în creșterea cuantumului de bază al amenzii ținând seama de elemente obiective, precum dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză, iar nu de elemente subiective legate de aprecierea probabilității de a săvârși în viitor o nouă încălcare.

(a se vedea punctele 224, 225, 228 și 231-235)

8. În ceea ce privește controlul exercitat de instanța Uniunii asupra deciziilor Comisiei în materie de concurență, competența de fond conferită, în temeiul articolului 229 CE, Tribunalului prin articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003 abilitează această instanță să reformeze actul atacat, chiar în lipsa anulării, ținând seama de toate împrejurările de fapt, în scopul modificării, de exemplu, a cuantumului amenzii aplicate.

Dispozițiile articolului 48 din Regulamentul de procedură al Tribunalului nu se pot opune ca Tribunalul să ia în considerare, în temeiul competenței sale de fond, o argumentare invocată de un reclamant, cu ocazia ședinței, pentru a examina dacă majorarea amenzii aplicate întreprinderii reclamante în temeiul efectului descurajator era justificată în raport cu elementul de fapt invocat de aceasta, cu atât mai mult atunci când Comisia a avut posibilitatea de a‑și prezenta observațiile cu privire la acest aspect.

(a se vedea punctele 252 și 253)

9. Obiectivul de descurajare pe care Comisia este îndreptățită să îl urmărească la momentul stabilirii cuantumului unei amenzi aplicate pentru o încălcare a dreptului concurenței poate fi atins în mod valabil numai dacă se ia în considerare situația întreprinderii sancționate în ziua în care este aplicată amenda. Astfel, pentru a atinge în mod corect obiectivul de descurajare, cu respectarea totodată a principiului proporționalității, resursele globale ale unei întreprinderi, care pot varia, în sensul diminuării sau al majorării, în mod semnificativ într‑un interval de timp relativ scurt, în special între momentul încetării încălcării și cel al adoptării deciziei prin care este aplicată amenda, trebuie să fie evaluate, așadar, la data aplicării amenzii.

Este adevărat că Comisia poate ține seama, în cadrul stabilirii cuantumului amenzii, de faptul că întreprinderile de mari dimensiuni dispun, în cea mai mare parte a timpului, de cunoștințe și de infrastructuri economice și juridice care le permit să recunoască mai ușor caracterul ilicit al comportamentului lor și să conștientizeze consecințele care decurg din acesta în temeiul dreptului concurenței. În această ipoteză, cifra de afaceri pe baza căreia Comisia apreciază dimensiunea întreprinderilor în cauză și, prin urmare, capacitatea acestora de a determina caracterul și consecințele comportamentului lor trebuie să se raporteze la situația acestora la momentul săvârșirii încălcării, iar nu la momentul adoptării deciziei.

Cu toate acestea, luarea în considerare a elementului referitor la infrastructurile juridice și economice care permit unei mari întreprinderi să conștientizeze caracterul ilicit al comportamentului său constituie, în cadrul majorării amenzii, un motiv distinct de cel referitor la necesitatea de a asigura un efect suficient de descurajator al amenzii și care urmărește obiective diferite.

Or, în măsura în care, pe de o parte, justificarea aplicării unui factor multiplicator, la determinarea cuantumului amenzii, se întemeiază pe impactul urmărit al amenzii asupra întreprinderii sancționate, iar nu pe considerații referitoare la infrastructurile economice și juridice menționate mai sus, și, pe de altă parte, unitatea economică ce leagă întreprinderea sancționată de societatea sa mamă se rupe anterior datei la care este adoptată decizia de aplicare a amenzii, resursele societății‑mamă nu mai pot fi luate în considerare pentru determinarea factorului multiplicator aplicabil întreprinderii menționate.

Prin urmare, dimensiunea și puterea economică ale unei astfel de întreprinderi trebuie apreciate, în vederea aplicării unui factor multiplicator, la data adoptării deciziei prin care este aplicată amenda.

(a se vedea punctele 260, 263-265 și 270-272)

10. Chiar dacă o eroare în stabilirea cuantumului amenzii ce urmează a fi aplicată unei întreprinderi ar fi imputabilă acesteia, această împrejurare nu poate justifica menținerea cuantumului amenzii care i‑a fost aplicată, în măsura în care acesta rezultă din luarea în considerare a unui element de fapt inexact din punct de vedere material.

(a se vedea punctul 274)

11. În domeniul concurenței, principiul non bis in idem, principiu fundamental al dreptului Uniunii, consacrat, de altfel, prin articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, interzice ca o întreprindere să fie sancționată sau urmărită din nou pentru un comportament anticoncurențial pentru care a fost sancționată sau cu privire la care a fost declarată ca nefiind răspunzătoare printr‑o decizie anterioară care nu mai poate fi atacată. Aplicarea principiului non bis in idem este supusă unei triple condiții, de identitate a faptelor, de unitate de făptuitor și de unitate a interesului legal protejat.

Principiul menționat nu este nicidecum încălcat prin faptul că o decizie a Comisiei prin care se aplică o amendă unei întreprinderi se întemeiază pe sancționări anterioare care justificaseră deja o majorare a amenzii aplicate acestei întreprinderi în temeiul încălcărilor repetate în mai multe decizii anterioare. Astfel, faptul că, în mai multe decizii, Comisia și‑a întemeiat constatarea unor încălcări repetate pe aceleași sancțiuni anterioare nu înseamnă nicidecum că Comisia a sancționat întreprinderea în cauză de mai multe ori pentru aceeași încălcare.

Luarea în considerare a încălcărilor repetate, ca circumstanță agravantă, în cadrul analizei gravității fiecăreia dintre încălcările comise de o întreprindere, se raportează în mod necesar la analiza gravității fiecăreia dintre aceste încălcări care constituie, fiecare dintre ele și independent una de cealaltă, o repetare a comportamentului ilicit în raport cu normele de concurență, ce dovedește o tendință a întreprinderii menționate de a nu acționa în mod corespunzător ca urmare a acestor sancționări.

Prin urmare, luarea în considerare a încălcărilor repetate se justifică, într‑un asemenea caz, prin nevoia de descurajare suplimentară impusă de faptul că mai multe constatări ale unor încălcări anterioare nu au fost suficiente pentru a împiedica săvârșirea unei noi încălcări.

(a se vedea punctele 292, 293, 295, 296 și 299)

12. Împrejurarea că o întreprindere recunoaște o aplicare parțială a anumitor acorduri anticoncurențiale nu este în sine suficientă pentru a justifica refuzul de a‑i acorda beneficiul unei circumstanțe atenuante. În această privință, în vederea acordării beneficiului circumstanței atenuante referitoare la neaplicarea efectivă a acordurilor ilicite, în temeiul punctului 3 a doua liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, este important să se verifice dacă, în perioada în care întreprinderea în cauză a aderat la acordurile respective, aceasta s‑a sustras în mod efectiv de la aplicarea acestora prin adoptarea unui comportament concurențial pe piață sau, cel puțin, dacă a încălcat în mod clar și în mare măsură obligațiile privind punerea în aplicare a înțelegerii respective, astfel încât a perturbat însăși funcționarea acesteia.

(a se vedea punctele 308 și 309)

13. În temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, pentru fiecare întreprindere care participă la încălcarea normelor, amenda nu depășește 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent.

Potrivit jurisprudenței, numai dacă se dovedește că mai mulți destinatari ai deciziei prin care este aplicată amenda constituie și la data adoptării acestei decizii întreprinderea, în sensul entității economice răspunzătoare pentru încălcarea sancționată, plafonul poate fi calculat pe baza cifrei de afaceri totale a acestei întreprinderi, cu alte cuvinte a tuturor componentelor sale cumulate. În schimb, dacă această unitate economică a dispărut între timp, fiecare destinatar al deciziei are dreptul de a i se aplica în mod individual plafonul în cauză.

(a se vedea punctul 352)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a patra)

7 iunie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața metacrilaților – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Obligația de motivare – Principiul egalității de tratament – Principiul bunei administrări – Amenzi – Gravitatea încălcării – Impact real asupra pieței – Efectul descurajator al amenzii – Încălcări repetate – Principiul non bis in idem – Principiul proporționalității – Circumstanțe atenuante – Neaplicare efectivă a acordurilor – Atribuirea răspunderii pentru plată în cadrul unui grup de societăți – Competență de fond”

În cauza T‑217/06,

Arkema France, cu sediul în Colombes (Franța),

Altuglas International SA, cu sediul în Puteaux (Franța),

Altumax Europe SAS, cu sediul în Puteaux,

reprezentate inițial de A. Winckler, S. Sorinas Jimeno și P. Geffriaud și ulterior de S. Sorinas Jimeno și E. Jégou, avocați,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii F. Arbault și V. Bottka și ulterior de domnii Bottka și F. Castillo de la Torre, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare a Deciziei C(2006) 2098 final a Comisiei din 31 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.645 – Metacrilați), în măsura în care privește reclamantele și, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare sau de reducere a amenzii aplicate reclamantelor prin decizia menționată,

TRIBUNALUL (Camera a patra),

compus din domnul O. Czúcz, președinte, doamna I. Labucka (raportor) și domnul K. O’Higgins, judecători,

grefier: doamna T. Weiler, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 15 decembrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

Introducere

1 Prin Decizia C(2006) 2098 final a Comisiei din 31 mai 2006 privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) (cazul COMP/F/38.645 – Metacrilați) (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia a obligat în solidar Arkema SA și filialele sale Altuglas International SA (denumită în continuare „Altuglas”) și Altumax Europe SAS (denumită în continuare „Altumax” și, împreună, „Arkema”) la plata unei amenzi de 219 131 250 de euro pentru participarea la o înțelegere în sectorul metacrilaților, din 23 ianuarie 1997 până la 12 septembrie 2002 (denumită în continuare „înțelegerea în cauză”). Societățile‑mamă ale acestora, Total SA și Elf Aquitaine SA, au fost obligate în solidar la plata unei amenzi în valoare de 140,4 milioane și, respectiv, de 181,5 milioane de euro (articolul 2 din decizia atacată).

