ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Potrivit considerentelor (10), (12), (14), (19), (20), (22) și (27) ale Directivei 2003/30: „(10) Promovarea utilizării biocombustibililor în transporturi constituie un pas înainte spre o aplicare mai largă a biomasei, care va permite în viitor o dezvoltare mai intensă a utilizării biocombustibililor, fără a exclude, în același timp, alte opțiuni și, în special, opțiunea de utilizare a hidrogenului. […] (12) Uleiul vegetal pur, produs din plante oleaginoase, prin presare, extracție sau alte proceduri comparabile, brut sau rafinat, dar nemodificat din punct de vedere chimic, poate fi folosit, de asemenea, ca biocombustibil în cazurile specifice în care utilizarea sa este compatibilă cu tipul de motor implicat și cu cerințele corespunzătoare în privința emisiilor. […] (14) Bioetanolul și biodieselul, când sunt utilizate pentru vehicule, în formă pură sau în amestec, trebuie să satisfacă standardele de calitate stabilite pentru a asigura performanțe optime ale motoarelor. […] (19) În rezoluția sa din 18 iunie 1998 [JO C 210, p. 215], Parlamentul European a solicitat o creștere a segmentului de piață al biocombustibililor la 2% într-o perioadă de cinci ani, printr-un pachet de măsuri, inclusiv scutiri de la plata taxelor, asistență financiară pentru industria prelucrătoare și stabilirea unei cote obligatorii de biocombustibili pentru companiile petroliere. (20) Metoda optimă pentru creșterea segmentului de piață al biocombustibililor pe piețele naționale și pe piața comunitară depinde de disponibilitatea resurselor și a materiilor prime, de politicile naționale și comunitare privind promovarea biocombustibililor, de facilitățile fiscale acordate și de implicarea corespunzătoare a tuturor acționarilor/părților. […] (22) Promovarea producerii și a utilizării biocombustibililor ar putea contribui la o reducere a dependenței de importul de energie și a emisiilor de gaze care creează efectul de seră. În plus, biocombustibilii, în formă pură sau în amestec, pot fi utilizați, în principiu, în autovehiculele existente și pot folosi sistemul de distribuție a combustibilului al autovehiculelor actuale. Amestecarea biocombustibilului cu combustibili fosili ar putea facilita o potențială reducere a costurilor în sistemul de distribuție comunitar. […] (27) Trebuie introduse măsuri pentru dezvoltarea rapidă a standardelor de calitate pentru biocombustibilii care urmează să fie folosiți în sectorul auto, atât ca biocombustibili puri, cât și sub forma unor componente în amestec cu combustibili convenționali. Deși fracția biodegradabilă a deșeurilor este o potențială sursă utilă de producere a biocombustibililor, standardul de calitate trebuie să ia în considerare posibilul risc de contaminare pe care îl prezintă deșeurile, în așa fel încât să se evite componentele speciale care aduc daune vehiculului sau determină deteriorarea emisiilor.”
50

Într-adevăr, soluția prevăzută la articolul 3 alineatul (2) litera (c) din Directiva 87/344 conferă asiguraților drepturi mai extinse decât articolul 4 alineatul (1) litera (a) din această directivă. Astfel, această din urmă dispoziție nu prevede dreptul asiguratului de a-și alege în mod liber reprezentantul decât în cazul în care ar fi inițiată o procedură judiciară sau administrativă. În schimb, potrivit soluției prevăzute la articolul 3 alineatul (2) litera (c) din directiva menționată, asiguratul are dreptul de a încredința apărarea intereselor sale unui reprezentant din momentul în care are dreptul de a adresa cereri de despăgubire asigurătorului său în temeiul unui contract de asigurare, așadar și înainte de orice procedură judiciară sau administrativă.
7

