ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Hotărârea Tribunalului (Camera a șasea) din 22 septembrie 2016 –

Intercon/Comisia

(Cauza T‑206/15)

„Clauză compromisorie — Al șaptelea program‑cadru pentru activități de cercetare, de dezvoltare tehnologică și demonstrative (2007-2013) — Acordul de grant privind proiectul «Virtual Pathological Heart of the Virtual Physiological Human» — Decizie a Comisiei de a solicita rambursarea unei părți din sumele plătite — Inadmisibilitate — Articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului din 2 mai 1991 — Documente și observații prezentate după expirarea termenelor acordate”

Procedură jurisdicțională — Cerere de sesizare a instanței — Cerințe de formă — Expunere sumară a motivelor invocate [Regulamentul de procedură al Tribunalului (1991), art. 44 alin. (1) lit. (c)] (a se vedea punctul 30)

Obiectul

Cerere întemeiată pe articolul 272 TFUE prin care se urmărește constatarea, pe de o parte, a încălcării de către Comisie a dispozițiilor Acordului de grant nr. 224635 privind finanțarea proiectului „Virtual Pathological Heart of the Virtual Physiological Human (VPH2)” și, pe de altă parte, a faptului că sumele plătite în temeiul contribuției financiare a Uniunii Europene corespund unor costuri eligibile și că suma de 70620 de euro pretinsă reclamantei prin scrisoarea Comisiei din 28 ianuarie 2015 și prin nota de debit anexată nu trebuie, prin urmare, să fie rambursată

Dispozitivul

1) Respinge acțiunea.
Articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 privind marca Uniunii Europene are în vedere ipoteza în care o marcă înregistrată, națională sau a Uniunii Europene, este utilizată în comerț sub o formă ușor diferită față de forma sub care a fost efectuată înregistrarea. Scopul acestei dispoziții, care evită impunerea unei conformități stricte între forma utilizată a mărcii și cea sub care marca a fost înregistrată, este de a permite titularului acesteia din urmă să aducă semnului, cu ocazia exploatării sale comerciale, modificările care, fără a‑i altera caracterul distinctiv, îi permit să îl adapteze mai bine cerințelor de comercializare și de promovare a produselor sau serviciilor în cauză. În conformitate cu scopul său, domeniul de aplicare material al acestei dispoziții trebuie să fie considerat limitat la situațiile în care semnul utilizat în mod concret de titularul unei mărci pentru a desemna produsele sau serviciile pentru care aceasta a fost înregistrată constituie forma sub care aceeași marcă este exploatată comercial. În asemenea situații, atunci când forma semnului utilizat în comerț diferă de forma sub care acesta a fost înregistrat numai prin elemente neglijabile, astfel încât cele două semne pot fi considerate în mod global echivalente, dispoziția sus‑menționată prevede că obligația de utilizare a mărcii înregistrate poate fi îndeplinită făcând dovada utilizării semnului care constituie forma utilizată în comerț.

Astfel, constatarea unei alterări a caracterului distinctiv al mărcii înregistrate impune o examinare a caracterului distinctiv și dominant al elementelor adăugate întemeiată pe calitățile intrinseci ale fiecăruia dintre aceste elemente, precum și pe poziția relativă a diverselor elemente în configurația mărcii.

În vederea unei asemenea constatări, trebuie să se țină seama și de calitățile intrinseci și în special de gradul mai mult sau mai puțin ridicat al caracterului distinctiv al mărcii anterioare utilizate numai ca parte a unei mărci complexe sau împreună cu altă marcă. Astfel, cu cât caracterul distinctiv al acesteia este mai scăzut, cu atât va fi mai ușor alterat prin adăugarea unui element care este el însuși distinctiv și cu atât marca în discuție își va pierde capacitatea de a fi percepută ca o indicație a originii produsului. Aprecierea inversă se impune de asemenea.