2 Arkema (fostă Atofina SA) este o societate pe acțiuni de drept francez care înglobează trei sectoare de activitate: produse vinilice, produse chimice industriale și produse de înaltă performanță. La data faptelor menționate în decizia atacată, Arkema era deținută de Elf Aquitaine, mai întâi în proporție de 97,6 %, ulterior, de la preluarea grupului Elf de Total Fina SA, la 17 aprilie 2000, în proporție de 96,48 %. De la această dată și pe parcursul duratei rămase din perioada vizată în care a avut loc încălcarea, Elf Aquitaine era la rândul său deținută în proporție de 99,43 % de Total (fostă Total Fina, ulterior TotalFinaElf SA) [considerentele (265) și (266) ale deciziei atacate].

3 La 18 mai 2006, cu ocazia cotării sale la bursă, Arkema a devenit Arkema France.

4 Altuglas (fostă Atohaas și Atoglas SA) și Altumax sunt principalele filiale ale Arkema active în sectorul metacrilaților și în special al polimetacrilatului de metil (denumit în continuare „PMMA”) care au participat la comportamentele coluzive descrise în decizia atacată [considerentul (259) al deciziei atacate]. Altumax a fost deținută în proporție de 100 % de Arkema pe întreaga durată a încălcării. Altuglas este deținută în proporție de 100 % de Arkema din 1998. Înaintea acestei date, Elf Atochem SA deținea numai 50 % din capitalul său social, dar era responsabilă pentru gestiunea sa curentă [considerentul (263) al deciziei atacate].

Procedura administrativă

5 Investigația care a condus la adoptarea deciziei atacate a fost inițiată în urma depunerii de către Degussa AG, la 20 decembrie 2002, a unei cereri de imunitate în temeiul Comunicării Comisiei din 19 februarie 2002 privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (JO C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”).

6 La 25 și la 26 martie 2003, Comisia a efectuat inspecții, în special în incintele deținute de Arkema. În urma acestor inspecții, Arkema a prezentat, la 3 aprilie 2003, o cerere de imunitate sau de reducere a cuantumului amenzii în temeiul Comunicării privind cooperarea [considerentul (60) al deciziei atacate].

7 La 17 august 2005, Comisia a adoptat o comunicare privind obiecțiunile referitoare la o încălcare în sectorul metacrilaților, iar destinatarii acesteia au fost, printre altele, Total, Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas și Altumax [considerentul (85) al deciziei atacate].

8 La 15 și la 16 decembrie 2005 a avut loc o audiere la care au asistat toți destinatarii comunicării privind obiecțiunile [considerentul (87) al deciziei atacate].

9 La 31 mai 2006, Comisia a adoptat decizia atacată.

Decizia atacată

10 Două aspecte ale deciziei atacate sunt în special pertinente pentru soluționarea prezentului litigiu: identificarea destinatarilor acesteia și calculul amenzii.

Destinatarii deciziei atacate

11 După ce a arătat că era necesar să se stabilească entitățile juridice cărora le era imputabilă răspunderea pentru încălcare [considerentul (245) al deciziei atacate], Comisia a considerat că Altuglas, Altumax, Arkema și Elf Aquitaine trebuiau să răspundă în solidar pentru încălcarea de care se făceau vinovate Altuglas și Altumax în perioada cuprinsă între 23 ianuarie 1997 și 12 septembrie 2002. Total răspundea în solidar pentru încălcarea săvârșită de Altuglas și de Altumax de la 1 mai 2000 până la 12 septembrie 2002 [considerentul (277) al deciziei atacate].

12 Mai exact, în ceea ce privește răspunderea Elf Aquitaine, ținând seama de faptul că membrii consiliului de administrație al Arkema erau numiți de Elf Aquitaine și că aceasta deținea o participație de 97,6 % și, începând cu luna aprilie 2000, o participație de 96,48 % la capitalul social al filialei sale, Comisia a prezumat că Elf Aquitaine avea o influență determinantă și un control efectiv asupra comportamentului adoptat de Arkema [considerentul (265) al deciziei atacate].

13 În ceea ce privește răspunderea Total, Comisia a constatat că, din luna aprilie 2000 și până la încetarea încălcării, această societate controlase în mod direct sau indirect capitalul social al tuturor societăților de exploatare ale grupului, inclusiv al celor care avuseseră un rol direct în înțelegerea în cauză. În aceste împrejurări, Comisia a prezumat că Total exercita o influență determinantă asupra comportamentului filialelor sale Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas și Altumax și a adresat tuturor acestor entități o comunicare privind obiecțiunile [considerentul (267) al deciziei atacate].

14 Arkema, pe de o parte, și Total și Elf Aquitaine, pe de altă parte, au răspuns separat la comunicarea privind obiecțiunile, arătând în special că Arkema trebuia să fie singura destinatară a deciziei atacate [considerentele (268) și (269) ale acesteia din urmă]. Comisia a respins argumentele acestora și a confirmat răspunderea celor cinci entități menționate la punctul anterior [considerentele (270)-(277) ale deciziei atacate]. În continuare, se va face trimitere la toate aceste societăți ca formând „grupul Total”.

Calculul amenzii

15 În ceea ce privește calculul amenzii, Comisia a examinat, în primul rând, gravitatea încălcării și a constatat mai întâi că, în raport cu natura încălcării și cu faptul că aceasta acoperea întregul teritoriu al SEE, era o încălcare foarte gravă în sensul Liniilor directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO (JO C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”) [considerentele (319)-(331) ale deciziei atacate]. În continuare, Comisia a aplicat un tratament diferențiat întreprinderilor care au participat la încălcare, plasând grupul Total în prima categorie, având în vedere cifra de afaceri a societății Arkema realizată în SEE pentru cele trei produse din PMMA. Pe acest temei, Comisia a reținut în privința sa un cuantum de bază de 65 de milioane de euro [considerentele (332)-(336) ale deciziei atacate]. În sfârșit, având în vedere cifra de afaceri mondială a Total, pentru a garanta un efect descurajator al amenzii, Comisia a aplicat amenzii stabilite în sarcina grupului Total un factor multiplicator de 3. Astfel, cuantumul de bază al amenzii se ridică la 195 de milioane de euro [considerentele (337)-(350) ale deciziei atacate].

16 În al doilea rând, Comisia a examinat durata încălcării și a constatat că, având în vedere că Arkema participase la încălcare timp de cinci ani și șapte luni, cuantumul de bază trebuia majorat cu 55 %. Această majorare a fost aplicată Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas și Altumax. În ceea ce privește Total, care era proprietara capitalului social al filialelor sale pe o durată mai scurtă, Comisia a majorat cu 20 % amenda [considerentele (351)-(353) ale deciziei atacate]. Astfel, cuantumul de bază al amenzii calculate pentru Arkema (cu includerea Elf Aquitaine) se ridică la 302,25 milioane de euro. Total este obligată în solidar la plata a 234 de milioane de euro din acest cuantum [considerentul (354) al deciziei atacate].

17 În al treilea rând, Comisia a examinat eventuala prezență a unor circumstanțe agravante. În ceea ce privește Arkema, având în vedere existența a trei decizii anterioare a căror destinatară era aceasta, Comisia a constatat că, prin săvârșirea unei încălcări de același tip, îi erau imputate încălcări repetate și a decis majorarea cu 50 % a cuantumului de bază al amenzii aplicate Arkema. Cu toate acestea, Comisia a precizat că Total și Elf Aquitaine nu săvârșiseră încălcări repetate și că această majorare se aplica, așadar, numai față de Arkema, Altuglas și Altumax [considerentul (369) al deciziei atacate și nota de subsol 250 referitoare la considerentul menționat].

18 În al patrulea rând, Comisia a respins circumstanțele atenuante invocate de grupul Total.

19 În acest stadiu, ținând seama de luarea sau neluarea în considerare a circumstanțelor agravante sau atenuante, cuantumul amenzii era de 365 218 750 de euro pentru Arkema, Altuglas și Altumax. Pentru Total, cuantumul amenzii rămânea stabilit la 234 de milioane de euro. Pentru Elf Aquitaine, cuantumul amenzii rămânea de 302,25 milioane de euro [considerentul (397) al deciziei atacate]. În temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] din tratat (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), Comisia a considerat că amenda nu depășea 10 % din cifra de afaceri a întreprinderii vizate [considerentele (398) și (399) ale deciziei atacate].

