Comisia are competența de a decide nivelul cuantumului amenzilor în vederea măririi efectului descurajator al acestora atunci când încălcări de un anumit tip sunt încă relativ frecvente, deși nelegalitatea acestora a fost stabilită încă de la începutul politicii comunitare în materia concurenței, având în vedere profitul pe care anumite întreprinderi interesate îl pot obține din comiterea acestor încălcări. Întrucât obiectivul de descurajare a vizat conduita întreprinderilor în cadrul Comunității sau al Spațiului Economic European, factorul descurajator este evaluat prin luarea în considerare a unei multitudini de elemente, iar nu numai a unei situații specifice a întreprinderii în cauză. De asemenea, în cazul în care apreciază necesitatea majorării cuantumului amenzilor în vederea asigurării unui efect descurajator, Comisia nu are obligația să evalueze probabilitatea unor încălcări repetate din partea întreprinderilor în cauză. Asigurarea efectului descurajator nu privește numai întreprinderile identificate în mod specific în decizia de aplicare a amenzilor. Este necesară deopotrivă determinarea întreprinderilor cu dimensiuni similare și care dispun de resurse asemănătoare să se abțină să participe la încălcări similare ale normelor de concurență.

Nu se poate reține argumentarea potrivit căreia rolul de conducător sau de instigator al încălcării poate fi constatat numai în cadrul înțelegerilor orizontale, iar nu în cadrul înțelegerilor verticale. Faptul că, în privința unor înțelegeri verticale, acest rol se confundă în general cu rolul de fabricant al produselor în cauză nu exclude luarea în considerare, în vederea stabilirii cuantumului amenzii, a unei circumstanțe agravante pe baza rolului de conducător sau de instigator al unei încălcări. În plus, rolul de conducător nu este exercitat cu precădere de fabricantul produselor în cauză, întrucât nu este exclusă o situație în care o încălcare de natură verticală să fie condusă de o întreprindere care are numai calitatea de distribuitor, iar nu de fabricant al produselor în cauză.

În conformitate cu punctul 1 B din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO, în ceea ce privește încălcările de lungă durată, Comisia are posibilitatea să majoreze cuantumul reținut pentru gravitatea încălcării cu o rată care poate ajunge până la 10% pe an de încălcare. Simpla împrejurare că a fost menținută de către Comisie o posibilitate de majorare pe an de încălcare de până la 10% nu determină în niciun mod obligația acesteia să stabilească rata în funcție de intensitatea încălcării sau, de asemenea, în funcție de diferitele grade de implicare a fiecăruia dintre autorii încălcării. Prin urmare, nu poate fi admisă afirmația potrivit căreia, cu privire la o încălcare de o intensitate și de o gravitate foarte variabile, Comisia are obligația să aplice o rată de majorare evident mai mică, cel puțin pentru o parte din perioada analizată. Astfel, majorarea amenzii în funcție de durată nu este limitată la ipoteza în care ar exista o legătură directă între durată și un prejudiciu crescut cauzat obiectivelor comunitare urmărite prin normele de concurență.

(a se vedea punctele 110, 112 și 113)