Pe de altă parte, atunci când o marcă este constituită sau compusă din mai multe elemente și când unul sau mai multe dintre acestea nu sunt distinctive, alterarea acestor elemente sau omiterea lor nu este de natură să afecteze caracterul distinctiv al mărcii în ansamblu.

În plus, pentru aplicarea articolului 15 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, este necesar ca adăugirile la marca înregistrată să nu altereze caracterul distinctiv al mărcii în forma sub care aceasta a fost înregistrată, în special în temeiul poziției lor accesorii în cadrul semnului sau al caracterului lor distinctiv redus.

(a se vedea punctele 27-31)
Hotărârea Tribunalului (Camera a șaptea) din 1 martie 2017 –

Universiteit Antwerpen/REA

(Cauza T‑208/15)

„Clauză compromisorie – Al șaptelea program‑cadru pentru activități de cercetare, de dezvoltare tehnologică și demonstrative (2007-2013) – Activități Marie Curie – Cercetători aflați la începutul carierei – Cerere de propuneri FP7‑People ITN‑2008 – Convenții de subvenție – Cheltuieli eligibile – Rambursarea sumelor plătite – Noțiunea de primire de cercetători – Proporționalitate”

1. Procedură jurisdicțională–Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii–Contract supus dreptului național–Aplicarea dreptului național material–Neaplicarea reglementării naționale în materie de competență (art. 272 TFUE) (a se vedea punctele 52-55)

2. Procedură jurisdicțională–Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii–Contracte încheiate în cadrul unui program specific de cercetare, de dezvoltare tehnologică și de demonstrație–Obiective (art. 272 TFUE) (a se vedea punctul 65)

3. Procedură jurisdicțională–Sesizarea Tribunalului în temeiul unei clauze compromisorii–Contracte încheiate în cadrul unui program specific de cercetare, de dezvoltare tehnologică și de demonstrație–Noțiunea de primire de cercetători (art. 272 TFUE) (a se vedea punctele 81-85, 93, 104 și 116)

Obiectul

Cerere întemeiată pe articolul 272 TFUE, prin care se solicită, pe de o parte, declararea faptului că convenția de subvenție nr. 238214 „C7” (Cerebellar‑Cortical Control: Cells, Circuits, Computation, and Clinic) și convenția de subvenție nr. 238686 „Cerebnet” (Timing and plasticity in the olivo‑cerebellar system), încheiate în cadrul cererii de propuneri FP7‑People‑ITN‑2008 nu pot fi interpretate în sensul că obligă beneficiarii să efectueze formarea cercetătorilor aflați la începutul carierei exclusiv în localurile proprii și, în consecință, confirmarea faptului că REA nu poate respinge ca neeligibilă partea din cheltuieli referitoare la formarea a trei cercetători aflați la începutul carierei în afara localurilor reclamantei și, pe de altă parte, obligarea REA la plata tuturor cheltuielilor referitoare la formarea acestor cercetători aflați la începutul carierei, astfel cum au fost comunicate reclamantei, majorate cu dobânzi de întârziere cu începere de la data la care plățile erau datorate în temeiul convențiilor

Dispozitivul

1) Obligă Agenția Executivă pentru Cercetare (REA) să plătească Universiteit Antwerpen suma de 45526,73 euro, corespunzătoare plății anumitor cheltuieli eligibile în temeiul convenției „Cerebnet” nr. 238686 încheiate în cadrul celui de Al șaptelea program‑cadru pentru activități de cercetare, de dezvoltare tehnologică și demonstrative (2007-2013), majorată cu dobânzi convenționale cu începere de la data la care această sumă era datorată în temeiul convenției menționate.