20 În al cincilea și ultimul rând, Comisia a aplicat Comunicarea privind cooperarea și a decis, în temeiul punctului 23 litera (b) prima liniuță din aceasta, să reducă cu 40 % cuantumul amenzii care, în lipsa acestei reduceri, ar fi fost aplicată grupului Total [considerentele (403)-(410) ale deciziei atacate].

21 Astfel, la articolul 2 litera (b) din decizia atacată, Comisia a stabilit cuantumul final al amenzii după cum urmează:

„Arkema [...], Altuglas [...] și Altumax [...], obligate în solidar: 219,13125 milioane de euro, din care Total [...] răspunde în solidar pentru 140,4 milioane de euro și din care Elf Aquitaine SA răspunde în solidar pentru 181,35 milioane de euro.”

Procedura și concluziile părților

22 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 10 august 2006, reclamantele, Arkema France, Altuglas și Altumax, au introdus prezenta acțiune.

23 Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a patra, căreia, în consecință, i‑a fost atribuită prezenta cauză.

24 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a patra) a hotărât deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, pe de o parte, a invitat părțile să răspundă la anumite întrebări și, pe de altă parte, a invitat Comisia să prezinte un document. Părțile au răspuns la aceste întrebări în termenul stabilit.

25 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 15 decembrie 2009. La finalul ședinței, procedura orală a fost declarată terminată.

26 Prin Ordonanța din 26 noiembrie 2010, Tribunalul a hotărât redeschiderea procedurii orale, în conformitate cu articolul 62 din Regulamentul său de procedură, pentru a invita părțile, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, să prezinte documente și să răspundă la întrebări. Părțile au răspuns la aceste solicitări în termenul stabilit. În continuare, procedura orală a fost declarată terminată la 9 martie 2011.

27 Reclamantele solicită Tribunalului:

– cu titlu principal, anularea deciziei atacate în măsura în care le privește;

– cu titlu subsidiar, anularea sau reducerea cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată prin decizia atacată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

28 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

29 În susținerea acțiunii formulate, reclamantele invocă, în esență, opt motive. Primul motiv se întemeiază pe încălcarea normelor privind imputabilitatea practicilor puse în aplicare de o filială societății‑mamă a acesteia și a principiului nediscriminării. Al doilea motiv se întemeiază pe erori de fapt săvârșite de Comisie prin imputarea încălcării săvârșite de Arkema societăților Total și Elf Aquitaine. Al treilea motiv se întemeiază pe încălcarea obligației de motivare și a principiului bunei administrări în punerea în aplicare a normelor privind imputabilitatea. Al patrulea motiv se întemeiază pe încălcarea criteriului impactului real asupra pieței în stabilirea cuantumului de bază al amenzii la 65 de milioane de euro. Al cincilea motiv se întemeiază pe existența unor erori de drept și de fapt în majorarea cuantumului de bază al amenzii în temeiul efectului descurajator. Al șaselea motiv se întemeiază pe erori de drept săvârșite de Comisie în majorarea amenzii în temeiul încălcărilor repetate. Al șaptelea motiv se întemeiază pe o eroare de fapt, în măsura în care Comisia nu ar fi acordat reclamantelor o reducere a amenzii în temeiul neaplicării efective de către Arkema a anumitor practici incriminate. Al optulea motiv se întemeiază pe erori de drept și de fapt constituite de refuzul Comisiei de a le acorda o reducere a amenzii în temeiul „altor factori”. În plus, în ședință, reclamantele au invocat de asemenea un motiv suplimentar menit să conteste majorarea amenzii în temeiul efectului suficient de descurajator.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea normelor referitoare la imputabilitatea practicilor puse în aplicare de o filială societății‑mamă a acesteia și a principiului nediscriminării

30 Reclamantele arată că, prin faptul că a recurs la prezumția potrivit căreia o societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență determinantă asupra unei filiale în cazul în care deține totalitatea sau cvasitotalitatea capitalului social al acesteia (denumită în continuare „prezumție de exercitare a unei influențe determinante”) și întrucât nu a făcut dovada unui control efectiv, Comisia a săvârșit o eroare de drept (primul aspect al prezentului motiv). Procedând astfel, acesta a încălcat și principiul nediscriminării, aplicând societății Arkema un standard probatoriu diferit de cel aplicat altor filiale care au participat la practicile incriminate (al doilea aspect al prezentului motiv).

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea normelor privind imputabilitatea practicilor puse în aplicare de o filială societății‑mamă a acesteia

– Argumentele părților

31 Reclamantele susțin că, potrivit unei jurisprudențe constante și practicii decizionale a Comisiei, în cazul în care întreprinderea autoare a încălcării aparține unui grup de societăți, numai filiala în cauză este, în principiu, răspunzătoare pentru încălcarea săvârșită. Numai în anumite împrejurări acțiunile unei filiale ar putea fi imputate societății‑mame. Acest lucru se întâmplă fie atunci când societatea‑mamă exercită în mod efectiv o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale, ținând seama de lipsa de autonomie a acesteia din urmă în stabilirea politicii sale comerciale, fie atunci când societatea‑mamă a fost implicată (activ sau pasiv, prin simpla cunoaștere a faptelor) în încălcarea săvârșită de filială.

32 Reclamantele arată că, în temeiul jurisprudenței aplicabile, deținerea unei proporții de 100 % din capitalul social (și, a fortiori, de 99,43, de 97,6 sau de 96,48 %) nu permite, în sine, să se concluzioneze în mod automat că societatea‑mamă exercită o influență determinantă asupra politicii comerciale a filialei sale. Potrivit reclamantelor, jurisprudența ar fi impus întotdeauna elemente suplimentare în această privință, precum faptul ca societatea‑mamă să se fi prezentat în cadrul procedurii administrative ca unicul interlocutor al Comisiei pentru grup, necontestarea existenței unei puteri de control efective asupra filialei și lipsa oricărei probe cu privire la autonomia filialei.

33 Or, în speță, pe lângă deținerea directă sau indirectă a cvasitotalității capitalului social al Arkema de către societățile‑mamă ale acesteia de la acea dată, Comisia nu ar fi furnizat în decizia atacată niciun indiciu care să poată demonstra că Total și/sau Elf Aquitaine exercitau în mod efectiv, în cursul perioadei avute în vedere, o influență determinantă asupra politicii comerciale a Arkema sau în punerea în aplicare a practicilor incriminate. În special, potrivit reclamantelor, aspectul relevat de Comisie în decizia atacată potrivit căruia membrii consiliului de administrație al Arkema erau numiți de Elf Aquitaine la data la care au avut loc faptele constituie numai consecința logică a deținerii majorității capitalului social al Arkema și nu era de natură să dovedească exercitarea unei influențe determinante asupra acesteia.

34 Prin urmare, reclamantele consideră că, întrucât s‑a întemeiat pe prezumția de exercitare a unei influențe determinante, care are la bază exclusiv deținerea, directă sau indirectă, a cvasitotalității capitalului social al Arkema, pentru a imputa societăților Total și Elf Aquitaine practicile avute în vedere în decizia atacată, Comisia a săvârșit o eroare de drept care justifică anularea deciziei atacate.

35 În sfârșit, întrucât Tribunalul le‑a solicitat opinia cu privire la consecințele Hotărârii Curții din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia (C‑97/08 P, Rep., p. I‑8237), asupra prezentului litigiu, reclamantele au afirmat în ședință că situația de fapt care a stat la baza acestei hotărâri și în special controlul exercitat de societatea‑mamă asupra filialelor sale care au participat la încălcare erau diferite de cele din speță. Pe de altă parte, reclamantele au arătat că, în această cauză, nivelul de participare a societății‑mamă la capitalul social al filialei sale era de 100 %, în timp ce, în speță, nivelul respectiv nu este atins (acesta este de 99,43 %, de 97,6 % și de 96,48 %). În orice caz, reclamantele afirmă că, deși Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior, trebuia interpretată în sensul că permitea ca o încălcare săvârșită de o filială să fie imputată societății‑mamă a acesteia fără vreun element suplimentar diferit de legătura la nivelul capitalului, această jurisprudență ar trebui, așadar, reconsiderată, în măsura în care ar fi creat un regim de răspundere fără vinovăție, incompatibil cu Regulamentul nr. 1/2003.

36 Comisia declară că împărtășește teza reclamantelor potrivit căreia numai în anumite împrejurări răspunderea care rezultă din comportamentul ilicit al unei filiale poate fi imputată societății‑mamă. O astfel de posibilitate ar exista atunci când societatea‑mamă exercită în mod efectiv o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale. Cu toate acestea, potrivit Comisiei, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că în mod întemeiat aceasta concluzionează că o societate care deține totalitatea sau cvasitotalitatea capitalului social al filialei sale exercită în mod efectiv o influență determinantă asupra filialei, din moment ce societatea‑mamă nu a răsturnat prezumția de exercitare a unei influențe determinante prin dovedirea autonomiei de comportament al filialei sale.