Articolul 9 din directivă autorizează totuși anumite derogări în următoarele condiții: „(1) Statele membre pot aplica derogări de la prevederile articolelor 5, 6, 7 și 8, în cazul în care nu există altă soluție satisfăcătoare, din următoarele motive: […] (c) pentru a permite, în condiții strict controlate și pe bază selectivă, capturarea, păstrarea sau alte utilizări judicioase ale anumitor păsări în număr mic. (2) Derogarea trebuie să specifice următoarele: — speciile care fac obiectul derogărilor; — mijloacele, sistemele sau metodele autorizate pentru capturare sau sacrificare; — condițiile de risc și circumstanțele de timp și spațiu sub rezerva cărora pot fi acordate astfel de derogări; — autoritatea împuternicită să declare că sunt îndeplinite condițiile impuse și să decidă mijloacele, sistemele sau metodele care pot fi utilizate, în ce limite și de către cine; — controalele care trebuie efectuate. (3) În fiecare an, statele membre înaintează Comisiei un raport asupra punerii în aplicare a prezentului articol. (4) Pe baza informațiilor pe care le deține și, în special, pe baza informațiilor care îi sunt comunicate în temeiul alineatului (3), Comisia se asigură permanent că aceste derogări nu produc consecințe incompatibile cu prezenta directivă. Comisia ia măsurile necesare în acest scop.”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între RCI Europe, pe de o parte, și Commissionners for Her Majesty’s Revenue and Customs (denumiți în continuare „Commissionners”), pe de altă parte, având ca obiect o rectificare a taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”).
51

Or, astfel cum s-a amintit la punctul 30 din prezenta hotărâre, trebuie precizat că articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 constituie o dispoziție cu caracter imperativ. Trebuie arătat în plus că, potrivit jurisprudenței Curții, această directivă, în ansamblul său, constituie, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (t) CE, o măsură indispensabilă pentru aducerea la îndeplinire a misiunilor încredințate Comunității Europene și, în particular, pentru creșterea nivelului și a calității vieții în ansamblul acesteia din urmă (Hotărârea Mostaza Claro, citată anterior, punctul 37).
23

Rezultă de asemenea din preambulul menționat că această convenție are drept obiectiv să instituie norme uniforme cu privire la legea aplicabilă obligațiilor contractuale, oricare ar fi locul unde trebuie să se pronunțe hotărârea. Într-adevăr, astfel cum reiese din raportul asupra Convenției privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale elaborat de Mario Giuliano, profesor la Universitatea din Milano, și de Paul Lagarde, profesor la Universitatea Paris I (JO 1980, C 282, p. 1, denumit în continuare „raportul Giuliano și Lagarde”), convenția s-a născut din preocuparea de a elimina inconvenientele ce rezultă din diversitatea normelor conflictuale în domeniul contractelor. Convenția are drept rol ridicarea nivelului de securitate juridică întărind încrederea în stabilitatea raporturilor juridice și protecția drepturilor dobândite pentru întreg dreptul privat.
8

În urma unei plângeri depuse de societățile Vale Mill (Rochdale) Ltd, Pirola SpA și Colombo New Scal SpA (denumite în continuare „societățile interveniente”), Comisia a publicat, la 4 februarie 2006, un aviz de declanșare a unei proceduri antidumping privind importurile de mese de călcat originare din Republica Populară Chineză și din Ucraina (JO C 29, p. 2).
44

În plus, în măsura în care plata indemnizației de invaliditate pentru perioadele de muncă și de contribuție realizate în Belgia începe să fie efectuată numai după scurgerea perioadei de incapacitate primară de un an, aplicarea articolelor 87 și 93 din Legea din 1994 preconizată de autoritățile competente belgiene are drept consecință faptul că lucrătorii care se află într-o situație precum cea a doamnei Leyman au plătit contribuții sociale pentru care nu vor beneficia de prestații în primul an de incapacitate.
37