2) Respinge în rest acțiunea.
În această privință, respectarea principiilor statului de drept și drepturilor omului, precum și demnității umane se impune în cazul oricărei acțiuni a Uniunii, inclusiv în domeniul politicii externe și de securitate comună, așa cum reiese din coroborarea dispozițiilor articolului 21 alineatul (1) primul paragraf TUE, ale articolului 21 alineatul (2) litera (b) TUE și ale articolului 21 alineatul (3) TUE și ale articolului 23 TUE. În special, trebuie arătat că articolul 21 alineatul (1) TUE prevede că acțiunea Uniunii pe scena internațională intenționează să promoveze în lumea întreagă, printre altele, statul de drept, universalitatea și indivizibilitatea drepturilor omului și respectarea dreptului internațional. Or, principiul termenului rezonabil de soluționare este o componentă a dreptului la un proces echitabil care este protejată prin dispozițiile mai multor instrumente de drept internațional obligatorii din punct de vedere juridic. În consecință, nu se poate exclude ca, în prezența unor elemente obiective, fiabile, precise și concordante de natură să suscite întrebări legitime cu privire la respectarea dreptului persoanei interesate la un termen rezonabil de soluționare în cadrul anchetei judiciare în curs care îl vizează și care servește de temei pentru înghețarea activelor sale în Uniune, Consiliul să procedeze la verificările necesare.

Potrivit textului articolului 47 alineatul (2) prima teză din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege.

Or, în lumina articolului 51 alineatele (1) și (2) din cartă, dispozițiile articolului 47 din aceasta trebuie interpretate în sensul că vizează dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă numai în procedurile în care sunt în joc drepturile și libertățile garantate de dreptul Uniunii. Astfel, articolul 47 din cartă garantează că înghețarea activelor în litigiu va face obiectul unui control jurisdicțional efectiv de către Tribunal, ceea ce implică, în special, verificarea ca decizia de adoptare a acestor măsuri să aibă o bază factuală suficient de solidă. O asemenea obligație de verificare, în temeiul articolului 47 din cartă, revine astfel Tribunalului, iar nu Consiliului. În schimb, dispozițiile articolului 47 din cartă nu pot fi aplicate dreptului reclamantului la o protecție jurisdicțională efectivă în cadrul procedurii judiciare care îl vizează într‑o țară terță. De altfel, faptul că decizia de adoptare a măsurilor restrictive care îl vizează pe reclamant este întemeiată pe această procedură judiciară nu poate avea drept efect să justifice un control al legalității sale în lumina acestor dispoziții. Astfel, pe de o parte, această decizie emană de la o instituție a Uniunii care nu este abilitată de tratate să exercite funcții jurisdicționale. Pe de altă parte, decizia menționată, adoptată în plus în cadrul politicii externe și de securitate comună, nu are un caracter jurisdicțional, neavând drept obiect să statueze asupra unei acțiuni, nici să soluționeze un litigiu.