– Aprecierea Tribunalului

37 Trebuie amintit că din considerentele (245)-(252) și (259)-(277) ale deciziei atacate reiese că încălcarea în litigiu a fost imputată de Comisie societăților Total și Elf Aquitaine întrucât acestea constituiau o singură întreprindere cu Arkema și filialele sale Altuglas și Altumax, care participaseră la comportamentele coluzive. Pentru a ajunge la această concluzie, Comisia s‑a întemeiat pe prezumția, menționată în comunicarea privind obiecțiunile, potrivit căreia Total și Elf Aquitaine exercitau o influență determinantă asupra comportamentului filialelor acestora. În ceea ce privește Elf Aquitaine, prezumția de exercitare a unei influențe determinante se întemeia pe faptul că membrii consiliului de administrație al Arkema erau numiți de Elf Aquitaine și pe faptul că aceasta din urmă deținea o participație de 97,6 %, ulterior de 96,48 %, la capitalul social al Arkema [considerentul (265) al deciziei atacate]. În ceea ce privește Total, prezumția menționată se întemeia pe faptul că, din luna aprilie a anului 2000, Total controla în mod direct sau indirect capitalul social al tuturor societăților grupului, inclusiv al societăților care avuseseră un rol direct în înțelegerea în cauză, ca urmare a participării sale în proporție de 99,43 % la capitalul social al Elf Aquitaine [considerentele (266) și (267) ale deciziei atacate]. Din aceasta din urmă reiese că, în răspunsul lor la comunicarea privind obiecțiunile, societățile vizate au invocat un anumit număr de argumente care aveau ca obiect respingerea prezumției de exercitare a unei influențe determinante, dar Comisia le‑a considerat insuficiente [a se vedea în special considerentele (272) și (274) ale deciziei atacate].

38 În continuare, trebuie amintită jurisprudența Curții din acest domeniu.

39 În această privință, trebuie arătat că dreptul concurenței al Uniunii vizează activitățile întreprinderilor și că noțiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 54 și jurisprudența citată).

40 Curtea a precizat de asemenea că noțiunea de întreprindere, plasată în acest context, trebuia să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică chiar dacă din punct de vedere juridic această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 55 și jurisprudența citată).

41 În cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele privind concurența, răspunderea pentru această încălcare revine entității respective, potrivit principiului răspunderii personale (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 56 și jurisprudența citată).

42 Încălcarea dreptului concurenței al Uniunii trebuie să fie imputată fără echivoc unei persoane juridice căreia i se vor putea aplica amenzi și comunicarea privind obiecțiunile trebuie să fie adresată acesteia din urmă. De asemenea, este important ca în comunicarea privind obiecțiunile să fie indicată calitatea în care unei persoane juridice îi sunt reproșate faptele invocate (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 57 și jurisprudența citată).

43 Dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că un comportament al unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are personalitate juridică distinctă, această filială nu își decide în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică în esență instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere, mai ales, legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc cele două entități juridice (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 58 și jurisprudența citată).

44 Într‑adevăr, aceasta este situația deoarece, într‑un asemenea caz, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, în sensul menționat mai sus. Astfel, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze o decizie prin care să aplice amenzi societății‑mamă fără să fie necesară stabilirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării (Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 59).

45 Curtea a statuat de asemenea că, în cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 60 și jurisprudența citată).

46 Curtea a precizat, așadar, că, în aceste condiții, era suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea sa mamă pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a acestei filiale. Prin urmare, Comisia va fi în măsură să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață (a se vedea Hotărârea Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 61 și jurisprudența citată).

47 Având în vedere această jurisprudență a Curții, trebuie să se constate că metoda urmată de Comisie în speță, menționată la punctul 37 de mai sus, este corectă pentru a imputa societăților‑mamă ale reclamantelor încălcarea în litigiu.

48 Pe de o parte, contrar celor ce par a fi sugerate de reclamante, această imputare nu s‑a întemeiat numai pe structura de deținere a capitalului, ci și pe constatarea că prezumția de exercitare a unei influențe determinante nu fusese respinsă [a se vedea în special considerentele (272) și (274) ale deciziei atacate].

49 Pe de altă parte, din această jurisprudență rezultă în mod clar (a se vedea în special punctele 45 și 46 de mai sus) că structura de deținere a capitalului unei filiale constituie un criteriu suficient pentru existența prezumției menționate, fără ca, astfel cum susțin reclamatele, Comisia să fie obligată să prezinte indicii suplimentare cu privire la existența efectivă a unei influențe a societății‑mamă.

50 Această concluzie nu este repusă în discuție prin argumentele invocate de reclamante potrivit cărora faptele care au stat la baza Hotărârii Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, și în special controlul exercitat de societatea‑mamă avută în vedere în această cauză asupra filialelor sale ar fi fost diferite de cele din speță. În special, în pofida faptului că astfel de indicii suplimentare ar fi putut fi evidențiate în această cauză (Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, T‑112/05, Rep., p. II‑5049, punctele 13 și 54), atât din Hotărârea din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, citată anterior (punctele 61 și 62), cât și din Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus (punctele 61 și 62), rezultă dincolo de orice dubiu că aplicarea acestei prezumții nu este condiționată de existența unor astfel de indicii suplimentare.

51 Este de asemenea necesar să se arate că jurisprudența menționată mai sus privește „cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale” (Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 60). Or, în speță, Total și Elf Aquitaine nu dețin totalitatea capitalului filialelor lor.

52 Cu toate acestea, trebuie subliniat că, deși reclamantele au subliniat această diferență de fapt în ședință (a se vedea punctul 35 de mai sus), ele nu au invocat niciun argument specific pentru a se opune aplicării aceluiași regim probatoriu în cele două situații, deși problematica aplicării prezumției de exercitare a unei influențe determinante în alte cazuri decât cel al deținerii de către societatea‑mamă a totalității capitalului filialei sale a făcut obiectul unei întrebări scrise adresate de Tribunal Comisiei și, ulterior, al unei dezbateri în ședință.

53 În orice caz, trebuie să se constate că societatea‑mamă care deține cvasitotalitatea capitalului filialei sale se află, în principiu, într‑o situație analogă celei a unui proprietar exclusiv, în ceea ce privește puterea sa de a exercita o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale, având în vedere legăturile economice, organizatorice și juridice pe care le are cu filiala menționată. În consecință, Comisia are dreptul de a aplica acestei situații același regim probatoriu, și anume recurgerea la prezumția că societatea‑mamă menționată utilizează în mod efectiv puterea sa de a exercita o influență determinantă asupra comportamentului filialei sale. Desigur, nu este exclus ca în anumite cazuri asociații minoritari să poată dispune, în ceea ce privește filiala, de drepturi care să permită ca analogia menționată mai sus să fie repusă în discuție. Cu toate acestea, pe lângă faptul că astfel de drepturi nu corespund în general unor părți absolut minime cum sunt cele în discuție în speță, niciun element de această natură nu a fost furnizat de reclamante în speță. Prin urmare, Comisia a aplicat în mod întemeiat prezumția de exercitare a unei influențe determinante în privința societăților‑mamă ale reclamantelor.

54 În sfârșit, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia, în esență, jurisprudența rezultată din Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia (punctul 35 de mai sus), ar trebui reexaminată, Tribunalul apreciază că, în împrejurările speței, nu trebuie să revină asupra unui aspect de drept soluționat în mod clar de Curte într‑o hotărâre recentă.

55 Prin urmare, primul aspect al prezentului motiv trebuie respins.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe încălcarea principiului nediscriminării

– Argumentele părților

56 Reclamantele arată că, deși în cazul acestora Comisia s‑a întemeiat exclusiv pe prezumția de exercitare a unei influențe determinante pentru a imputa societății‑mamă încălcarea, pentru majoritatea celorlalte filiale destinatare ale deciziei atacate aceasta a luat în considerare indicii suplimentare. În această privință, reclamantele invocă tratamentul rezervat de Comisie, prin decizia atacată, societăților Degussa, ICI plc și Lucite International Ltd.

57 Procedând astfel, Comisia ar fi realizat o discriminare nejustificată în administrarea probei. Reclamantele subliniază că, dacă Comisia ar fi aplicat societății Arkema același standard probatoriu precum cel reținut în privința celorlalte întreprinderi, acest lucru ar fi condus în mod necesar la concluzia că încălcarea era imputabilă numai Arkema.

58 Pe de altă parte, în ceea ce privește argumentul Comisiei întemeiat pe faptul că decizia atacată menționează numirea membrilor consiliului de administrație al Atofina de către Elf Aquitaine, reclamantele subliniază că aceasta reprezintă o simplă consecință logică a deținerii majorității capitalului Arkema și arată că acest indiciu nu poate fi comparat cu indiciile reținute de Comisie în ceea ce privește Degussa, pentru care Comisia ar fi luat în considerare participarea activă la încălcare a societății‑mamă. În orice caz, reclamantele subliniază că acest indiciu este valabil numai pentru Elf Aquitaine, iar nu și pentru Total.