Astfel, în ceea ce privește participațiile care nu intră sub incidența Directivei 90/435, revine statelor membre sarcina să stabilească dacă și în ce măsură trebuie evitată dubla impunere economică a profiturilor distribuite și să introducă în acest scop, în mod unilateral sau prin intermediul convențiilor încheiate cu alte state membre, mecanisme care vizează prevenirea sau atenuarea acestei duble impuneri economice (a se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C-374/04, Rec., p. I-11673, punctul 54 și Hotărârea Amurta, citată anterior, punctul 24).
3)

În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare literele a), b) și c), articolul 13 secțiunea B litera (c) din A șasea directivă […] trebuie interpretat în sensul că transmiterea cu titlu oneros a unor contracte de reasigurare de viață este o livrare de bunuri și, în cazul aplicării articolului 13 secțiunea B litera (c) din A șasea directivă […], nu trebuie să se facă distincție după cum locul activității scutite este situat în statul membru în care se face livrarea sau în alt stat membru?”
14

Potrivit articolului 17 alineatele 1 și 2 din Regeling: „1. Pentru agricultorii menționați la articolul 16 alineatul 2, cuantumurile de referință suplimentare se calculează potrivit următoarei metode: a) Sporirea, pentru perioada de referință, în anul următor realizării investiției în capacitățile de producție în cauză sau punerii în posesie, cumpărării ori închirierii de terenuri, ca urmare a acestei investiții, a cuantumului plăților directe primite în cadrul schemelor de ajutor enumerate în anexa VI la Regulamentul nr. 1782/2003 se calculează și se adaptează potrivit metodei descrise în anexa VII la Regulamentul nr. 1782/2003. b) Din rezultatul calculului efectuat la punctul a) se deduce un cuantum de 500 de euro, repartizat proporțional între cuantumurile suplimentare primite în cadrul schemelor de ajutor prevăzute la acest punct. c) Cuantumurile suplimentare calculate în conformitate cu punctul b) se înmulțesc cu un procent stabilit de ministru. Ministrul publică acest procent prin decizie în Staatscourant (Jurnalul Oficial). 2. Prin derogare de la alineatul 1 și de la articolul 16 alineatul 2, cuantumul de referință suplimentar poate, la cererea agricultorului, să fie calculat pe baza celui de al doilea an de după investiția în capacitățile de producție sau de după punerea în posesie, cumpărarea ori închirierea de terenuri, dar cel târziu în 2005, dacă acesta dovedește, într-o măsură satisfăcătoare pentru ministru, că în primul an nu era în măsură să beneficieze pe deplin de capacitățile de producție sau de terenurile în cauză. […]”
9

Articolul 6 din Directiva 85/337 este redactat astfel: „[…] (2) Publicul este informat, fie prin anunțuri publice, fie prin alte mijloace adecvate, precum mijloacele electronice, dacă acestea sunt disponibile, cu privire la următoarele aspecte la începutul procedurii de luare a deciziilor privind mediul menționată la articolul 2 alineatul (2) și de îndată ce informațiile pot fi furnizate în limite rezonabile: (a) cererea de autorizare; (b) faptul că proiectul este supus unei proceduri de evaluare a impactului asupra mediului și, după caz, faptul că se aplică articolul 7; (c) datele privind autoritățile competente responsabile de luarea deciziei, cele de la care pot fi obținute informații relevante, cele cărora le pot fi prezentate observații sau întrebări și detalii privind termenele pentru transmiterea observațiilor și a întrebărilor; (d) natura deciziilor posibile sau, în cazul în care există, a proiectului de decizie; (e) o precizare privind disponibilitatea informațiilor colectate în conformitate cu articolul 5; (f) o precizare a orelor și a locurilor în care și a mijloacelor prin care vor fi oferite informațiile relevante; (g) detalii privind sistemele de participare a publicului instituite în conformitate cu alineatul (5) al prezentului articol. (3) Statele membre se asigură că următoarele elemente sunt puse la dispoziția publicului interesat, în termene rezonabile: (a) orice informații colectate în conformitate cu articolul 5; (b) în conformitate cu legislația internă, principalele rapoarte și îndrumări emise pentru autoritatea sau autoritățile competente în momentul în care publicul interesat este informat în conformitate cu alineatul (2) al prezentului articol; (c) în conformitate cu dispozițiile Directivei 2003/4/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind accesul public la informații privind mediul [(JO L 41, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 9, p. 200)], alte informații decât cele menționate la articolul 2 al prezentului articol care sunt relevante pentru decizia adoptată în conformitate cu articolul 8 și care devin disponibile numai după ce publicul interesat a fost informat în conformitate cu alineatul (2) al prezentului articol. (4) Publicului interesat trebuie să i se ofere de la început ocazii efective de a participa la procedurile de adoptare a deciziilor privind mediul prevăzute la articolul 2 alineatul (2) și, în acest scop, trebuie să aibă dreptul de a exprima observații și opinii destinate autorității sau autorităților competente atunci când toate opțiunile sunt posibile și înainte de luarea unei decizii asupra cererii de autorizare. (5) Normele de informare a publicului (de exemplu lipirea unor afișe pe o anumită rază sau publicarea în ziarele locale) și de consultare a publicului interesat (de exemplu prin depunerea de materiale în scris sau prin anchete publice) se stabilesc de către statele membre. (6) Trebuie prevăzute termene rezonabile pentru diferitele etape, care să permită suficient timp pentru informarea publicului și să permită publicului interesat să se pregătească și să participe efectiv la adoptarea deciziilor privind mediul sub rezerva dispozițiilor prezentului articol.”
11