(a se vedea punctele 89-92)
INFORMAȚII PRIVIND DECIZIILE NEPUBLICATE 
Repertor iul jur isprudenței 
Hotărârea T ribunalului (Camera a cincea) din 2 1 iunie 2 0 1 7 –  
City T rain/ EUIPO (CityT rain)  
(Cauza T-6 9 9 / 1 5 )  
„Marcă a Uniunii Europene – Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative CityTrain – 
Termen de introducere a acțiunii – Caz fortuit – Motive absolute de refuz – Caracter descriptiv – 
Lipsa caracterului distinctiv – Articolul 7 alineatul (1) literele (b) și (c) și alineatul (2) din 
Regulamentul (CE) nr. 207/2009 ” 
1. Procedură jurisdicțională – Termene de introducere a acțiunii – Decădere – Caz fortuit sau caz 
de forță majoră – Noțiune – Întârziere în transmiterea corespondenței 
(Statutul Curții de Justiție, art. 45 al doilea paragraf) 
(a se vedea punctele 12 și 15) 
2. Marcă a Uniunii Europene – Definiția și dobândirea mărcii Uniunii Europene – Motive absolute 
de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații care pot să servească pentru a 
desemna caracteristicile unui produs sau ale unui serviciu – Noțiune 
[Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)] 
(a se vedea punctele 24 și 26) 
3. Marcă a Uniunii Europene – Definiția și dobândirea mărcii Uniunii Europene – Motive absolute 
de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații care pot să servească pentru a 
desemna caracteristicile unui produs sau ale unui serviciu – Aprecierea caracterului descriptiv al 
unui semn – Criterii 
[Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)] 
(a se vedea punctul 25) 
4. Marcă a Uniunii Europene – Definiția și dobândirea mărcii Uniunii Europene – Motive absolute 
de refuz – Mărci compuse exclusiv din semne sau indicații care pot să servească pentru a 
desemna caracteristicile unui produs sau ale unui serviciu – Marca figurativă CityTrain 
[Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului, art. 7 alin. (1) lit. (c)] 
(a se vedea punctele 28-31) 
RO 
ECLI:EU:T:2017 :409 1 
INFORMAȚII PRIVIND DECIZIILE NEPUBLICATE 
5. Marcă a Uniunii Europene – Definiția și dobândirea mărcii Uniunii Europene – Apreciere a 
caracterului înregistrabil al unui semn – Luare în considerare numai a reglementării Uniunii – 
Înregistrare anterioară amărcii în anumite state membre sau țări terțe – Decizii care nu sunt 
obligatorii pentru autoritățile Uniunii 
(Regulamentul nr. 207/2009 al Consiliului) 
(a se vedea punctul 32) 
Obiectul 
Acțiune formulată împotriva Deciziei Camerei a patra de recurs a EUIPO din 9 septembrie 2015 (cauza 
R 843/2015 -4) privind o cerere de înregistrare a semnului figurativ CityTrain ca marcă a Uniunii 
Europene 
Dispozitivul 
1) Respinge acțiunea. 
2) Obligă City Train GmbH la plata cheltuielilor de judecată. 
ECLI:EU:T:2017 :409 2
Motivarea impusă de articolul 296 TFUE și de articolul 41 alineatul (2) litera (c) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie să fie adaptată naturii actului atacat și contextului în care acesta a fost adoptat. Aceasta trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanei interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurilor luate, iar instanței competente să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei.

Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act îndeplinește cerințele articolului 296 TFUE și ale articolului 41 alineatul (2) litera (c) din cartă trebuie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă. Astfel, pe de o parte, un act cauzator de prejudiciu este suficient motivat atunci când intervine într‑un context cunoscut de persoana interesată, care îi permite acesteia să înțeleagă semnificația măsurii adoptate în privința sa. În plus, gradul de precizie a motivării unui act trebuie să fie proporțional cu posibilitățile materiale și cu cerințele tehnice sau de timp în care acesta trebuie adoptat. Mai precis, motivarea unei măsuri de înghețare a activelor nu poate, în principiu, să constea numai într‑o formulare generală și stereotipă. Sub rezervele menționate mai sus, o astfel de măsură trebuie, dimpotrivă, să indice motivele specifice și concrete pentru care Consiliul consideră că reglementarea pertinentă este aplicabilă persoanei interesate.

(a se vedea punctele 39-41)
Principiul prezumției de nevinovăție constituie un principiu general de drept al Uniunii, în prezent prevăzut la articolul 48 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care se aplică procedurilor referitoare la încălcări ale normelor de concurență aplicabile întreprinderilor, proceduri care pot duce la aplicarea de amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu. În ceea ce privește procedura de tranzacție prevăzută la articolul 10a din Regulamentul nr. 773/2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor 101 TFUE și 102 TFUE, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 622/2008, cerințele aferente respectării principiului prezumției de nevinovăție nu pot fi alterate prin considerații referitoare la prezervarea obiectivelor de rapiditate și de eficacitate ale procedurii de tranzacție, indiferent de cât de lăudabile ar fi. Dimpotrivă, Comisiei îi revine obligația să aplice procedura de tranzacție într‑o modalitate care să fie compatibilă cu cerințele articolului 48 din cartă.