59 Comisia contestă această argumentare.

– Aprecierea Tribunalului

60 Trebuie amintit că, în temeiul principiului egalității de tratament sau al nediscriminării, situațiile comparabile nu trebuie tratate în mod diferit și situațiile diferite nu trebuie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (a se vedea Hotărârea Curții din 11 septembrie 2007, Lindorfer/Consiliul, C‑227/04 P, Rep., p. I‑6767, punctul 63 și jurisprudența citată).

61 Se impune să se considere că reclamantele nu demonstrează că, prin imputarea încălcării în litigiu destinatarilor deciziei atacate, Comisia a încălcat acest principiu.

62 Mai întâi, trebuie să se constate că situația ICI Acrylics nu este comparabilă cu cea a reclamantelor. Astfel, din decizia atacată reiese în mod clar că ICI Acrylics – entitatea care participa în mod direct la încălcarea în litigiu – era o simplă unitate comercială a ICI, lipsită de personalitate juridică, iar nu o filială a acesteia, deținută în proporție de 100 % sau aproape de această valoare [a se vedea în special considerentele (280), (287) și (288) ale deciziei atacate]. În consecință, în ceea ce privește ICI, Comisia nu a aplicat prezumția de exercitare a unei influențe determinante (susținută sau nu de alte elemente), ci a identificat numai persoana juridică din care făcea parte, la data faptelor, unitatea comercială care săvârșise încălcarea [considerentele (288) și (289) ale deciziei atacate].

63 În continuare, în ceea ce privește Degussa, trebuie arătat că, în considerentul (255) al deciziei atacate, Comisia a constatat cele ce urmează:

„Röhm GmbH & Co. KG (filială deținută în proporție de 100 % de Degussa) și Para‑Chemie GmbH (filială deținută în proporție de 100 % de Röhm) sunt entități juridice independente. Întrucât aceste două întreprinderi erau deținute, direct sau indirect, în proporție de 100 % de Degussa […] și consiliul de supraveghere al Röhm este compus în parte din membrii conducerii Degussa […], Comisia consideră Degussa răspunzătoare pentru comportamentele ilicite ale Röhm […] și ale Para‑Chemie […]”

64 În ceea ce privește Lucite International, Comisia a afirmat cele ce urmează în considerentul (294) al deciziei atacate:

„Lucite International UK Ltd este una dintre filialele sale deținute în proporție de 100 %. În plus, membrii consiliului de administrație al Lucite International […] erau, pe durata încălcării, și membri ai consiliului de administrație al Lucite International UK […]”

65 Astfel, este corect că, pentru a imputa societăților Degussa și Lucite International comportamentul ilicit al filialelor acestora, Comisia s‑a întemeiat pe prezumția de exercitare a unei influențe determinante rezultată din deținerea de către societatea‑mamă a unei proporții de 100 % din capitalul filialei, deși a menționat un element suplimentar, și anume prezența în consiliul de supraveghere al filialei a unor membri din conducerea societății‑mamă și, respectiv, identitatea membrilor din consiliul de administrație al celor două societăți.

66 Cu toate acestea, nu rezultă că Degussa și Lucite International, precum și filialele acestora, au primit un tratament diferit de cel al reclamantelor și al societăților‑mamă ale acestora, fapt ce ar constitui o încălcare a principiului egalității de tratament.

67 Astfel, trebuie subliniat că, precum societățile‑mamă ale reclamantelor, Degussa și Lucite International au fost și acestea considerate răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al filialelor lor [considerentele (258) și (296) ale deciziei atacate]. Or, nimic din decizia atacată nu permite să se concluzioneze că, dacă nu ar fi putut releva elementele suplimentare menționate mai sus, Comisia le‑ar fi exonerat de această răspundere.

68 În această privință, trebuie amintit că, în considerentele (245)-(252) ale deciziei atacate, Comisia a expus principiile după care s‑a ghidat în identificarea destinatarilor deciziei atacate. Din acestea reiese în mod clar că, în prezența controlului totalității sau al cvasitotalității capitalului unei filiale, Comisia considera că avea dreptul să constate lipsa de autonomie a acestei filiale întemeindu‑se numai pe prezumția de exercitare a unei influențe determinante, cu condiția ca aceasta să nu fi fost răsturnată în cursul procedurii administrative și, prin urmare, să impute societății‑mame comportamentul său ilicit pentru motivul că aceasta din urmă făcea parte din aceeași întreprindere [a se vedea printre altele considerentele (247) și (248) ale deciziei atacate].

69 Trebuie să se constate, așadar, că, astfel cum subliniază Comisia, aceasta a relevat numai cu titlu suplimentar existența unor alte elemente decât legătura la nivelul capitalului, atunci când acestea erau disponibile. Pe de altă parte, în ceea ce privește grupul Total, Comisia a arătat de asemenea faptul că membrii consiliului de administrație al Arkema fuseseră numiți de Elf Aquitaine. Cu toate acestea, Comisia nu a condiționat nicidecum imputarea comportamentului ilicit al unei filiale deținute în proporție de 100 % sau aproape de această valoare societății‑mamă a acesteia de existența unor asemenea elemente suplimentare. Această interpretare este, de altfel, confirmată de faptul că, în ceea ce privește anumite societăți‑mamă, decizia atacată menționează exclusiv legătura la nivelul capitalului. Acesta este cazul Total [considerentul (266)] și al societăților din grupul Barlo, și anume Barlo Plastics Europe NV, Barlo Plastics NV și Barlo Group plc [considerentul (301)].

70 În plus, trebuie amintit că, astfel cum reiese din considerațiile de mai sus (a se vedea punctul 47 de mai sus), metoda urmată de Comisie în speță pentru a imputa societăților‑mamă ale reclamantelor încălcarea în litigiu este corectă.

71 Prin urmare, al doilea aspect al prezentului motiv trebuie respins ca neîntemeiat și, în consecință, primul motiv în întregime.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe erori de fapt săvârșite de Comisie în imputarea încălcării săvârșite de Arkema societăților Total și Elf Aquitaine

72 Reclamantele susțin că, presupunând chiar că metoda care constă în a se recurge la prezumția de exercitare a unei influențe determinante în privința acestora este valabilă, de fapt Comisia nu a imputat în mod întemeiat încălcarea societăților Total și Elf Aquitaine. Astfel, acestea ar fi demonstrat, în primul rând, lipsa oricărei implicări a organelor de conducere ale Elf Aquitaine și ale Total în practicile în cauză și, în al doilea rând, autonomia de care dispunea Arkema în stabilirea politicii sale comerciale.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe nerespectarea neimplicării organelor de conducere ale Total și ale Elf Aquitaine în practicile avute în vedere în decizia atacată

– Argumentele părților

73 Reclamantele subliniază că, în decizia atacată, Comisia nu pretinde că organele de conducere ale Elf Aquitaine sau ale Total au fost, în orice mod, implicate în practicile în cauză sau că ar fi avut cunoștință de încălcările săvârșite. Pe de altă parte, acestea arată că, în cursul investigației, Comisia nu a adresat nicio solicitare de informații acestor întreprinderi, nici nu a efectuat investigații în incintele acestora.

74 Or, în opinia reclamantelor, din practica decizională a Comisiei reiese că lipsa participării active sau pasive a societății‑mamă la încălcare poate duce la excluderea imputabilității încălcării săvârșite de filială societății‑mamă, chiar și în cazul în care aceasta ar deține majoritatea sau totalitatea capitalului filialei menționate.

75 Pe de altă parte, reclamantele arată, în această privință, că grupul căruia îi aparțineau la data faptelor insista cu privire la respectarea absolută a normelor de concurență, ceea ce a determinat, de altfel, Arkema să instituie din luna ianuarie 2001, respectiv la numai câteva luni de la preluarea grupului Elf de către Total Fina, la 17 aprilie 2000, un program de respectare a dreptului concurenței. Prin urmare, acestea consideră că, dacă Total și/sau Elf Aquitaine ar fi putut avea cunoștință despre practicile anticoncurențiale puse în aplicare de Arkema, ar fi dispus imediat încetarea acestora.

76 În consecință, potrivit reclamantelor, Comisia s‑ar fi putut întemeia pe acest element pentru a considera că, deși societățile respective dețineau cvasitotalitatea capitalului Arkema în cursul perioadei incriminate, nu erau răspunzătoare de comportamentul său ilicit pe piața PMMA.

77 Comisia contestă această argumentare.

– Aprecierea Tribunalului

78 Trebuie amintit că din considerentele (245)-(252) și (259)-(277) ale deciziei atacate reiese că Comisia a imputat Total și Elf Aquitaine încălcarea în litigiu întrucât, la data faptelor, acestea constituiau o singură entitate economică și, prin urmare, o întreprindere în sensul dreptului concurenței împreună cu Arkema și filialele sale, Altuglas și Altumax, care participaseră la comportamentele coluzive. Pentru a ajunge la această concluzie, Comisia s‑a întemeiat pe prezumția de exercitare a unei influențe determinante și a constatat că aceasta nu fusese respinsă în cursul procedurii administrative. Astfel cum reiese din examinarea primului motiv, această metodă a fost reținută în mod întemeiat.