Potrivit articolului 1 alineatele (2) și (3) din Directiva 2004/17/CΕ a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale (JO L 134, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 3): „(2) […] (b) «contracte de lucrări» reprezintă contracte care au ca obiect fie execuția, fie atât proiectarea, cât și execuția de lucrări referitoare la una dintre activitățile menționate la anexa XII sau o lucrare sau realizarea, prin orice mijloace, a unei lucrări care corespunde cerințelor specificate de către entitatea contractantă. O «lucrare» înseamnă rezultatul unui ansamblu de lucrări de construcții sau lucrări de inginerie civilă destinat să îndeplinească prin el însăși o funcție economică sau tehnică; (c) «contracte de bunuri» reprezintă contracte, altele decât cele menționate la litera (b), care au ca obiect achiziționarea, leasingul, locațiunea sau locațiunea-vânzarea de produse, cu sau fără opțiunea de cumpărare. Un contract care are ca obiect furnizarea de produse, care cuprinde cu titlu accesoriu și operațiuni de amplasare și instalare, se consideră «contract de bunuri»; (d) «contracte de servicii» reprezintă contracte, altele decât cele de lucrări sau bunuri, care au ca obiect prestarea de servicii menționate la anexa XVII. Un contract care are ca obiect atât produse, cât și servicii, în sensul anexei XVII, se consideră «contract de servicii» în cazul în care valoarea serviciilor în cauză depășește valoarea produselor cuprinse în contract. Un contract care are ca obiect prestarea de servicii, în sensul anexei XVII, și care include activități, în sensul anexei XII, numai cu titlu accesoriu în raport cu obiectul principal al contractului se consideră «contract de servicii». (a) O «concesionare de lucrări» reprezintă un contract de același tip ca și un contract de lucrări, cu excepția faptului că echivalentul lucrărilor constă fie numai în dreptul de a exploata lucrarea, fie în acel drept însoțit de un preț; (b) o «concesionare de servicii» reprezintă un contract de același tip ca și un contract de servicii, cu excepția faptului că echivalentul financiar pentru prestarea de servicii constă numai în dreptul de a exploata serviciul sau în acel drept însoțit de un preț.”
26

Or, trebuie arătat că deși, la punctul 46 din Hotărârea Zino Davidoff și Levi Strauss, menționată, Curtea s-a referit cu siguranță la o primă introducere pe piață în afara SEE, o astfel de referire trebuie interpretată prin prisma faptului că, în cauza în care s-a pronunțat această hotărâre, produsele în cauză fuseseră comercializate anterior în afara SEE, apoi fuseseră importate și introduse pe piață în cadrul SEE.
6