Astfel, deși principiul prezumției de nevinovăție este înscris la articolul 48 din cartă, care, în temeiul articolului 6 TUE, are aceeași valoare ca tratatele, procedura de tranzacție își are originea într‑un regulament adoptat doar de Comisie în temeiul articolului 33 din Regulamentul nr. 1/2003, și anume Regulamentul nr. 622/2008, și are un caracter facultativ atât pentru Comisie, cât și pentru întreprinderile în cauză.

(a se vedea punctele 256, 265 și 266)
Ținând seama de caracterul specific al contenciosului achizițiilor publice ale Uniunii, o acțiune în despăgubire prin care se urmărește obținerea reparării prejudiciului pretins suferit de un ofertant respins din cauza neregulilor pe care o instituție care acționează în calitate de autoritate contractantă le‑ar fi săvârșit în cadrul cererii de ofertă nu are nici același obiect, nici aceleași efecte juridice și economice cu o acțiune având ca obiect anularea deciziei de respingere a ofertei ofertantului menționat și, în consecință, nu poate avea ca efect anihilarea efectelor acestei decizii.

Astfel, pe de o parte, deși acțiunea în anulare urmărește sancționarea nelegalității unui act cu forță juridică obligatorie, acțiunea în despăgubire are ca obiect, la rândul său, cererea de reparare a unui prejudiciu care decurge dintr‑un act sau dintr‑un comportament nelegal imputabil unei instituții sau unui organ al Uniunii. Or, acțiunea în anulare a ofertantului nu ar avea ca obiect decât decizia de respingere a ofertei sale și de atribuire a contractului unui alt ofertant și, în măsura în care ar fi admisă de instanța Uniunii, nu ar putea avea ca rezultat decât anularea deciziei menționate. În schimb, prin acțiunea sa în despăgubire, ofertantul nu caută să elimine decizia respectivă, ci să obțină o despăgubire pentru prejudiciul presupus rezultat din adoptarea acesteia. Ofertantul nu caută, așadar, să obțină, prin acțiunea în despăgubire, un rezultat comparabil sau chiar identic cu cel urmărit printr‑o acțiune în anulare.

Pe de altă parte, o acțiune în anulare și o acțiune în despăgubire nu au aceleași efecte juridice. În cadrul unei acțiuni în anulare, constatarea nelegalității unui act și, pe cale de consecință, dispozitivul unei hotărâri prin care se anulează actul menționat au efect ex tunc, în timp ce constatarea de către instanța Uniunii a faptului că un act constituie o nelegalitate în măsură să justifice angajarea răspunderii Uniunii are efect ex nunc și, în principiu, nu are ca efect eliminarea retroactivă a temeiului juridic al actului respectiv. În special, în cadrul contenciosului contractelor de achiziții publice ale Uniunii, circumstanțele care trebuie luate în considerare în temeiul articolelor 264 și 266 TFUE în vederea executării unei hotărâri de anulare sunt legate nu numai de dispoziția anulată și de domeniul de aplicare al hotărârii menționate, ci și de alte circumstanțe cum ar fi data semnării contractului, eventuala executare a contractului sau punerea în aplicare a articolului 103 din Regulamentul nr. 1605/2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene. Astfel, nu se poate exclude, în urma unei hotărâri de anulare a deciziei de atribuire a unui contract de achiziții publice, ca instituția să poată fi determinată să înceteze contractul în cauză și să organizeze o nouă procedură de cerere de ofertă. În schimb, o hotărâre care angajează răspunderea Uniunii are ca efect în mod necesar plata unei despăgubiri reclamantului, întrucât acesta din urmă a solicitat o asemenea reparație, iar nu o reparație în natură.