79 Or, astfel cum reiese din jurisprudență, faptul că o societate‑mamă și filiala sa constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze societății‑mamă o decizie prin care sunt impuse amenzi, fără să fie necesară dovedirea implicării personale a acesteia din urmă în cadrul încălcării (Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctul 50). În consecință, Comisia nu trebuia să dovedească implicarea directă a organelor de conducere ale societății‑mamă sau chiar cunoașterea de către aceștia a faptelor incriminate. De asemenea, comportamentul Comisiei în cursul procedurii administrative și în special faptul că aceasta nu a adresat societăților‑mamă nicio solicitare de informații și nici nu a efectuat investigații în incintele acestora nu are vreun efect cu privire la problema dacă acestea formează, împreună cu filiala lor, o întreprindere în sensul articolului 81 CE.

80 În ceea ce privește practica decizională a Comisiei invocată de reclamante, trebuie să se constate că, presupunând chiar că prin aceasta Comisia a condiționat imputarea încălcării societății‑mamă de implicarea directă în cadrul încălcării a organelor sale de conducere, acest fapt nu ar avea niciun efect în privința legalității deciziei atacate sub acest aspect, de vreme ce metoda utilizată în speță era corectă. Pe de altă parte, în memoriul în replică, reclamantele precizează că nu pretind că neparticiparea societății‑mamă la încălcarea săvârșită de filiala sa este în sine suficientă pentru a exclude răspunderea societății‑mamă, ci că aceasta constituie numai un element pe care Comisia îl poate lua în considerare în acest scop.

81 În sfârșit, astfel cum susține în mod întemeiat Comisia, presupunând chiar că poate fi dovedită neimplicarea directă a organelor de conducere ale societății‑mamă sau ignorarea de către acestea a faptelor incriminate, acest lucru nu ar fi suficient pentru a respinge prezumția de exercitare a unei influențe determinante.

82 Prin urmare, primul aspect al prezentului motiv trebuie respins.

Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe nerespectarea elementelor care dovedesc autonomia reală de care dispune Arkema în stabilirea politicii sale comerciale

– Argumentele părților

83 Reclamantele arată că Arkema a demonstrat, în cursul procedurii administrative, că politica sa comercială nu fusese niciodată stabilită de Elf Aquitaine sau de Total în perioada menționată în decizia atacată. Astfel, împrejurarea că aceasta era din punct de vedere juridic o filială a Elf Aquitaine la data faptelor și că membrii consiliului său de administrație erau numiți de aceasta din urmă nu ar fi avut niciun efect în privința autonomiei sale în stabilirea propriei politici comerciale. În consecință, prin faptul că a imputat încălcarea pusă în aplicare de Arkema societăților‑mamă ale acesteia de la acel moment, Comisia ar fi săvârșit o eroare de fapt.

84 În primul rând, reclamantele subliniază că faptul că nici Total și nici Elf Aquitaine nu stabilesc politica comercială a filialelor acestora reiese chiar din structura grupului. Astfel, aceste întreprinderi ar fi societăți de tip holding, acționare la mai multe grupuri de societăți care acționează în mod autonom în sectoarele lor de activitate.

85 În al doilea rând, reclamantele subliniază că Arkema a demonstrat că era complet autonomă în stabilirea politicii sale comerciale referitoare la PMMA și în special în privința politicii sale în materie de preț și de alegere a clienților. Acestea arată că Arkema era societatea‑mamă în ramura chimiei și că aceasta era cea care dădea în mod efectiv directive propriilor sale filiale, precum Altuglas și Altumax. În amonte de Arkema, raportul ar fi fost numai cel care există în mod normal între un acționar preocupat să își protejeze interesele financiare și o conducere independentă, însărcinată să administreze activitatea în domeniul chimiei. Astfel, rolul Total și Elf Aquitaine s‑ar fi limitat la autorizarea marilor investiții și la primirea informației contabile și financiare cu privire la rezultatele filialei acestora, astfel cum impune legislația aplicabilă. În această privință, reclamantele fac trimitere la nota internă intitulată „Prerogative interne și angajarea cheltuielilor”, anexată la cererea introductivă.

86 În această privință, reclamantele disting două perioade: din 1992 până în 2000 și din 2001 până în 2004.

87 În ceea ce privește perioada cuprinsă între anul 1992 și anul 2000, acestea arată că, din perspectiva activităților referitoare la PMMA, politica comercială era stabilită în mod autonom de Elf Atochem, prin intermediul Departamentului „Produse intermediare organice de sinteză” (denumită în continuare „DIOS”). Marile orientări ale acestei politici comerciale, sub forma unui plan de afaceri pe cinci ani, ar fi fost aprobate în prealabil în fiecare an de comitetul general de conducere al Elf Atochem, care valida de asemenea bugetul DIOS.

88 În ceea ce privește perioada cuprinsă între anul 2001 și anul 2004, din perspectiva activităților referitoare la PMMA, politica comercială ar fi fost stabilită în mod autonom de Arkema, prin intermediul Atoglas (devenită Altuglas). Marile orientări ale acestei politici comerciale, sub forma unui plan de afaceri pe cinci ani, ar fi fost aprobate în prealabil în fiecare an de comitetul de conducere din domeniul chimiei, organul executiv din ramura chimiei. Bugetul activităților referitoare la PMMA făcea obiectul unei prezentări către comitetul executiv al Total, în cadrul prezentării bugetului global al Atoglas. Acest comitet executiv intervenea în materie de investiții, pentru deciziile referitoare la o valoare mai mare de 10 milioane de euro, și aprecia nivelurile de risc și de rentabilitate ale acestor investiții.

89 Reclamantele subliniază în special că nici Total și nici Elf Aquitaine nu stabileau politica comercială a Arkema pentru activități precum cele din speță, care reprezentau numai o parte neînsemnată din cifra lor de afaceri. În această privință, reclamantele amintesc faptul că, în 2002 (ultimul an în care a fost săvârșită încălcarea), cifra de afaceri mondială realizată de Arkema cu titlu de vânzare de PMMA se ridica la 416 milioane de euro, ceea ce reprezenta 2,1 % din cifra de afaceri globală din ramura chimiei și 0,4 % din cifra de afaceri globală a grupului Elf Aquitaine/Total.

90 Pe de altă parte, reclamantele subliniază că, presupunând chiar că prezumția de exercitare a unei influențe determinante ar fi valabilă, pentru a permite întreprinderii vizate să răstoarne o astfel de prezumție, sarcina probei care revine acesteia ar trebui să privească lipsa unui control efectiv al societății‑mamă asupra politicii comerciale a filialei pe piața în cauză și, așadar, în speță, pe piața PMMA. În opinia acestora, o abordare diferită, constând în a impune demonstrarea unei autonomii complete în raport cu societatea‑mamă și, așadar, respingerea posibilității abstracte a societății‑mamă de a exercita o influență determinantă asupra filialei sale, în situația în care aceasta deține 100 % din capitalul său social, s‑ar dovedi o probatio diabolica și ar însemna să fie introdusă o prezumție irefragabilă.

91 În al treilea rând, reclamantele arată că controlul global exercitat de Total și de Elf Aquitaine asupra Arkema este diferit, atât la nivel operațional, cât și la nivel funcțional, de controlul exercitat de Arkema asupra filialelor sale Altuglas și Altumax, care erau integrate în cadrul Arkema. Reclamantele subliniază de asemenea că Arkema a intervenit pe întreaga durată a procedurii în numele său propriu și în numele filialelor sale și nu a contestat niciodată, în cursul investigației, existența unui control efectiv asupra filialelor sale.

92 Astfel, pe de o parte, la nivel operațional, spre deosebire de Elf Aquitaine și de Total, care lipseau din procesul de fabricare a metacrilaților, Arkema avea o activitate de producere a metacrilatului de metil, materie primă utilizată – în parte – în mod obligatoriu de filialele sale Altuglas și Altumax pentru producerea și distribuirea de PMMA.

93 Pe de altă parte, la nivel funcțional, deși exercitată de filialele Arkema (Altuglas și Altumax), activitatea cu privire la PMMA ar fi fost întotdeauna integrată în organizarea comercială a Arkema, mai întâi în cadrul DIOS până în 2000, ulterior prin intermediul unei unități comerciale special destinate PMMA, începând din 2001. În plus, în cursul perioadei avute în vedere, majoritatea membrilor consiliului de administrație al societății Altuglas ar fi fost constituită din reprezentanți ai direcțiilor juridice și financiare ale Arkema. În plus, aceștia din urmă ar fi exercitat atribuții nu numai în cadrul Arkema, ci și în cadrul Altuglas, care nu dispunea de propriile sale servicii juridice și financiare. În sfârșit, angajații Altuglas implicați în practicile menționate în decizia atacată informau cu regularitate un membru al conducerii Arkema, care era, în perioada în care a avut loc încălcarea, domnul G., ulterior director al DIOS până în 2000 și membru al comitetului de conducere din domeniul chimiei începând din 2001.

94 Pe de altă parte, reclamantele arată că această integrare funcțională și operațională între Arkema și filialele sale Altuglas și Altumax a fost confirmată în 2004, cu ocazia reorganizării ramurii de chimie a grupului Total și a creării Arkema, iar ulterior, în mai 2006, prin cotarea la bursă a societății Arkema.