Articolul 73 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Lucrătorii salariați sau lucrătorii care desfășoară activități independente ai căror membri de familie au reședința într-un stat membru, altul decât statul competent”, este redactat după cum urmează: „Lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă aflat sub incidența legislației unui stat membru are dreptul, în ceea ce privește membrii de familie care au reședința într-un alt stat membru, la prestațiile familiale prevăzute de legislația primului stat, ca și cum ar avea reședința în acel stat, sub rezerva dispozițiilor anexei VI.”
7

Legea nr. 4 a regiunii Sardinia din 11 mai 2006 privind diverse dispoziții în materie de venituri, de recalificări ale cheltuielilor, de politici sociale și de dezvoltare, în versiunea care rezultă din articolul 3 alineatul 3 din Legea nr. 2 a regiunii Sardinia din privind dispoziții referitoare la întocmirea bugetului anual și multianual al regiunii – Legea finanțelor 2007) (denumită în continuare „Legea regională nr. 4/2006”), cuprinde un articol 4, intitulat „Taxa regională în caz de escală turistică a aeronavelor și a ambarcațiunilor de agrement”, care are următorul cuprins: „1. Începând cu anul 2006, se instituie taxa regională pe escala turistică a aeronavelor și a ambarcațiunilor de agrement. 2. Sunt supuse taxei: a) escala pe aerodromurile teritoriului regional a aeronavelor de aviație generală în sensul articolului 743 și al următoarelor din Codul navigației, destinate transportului privat de persoane în perioada 1 iunie-30 septembrie; b) escala în porturile, în locurile de acostare și în locurile de ancorare situate pe teritoriul regional și în zonele de ancorare amenajate în apele teritoriale de-a lungul coastelor Sardiniei, a ambarcațiunilor de agrement prevăzute de Decretul legislativ nr. 171 din 18 iulie 2005 (Codul navigației de agrement) sau, în orice caz, a ambarcațiunilor utilizate în scopuri de agrement, cu o lungime mai mare de 14 metri, măsurate conform normelor armonizate EN/ISO/DIS 8666, conform articolului 3 litera b) din decretul legislativ menționat, în perioada 1 iulie-30 septembrie. 3. Obligația de plată a taxei revine persoanei fizice sau juridice cu domiciliul fiscal în afara teritoriului regional care asigură exploatarea aeronavei în sensul articolului 874 și al următoarelor din Codul navigației sau care asigură exploatarea ambarcațiunii de agrement în sensul articolului 265 și al următoarelor din Codul navigației. 4. Taxa regională prevăzută la alineatul 2 litera a) se plătește pentru fiecare escală, iar cea prevăzută la alineatul 2 litera b) se plătește anual. […] 6. Sunt scutite de la plata taxei: a) ambarcațiunile care fac escală pentru a participa la regate sportive, la întruniri de ambarcațiuni de epocă, de bărci monotip și la manifestări de navigație cu pânze, chiar fără caracter sportiv, a căror desfășurare a fost comunicată în prealabil autorității maritime de către organizatori; această comunicare trebuie adusă la cunoștința ARASE [Agenzia della Regione autonoma della Sardegna per le entrate] înainte de acostare; b) ambarcațiunile de agrement care staționează tot anul în structurile portuare regionale; c) oprirea tehnică, în limita timpului necesar pentru efectuarea acesteia. Modalitățile de certificare a cauzelor de scutire sunt prevăzute de dispoziții specifice ale ARASE. 7. Taxa se plătește: a) la momentul escalei, pentru aeronavele prevăzute la alineatul 2 litera a); b) în termen de 24 de ore de la sosirea ambarcațiunilor de agrement în porturi, în locurile de acostare, în locurile și în zonele de ancorare aflate de-a lungul coastelor Sardiniei; în condițiile stabilite prin decizie a ARASE. […]”
23