(a se vedea punctele 35-38)
În temeiul articolului 108 alineatul (2) TFUE, Comisia are obligația de a solicita părților în cauză să își prezinte observațiile în cadrul fazei oficiale de investigare. Această comunicare urmărește numai să obțină din partea persoanelor interesate toate informațiile destinate să ofere Comisiei clarificări în cadrul acțiunii sale ulterioare. Este necesar ca Comisia, fără a fi obligată să prezinte o analiză completă cu privire la ajutorul în discuție, să definească în mod suficient cadrul investigației sale, pentru a nu lipsi de conținut dreptul persoanelor interesate de a‑și prezenta observațiile. În acest scop, este suficient ca părțile interesate să cunoască raționamentul care a determinat Comisia să considere în mod provizoriu că măsura respectivă poate constitui un ajutor nou, incompatibil cu piața internă. Obligația de a da posibilitatea persoanelor interesate, în stadiul deciziei de inițiere, să își prezinte observațiile are caracterul unei norme fundamentale de procedură a cărei încălcare are consecințe precum anularea actului viciat, indiferent dacă această încălcare a cauzat un prejudiciu celui care o invocă sau dacă procedura administrativă ar fi putut avea un rezultat diferit.

(a se vedea punctele 46, 47 și 70)
Dacă existența unei disfuncționalități a pieței poate constitui un element pertinent pentru a declara compatibilitatea unui ajutor de stat cu piața internă, absența unei disfuncționalități a pieței nu are în mod necesar drept consecință faptul că condițiile prevăzute la articolul 107 alineatul (3) litera (c) TFUE nu sunt întrunite. Cu titlu de exemplu, o intervenție a statului poate fi considerată necesară în sensul acestei dispoziții în momentul în care forțele pieței nu sunt susceptibile să realizeze prin ele însele în timp util obiectivul de interes public urmărit de stat, chiar dacă, ca atare, o astfel de piață nu poate fi considerată disfuncțională.

În temeiul articolului 107 alineatul (3) litera (c) TFUE, ajutoarele destinate să faciliteze dezvoltarea anumitor activități sau a anumitor regiuni economice pot fi considerate compatibile cu piața internă în cazul în care acestea nu modifică în mod nefavorabil condițiile schimburilor comerciale într-o măsură care contravine interesului comun.

Noțiunea de interes comun menționată la finalul articolului 107 alineatul (3) litera (c) TFUE vizează evaluarea comparativă între avantajele și inconvenientele care rezultă dintr-o măsură de ajutor și se opune autorizării unor măsuri care afectează condițiile schimburilor comerciale într-o măsură contrară interesului comun. Obiectivul de interes public urmărit prin măsura în cauză nu trebuie să constituie în mod necesar un obiectiv împărtășit de totalitatea sau de majoritatea statelor membre.

În cadrul aplicării articolului 107 TFUE în cazul măsurilor referitoare la un obiectiv care ține de Tratatul Euratom, trebuie să se ia în considerare și dispozițiile și obiectivele Tratatului Euratom. Or, având în vedere articolul 1 al doilea paragraf și articolul 2 litera (c) din Tratatul Euratom, Comisia nu a săvârșit nicio eroare prin faptul de a considera că un stat membru a fost în drept să stabilească promovarea energiei nucleare și în special încurajarea creării unor noi capacități de producție de energie nucleară drept obiectiv de interes public în sensul articolului 107 alineatul (3) litera (c) TFUE. Astfel, pe de o parte, acest obiectiv este legat de cel al Comunității Euratom de a facilita investițiile în domeniul energiei nucleare, menționat la articolul 2 litera (c) din Tratatul Euratom și reiese de la articolul 192 primul paragraf din Tratatul Euratom menționat că statele membre facilitează îndeplinirea misiunii Comunității Euratom. Pe de altă parte, reiese de la articolul 194 alineatul (2) al doilea paragraf TFUE că fiecare stat membru are dreptul de a alege între diferitele surse de energie pe acelea pe care le preferă.

(a se vedea punctele 82, 87 și 95-97)