95 În al patrulea rând, reclamantele subliniază că niciunul dintre înscrisurile adunate în cursul procedurii nu demonstrează că Arkema a primit, în mod direct sau indirect, vreo instrucțiune sau vreo recomandare de la Elf Aquitaine sau de la Total cu privire la politica comercială pe care să o desfășoare pe piețele metacrilaților, deși sute de înscrisuri fuseseră confiscate de Comisie de la sediul Arkema.

96 În al cincilea rând, reclamantele arată că poziția adoptată de Comisie în decizia atacată este contrară propriei sale practici anterioare. Astfel, în Decizia C(2003) 4570 final a Comisiei din 10 decembrie 2003 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/E-2/37.857 – Peroxizi organici, denumită în continuare „Decizia Peroxizi organici”), Comisia nu ar fi imputat Elf Aquitaine răspunderea pentru încălcarea săvârșită de Arkema, în pofida legăturii la nivelul capitalului care exista între aceste două întreprinderi. Procedând astfel, Comisia ar fi recunoscut că Arkema beneficia de o autonomie reală în stabilirea politicii sale comerciale. În opinia reclamantelor, întrucât perioada la care se referă Decizia Peroxizi organici coincide parțial cu cea menționată în decizia atacată și relațiile economice și financiare stabilite între Arkema și Elf Aquitaine erau perfect identice în cele două cazuri, Comisia nu se putea îndepărta în mod întemeiat de la poziția pe care a reținut‑o în cazul care a stat la baza Deciziei Peroxizi organici.

97 Pe de altă parte, controlul limitat și global exercitat de Total și de Elf Aquitaine asupra filialelor acestora ar fi fost confirmat recent de Consiliul Concurenței francez, care ar fi constatat, într‑o decizie referitoare la piața distribuției de carburanți pe autostrăzi, că Total Raffinage Distribution SA și Elf Antar France SA dispuneau de o autonomie suficientă în stabilirea politicii lor comerciale.

98 În sfârșit, reclamantele arată că, în aprecierea naturii și a repartizării sarcinii probei, Comisia a săvârșit erori de drept. Acestea consideră că, dat fiind faptul că prezumția de exercitare a unei influențe determinante reținută de Comisie nu era însoțită de niciun element suplimentar de natură să dovedească un control efectiv al societăților‑mamă asupra politicii comerciale desfășurate de Arkema în ceea ce privește piața PMMA, simplul fapt că Arkema a adus, în cursul procedurii administrative, elemente de natură să dovedească autonomia sa reală pe piață era suficient pentru a răsturna sarcina probei. Potrivit reclamantelor, revenea, prin urmare, Comisiei să demonstreze că, în pofida acestor elemente, Total și Elf Aquitaine exercitau o influență determinantă asupra filialelor lor pe piața în cauză.

99 Comisia arată că elementele prezentate de reclamante în cursul procedurii administrative și reluate în cererea introductivă nu sunt suficiente, chiar analizate împreună, pentru a dovedi autonomia de comportament pe piață a societății Arkema în raport cu Elf Aquitaine și, prin urmare, pentru a răsturna prezumția de exercitare a unei influențe determinante.

– Aprecierea Tribunalului

100 Cu titlu introductiv, trebuie să se constate că, spre deosebire de ceea ce arată reclamantele (a se vedea punctele 90 și 98 de mai sus), Comisia nu a încălcat în speță normele în materie de sarcină a probei.

101 În această privință, trebuie amintit că din jurisprudența rezultată din Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia (punctul 35 de mai sus, punctul 61), reiese că, pentru a răsturna prezumția de exercitare a unei influențe determinante, societății în cauză îi revine obligația de a aduce „elemente de probă suficiente” de natură să demonstreze că filiala se comportă în mod autonom pe piață. În ceea ce privește Comisia, acesteia îi revine obligația de a examina aceste elemente de probă, iar nu de a aduce probe pentru a dovedi exercitarea unei astfel de influențe. Pe de altă parte, dacă ar fi suficient ca partea interesată să conteste prezumția respectivă prin simple afirmații nesusținute, prezumția ar fi lipsită de orice utilitate.

102 Or, trebuie arătat de la bun început că, în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, reclamantele au adus foarte puține elemente concrete în susținerea afirmațiilor lor în ceea ce privește autonomia Arkema pe piață. În special, în partea III.2 a acestui răspuns, intitulată „Arkema a beneficiat [în perioada în care a avut loc încălcarea] de o autonomie reală în stabilirea politicii sale comerciale”, nu se face trimitere la niciun document care să susțină afirmațiile pe care acesta le conține. Rezultă astfel că este corectă constatarea Comisiei, care figurează în considerentul (272) al deciziei atacate, potrivit căreia elementele invocate de reclamante constituiau simple afirmații, nedovedite cu probe suficiente. Astfel cum reiese din cuprinsul punctului anterior, aceasta permite să se considere în mod întemeiat că prezumția de exercitare a unei influențe determinante nu a fost răsturnată.

103 În plus, contrar celor susținute de reclamante, abordarea adoptată în decizia atacată nu reprezintă o probatio diabolica. Astfel, din jurisprudență reiese că, pentru a determina dacă o filială își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, trebuie să se ia în considerare ansamblul elementelor relevante referitoare la legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc această filială de societatea‑mamă, legături care pot varia în funcție de fiecare caz în parte și, în consecință, nu pot face obiectul unei enumerări exhaustive (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctele 73 și 74). În consecință, revenea reclamantelor să aducă orice element referitor la legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc această filială de societatea‑mamă și pe care le considerau de natură să demonstreze că nu constituiau o entitate economică unică (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 65). A presupune că reclamantele nu au fost în măsură să prezinte astfel de elemente de probă în speță nu înseamnă totuși că prezumția menționată nu poate fi în niciun caz răsturnată.

104 În cadrul acestor observații generale trebuie examinate argumentele speciale invocate de reclamante.

105 În primul rând, acestea se întemeiază pe faptul că Total și Elf Aquitaine sunt societăți de tip holding și arată că autonomia filialelor acestora reiese din însăși structura grupului.

106 Pe de o parte, se impune constatarea că afirmațiile potrivit cărora Total și Elf Aquitaine ar fi societăți de tip holding nu sunt susținute de niciun element de probă.

107 Pe de altă parte, presupunând chiar că afirmațiile respective sunt corecte, acestea nu pot fi suficiente pentru a exclude că societățile‑mamă în discuție au exercitat o influență determinantă asupra filialelor lor, în special prin coordonarea investițiilor financiare în cadrul grupului. Astfel, s‑a statuat deja că, în contextul unui grup de societăți, un holding este o societate destinată să regrupeze participații în diverse societăți și al cărei rol este să asigure o conducere unitară (Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, T‑69/04, Rep., p. II‑2567, punctul 63). În speță, reclamantele afirmă chiar ele că societățile‑mamă ale acestora interveneau în deciziile cele mai importante care puteau avea un impact la nivelul întregului grup. Departe de a infirma teza existenței unei entități economice compuse din reclamante și din societățile‑mamă ale acestora, afirmațiile respective confirmă mai degrabă faptul că funcția acestora din urmă era de a asigura o unitate de conducere și o coordonare, de natură să influențeze comportamentul filialelor pe piață.

108 În al doilea rând, reclamantele arată că au demonstrat că Arkema era total autonomă în stabilirea politicii sale comerciale cu privire la PMMA. Astfel, Arkema ar fi fost societatea‑mamă în ramura chimiei și ar fi dat directive propriilor sale filiale, precum Altuglas și Altumax. În ceea ce privește Total și Elf Aquitaine, rolul acestora s‑ar fi limitat la autorizarea unor mari investiții și la primirea informației contabile și financiare referitoare la rezultatele filialei lor, astfel cum impune legislația aplicabilă.

109 În această privință, trebuie să se arate, pe de o parte, că afirmațiile reclamantelor nu sunt susținute de niciun element de probă. Or, în ceea ce privește afirmațiile referitoare la organizarea și la structura grupului Total și la prerogativele diferitelor societăți ale grupului, proba concretă putea fi în principiu adusă.

110 Desigur, reclamantele au prezentat, în anexa la cererea introductivă, o notă internă, intitulată „Prerogative interne și angajarea cheltuielilor”, menită să susțină argumentul acestora potrivit căruia societatea‑mamă se limita să aprobe investițiile cele mai importante realizate de Arkema. Cu toate acestea, astfel cum afirmă Comisia fără a fi contrazisă de reclamante, acest document nu figura în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile. Pe de altă parte, întrebate cu privire la acest aspect în ședință, reclamantele au confirmat că acest document nu fusese prezentat în cursul procedurii administrative. Or, din Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus (punctul 61), reiese că, atunci când aplică prezumția de exercitare a unei influențe determinante, Comisia este în măsură să considere că societatea‑mamă răspunde în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa avea un comportament autonom pe piață. Astfel, Comisia putea concluziona în mod valabil, în considerentul (272) al deciziei atacate, că afirmațiile în discuție nu fuseseră susținute cu probe suficiente.