Considerând că soluționarea acțiunii principale depinde de interpretarea celei de A șasea directive, Hoge Raad der Nederlanden a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 13 secțiunea B litera (g) coroborat cu articolul 4 alineatul (3) litera (a) din A șasea directivă trebuie interpretat în sensul că este supusă la plata [TVA-ului] livrarea unei clădiri care a fost parțial demolată având în vedere înlocuirea acesteia cu o nouă clădire ce urmează a fi construită? 2) Aspectul dacă ordinul de demolare a fost dat de vânzătorul sau de cumpărătorul clădirii și acesta și-a facturat costul acestei demolări are vreo incidență asupra răspunsului la prima întrebare având în vedere că livrarea nu este supusă la plata [TVA-ului] decât dacă ordinul de demolare a fost dat de vânzător și dacă acesta și-a facturat costul acestei demolări? 3) Aspectul dacă planurile noii clădiri au fost realizate de vânzătorul sau de cumpărătorul clădirii are vreo incidență asupra răspunsului la prima întrebare având în vedere că livrarea nu este supusă la plata [TVA-ului] decât dacă planurile noii clădiri au fost realizate de vânzător? 4) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, [TVA-ul] se aplică oricărei livrări care are loc după momentul în care lucrările de demolare încep efectiv sau aceasta se aplică numai livrărilor care au loc la un moment ulterior, în special la momentul în care demolarea a avansat în mod substanțial?”
25

În acest context, Korkein hallinto-oikeus a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 4 alineatul (1) din Directiva [privind accesul], […] coroborat, pe de o parte, cu considerentele (5), (6) și (8) ale preambulului directivei menționate și, pe de altă parte, cu articolele 5 și 8 din directiva menționată, trebuie interpretat în sensul că: a) o legislație națională ar putea să prevadă, în sensul articolului 39 alineatul 1 din [Legea privind piața comunicațiilor], că orice întreprindere de telecomunicații are obligația de a negocia interconectarea cu o altă întreprindere de telecomunicații și, în cazul unui răspuns afirmativ, b) o autoritate de reglementare națională ar putea considera că obligația de negociere nu este îndeplinită în cazul în care o întreprindere de telecomunicații care nu are o putere semnificativă pe piață a propus o interconectare unei alte întreprinderi în condiții pe care autoritatea le consideră total unilaterale și apte să împiedice dezvoltarea unei piețe cu amănuntul concurențiale, atunci când aceste condiții au împiedicat în practică a doua întreprindere menționată să propună clienților săi posibilitatea de a transmite [MMS] utilizatorilor finali conectați la rețeaua întreprinderii de telecomunicații și, în cazul unui răspuns afirmativ, c) o autoritate de reglementare națională ar putea, prin intermediul deciziei sale, să dispună în privința întreprinderii de telecomunicații menționate anterior, care nu are, așadar, o putere semnificativă pe piață, ca aceasta să negocieze cu bună-credință interconectarea serviciilor de SMS și de MMS între sistemele [celor două] întreprinderi [în cauză] astfel încât, în cadrul negocierilor comerciale, să fie luate în considerare obiectivele avute în vedere de interconectare, iar negocierile să se desfășoare conform postulatului că buna funcționare a serviciilor de SMS și de MMS între sistemele întreprinderilor poate fi realizată în condiții rezonabile care permit utilizatorilor să utilizeze serviciile de comunicații ale întreprinderilor de telecomunicații? 2) Natura rețelei iMEZ și chestiunea dacă iMEZ trebuie considerată operator de rețele publice de comunicații electronice au un impact asupra aprecierii întrebărilor de mai sus?”
6

Acest articol 4 alineatul (2) litera (c) prevede: „(2) În măsura în care, la 1 iulie 1984, erau impozitate cu o cotă de 1%, următoarele tranzacții pot face în continuare obiectul [impozitului pe capital]: […] (c) un împrumut contractat de o societate de capital, dacă creditorul are dreptul la un procent din profiturile societății”.