111 Pe de altă parte, în orice caz, presupunând chiar că aceste afirmații ar fi susținute, ele nu ar fi suficiente pentru a răsturna prezumția de exercitare a unei influențe determinante, în măsura în care acestea privesc exclusiv stabilirea politicii comerciale referitoare la PMMA. Astfel, contrar celor susținute de reclamante, pentru a determina dacă o filială își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, trebuie luate în considerare nu numai elementele care privesc politica comercială în domeniul produselor care fac obiectul cartelului, ci ansamblul elementelor referitoare la legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc această filială de societatea‑mamă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2009, Akzo Nobel și alții/Comisia, punctul 35 de mai sus, punctele 67, 68, 73 și 74, și Concluziile prezentate de avocatul general Kokott în această cauză, Rep., p. I‑8241).

112 Pe de altă parte, anumite afirmații ale reclamantelor conțin indicii cu privire la faptul că formau o singură entitate economică împreună cu societățile‑mamă ale acestora.

113 Astfel, reclamantele admit că Total și Elf Aquitaine trebuiau să autorizeze marile investiții ale filialei lor. Or, exercitarea unei astfel de puteri constituie un indiciu că filiala se comportă pe piață cu luarea în considerare a intereselor societății‑mamă (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, Lafarge/Comisia, T‑54/03, nepublicată în Repertoriu, punctul 547).

114 De asemenea, reclamantele amintesc, în mai multe rânduri, existența unei ramuri de chimie a grupului Total. În răspunsul la o întrebare scrisă adresată de Tribunal, reclamantele au confirmat că, din luna mai 2000 până la finalul perioadei în care a fost săvârșit încălcarea, ramura de chimie includea nu numai Arkema și filialele sale, ci și alte societăți ale grupului Total. Acestea au explicat că, la finalul fuziunii dintre Total Fina și Elf Aquitaine, toate activitățile chimice ale fostelor grupuri au fost plasate, din punct de vedere funcțional, sub egida Arkema (prin urmare, Atofina). Totuși, această regrupare sub aspect funcțional nu a fost însoțită în mod sistematic de o regrupare la nivelul capitalului. Or, o astfel de împărțire a grupului în ramuri, care, în plus, face abstracție de legăturile la nivelul capitalului dintre societățile grupului, reprezintă un puternic indiciu că societatea‑mamă conducătoare a grupului are rolul să asigure coordonarea activităților acestor ramuri. O astfel de funcție a societății‑mamă este de natură să excludă autonomia comportamentului pe piață al filialei (a se vedea în acest sens Hotărârea Lafarge/Comisia, punctul 113 de mai sus, punctul 549, și Hotărârea Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, punctul 107 de mai sus, punctul 64).

115 În ceea ce privește afirmațiile potrivit cărora activitatea referitoare la PMMA constituia numai o parte foarte nesemnificativă din cifra de afaceri globală a Total și a Elf Aquitaine, acestea nu sunt de natură să demonstreze că societatea‑mamă a lăsat filialei o autonomie totală pentru a‑și stabili comportamentul pe piață. Pe de altă parte, astfel cum s‑a arătat mai sus, autonomia unei filiale în raport cu societatea‑mamă a acesteia nu trebuie apreciată exclusiv din perspectiva activității sale în domeniul produselor care fac obiectul cartelului. În consecință, presupunând chiar că un astfel de argument este pertinent, ar trebui să se aprecieze importanța Arkema în ansamblu pentru societățile‑mamă ale acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, punctul 107 de mai sus, punctul 66). Or, reclamantele nu au prezentat argumente în acest sens.

116 În al treilea rând, trebuie respins argumentul potrivit căruia controlul global exercitat de Total și de Elf Aquitaine asupra Arkema ar fi în opoziție cu controlul exercitat de Arkema asupra filialelor sale Altuglas și Altumax. Pe de o parte, și aceasta este o afirmație care nu este susținută de elemente de probă suficiente în ceea ce privește raporturile dintre societățile în cauză. Pe de altă parte, presupunând chiar că s‑ar fi dovedit că Total și Elf Aquitaine aveau legături mai puțin strânse cu Arkema decât aceasta cu propriile sale filiale, acest lucru nu ar fi suficient pentru a dovedi autonomia comportamentului Arkema pe piață.

117 În al patrulea rând, în ceea ce privește argumentul întemeiat pe faptul că reorganizarea ramurii de chimie a grupului Total și crearea Arkema în 2004, apoi cotarea sa la bursă în 2006 confirmau autonomia acestei din urmă societăți, este suficient să se constate că este vorba despre elemente ulterioare în raport cu perioada în care a avut loc încălcarea, care nu pot dovedi, așadar, autonomia societății menționate în cursul acestei perioade. În plus, sintagma „reorganizarea ramurii de chimie a grupului Total” sugerează că Total îndeplinea o funcție de coordonare în respectiva ramură de chimie.

118 În al cincilea rând, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia niciun înscris din dosar nu ar demonstra că Arkema a primit vreo instrucțiune sau vreo recomandare din partea Elf Aquitaine sau a Total cu privire la politica comercială pe piața metacrilaților, acesta este în sine inoperant, de vreme ce autonomia Arkema nu trebuie apreciată exclusiv în raport cu această piață. Pe de altă parte, astfel cum s‑a statuat deja, faptul că din înscrisurile de la dosar nu reiese că societatea‑mamă a dat instrucțiuni filialei sale nu poate dovedi că astfel de instrucțiuni nu au existat (a se vedea în acest sens Hotărârea Lafarge/Comisia, punctul 113 de mai sus, punctul 545).

119 În al șaselea și ultimul rând, trebuie abordat argumentul potrivit căruia poziția adoptată în decizia atacată ar fi contrar practicii anterioare a Comisiei, astfel cum aceasta rezultă din Decizia Peroxizi organici, în care aceasta nu a imputat Elf Aquitaine încălcarea săvârșită de Arkema.

120 În această privință, trebuie să se constate că din Decizia Peroxizi organici [considerentele (373)-(391)], invocată de reclamante, reiese că problematica răspunderii societății‑mamă a Arkema nu a fost analizată de Comisie și în special că aceasta nu s‑a pronunțat cu privire la autonomia sa în raport cu societatea‑mamă. Prin urmare, presupunând chiar că situația de fapt din acest caz fusese asemănătoare cu cea din speță, nu se poate susține că această decizie constituia vreo garanție în ceea ce privește modul în care Comisia percepea raporturile dintre Arkema și societățile‑mamă ale acesteia și nici în ceea ce privește criteriul de imputabilitate aplicabil acestui grup de societăți.

121 Pe de altă parte, decizia atacată nu este prima în care Comisia impută Elf Aquitaine răspunderea pentru încălcarea săvârșită de Arkema. Astfel, în Decizia C(2004) 4876 a Comisiei din 19 ianuarie 2005 privind o procedură de aplicare a articolului 81 [CE] și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul C 37.773 – AMCA, denumită în continuare „Decizia AMCA”), Comisia a recurs deja la o astfel de imputare față de Elf Aquitaine, tot pe baza prezumției necombătute de exercitare a unei influențe determinante asupra filialei sale.

122 În orice caz, din jurisprudență reiese că Comisia nu este obligată să verifice în mod sistematic dacă comportamentul ilicit al unei filiale poate fi imputat societății‑mamă a acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2006, Raiffeisen Zentralbank Österreich și alții/Comisia, T‑259/02-T‑264/02 și T‑271/02, Rec., p. II‑5169, punctele 330 și 331, confirmată de Hotărârea Curții din 24 septembrie 2009, Erste Group Bank și alții/Comisia, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P și C‑137/07 P, Rep., p. I‑8681, punctul 82). În consecință, presupunând chiar că reclamantele și Elf Aquitaine au format o singură întreprindere și la data faptelor incriminate în Decizia Peroxizi organici, simplul fapt că Comisia nu a avut în vedere posibilitatea de a adresa această decizie și de a aplica o sancțiune societății‑mamă a reclamantelor nu se opunea realizării acestui lucru în speță, în conformitate cu principiile rezultate din jurisprudența în materie de imputabilitate.

123 În plus, chiar în ipoteza în care Comisia ar fi avut obligația de a avea în vedere să impute Elf Aquitaine încălcarea în cauză în Decizia Peroxizi organici, faptul că nu a făcut acest lucru ar dovedi numai eroarea săvârșită în acest caz și nu ar putea fi, așadar, invocat în mod util de reclamante în speță.

124 Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se concluzioneze că elementele aduse de reclamante, chiar împreună, nu pot fi suficiente pentru a răsturna prezumția potrivit căreia Total și Elf Aquitaine exercitau în mod efectiv o influență determinantă asupra comportamentului filialelor acestora.

125 Prin urmare, al doilea aspect al prezentului motiv trebuie respins în totalitate și, astfel, al doilea motiv în întregime.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare și a principiului bunei administrări în punerea în aplicare a regulilor de imputabilitate

126 Acest motiv se împarte în două aspecte.

Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare

– Argumentele părților

127 Reclamantele arată că, în măsura în care decizia atacată cu conține răspunsul la toate argumentele Arkema care au ca obiect demonstrarea autonomiei politicii sale comerciale, Comisia a încălcat obligația de motivare care îi revine. Pe de altă parte, explicațiile aduse de Comisie în memoriul în apărare nu ar fi de natură să remedieze aceas