Cauza T‑38/05

Agroexpansión, SA

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență — Înțelegeri — Piața spaniolă a achiziției și a primei procesări a tutunului brut — Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE — Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței — Amenzi — Imputabilitatea comportamentului ilicit — Limita maximă de 10 % din cifra de afaceri — Efect descurajator — Egalitate de tratament — Circumstanțe atenuante — Cooperare”

Sumarul hotărârii

1. Concurență — Norme comunitare — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere — Prezumție a unei influențe decisive exercitate de societatea‑mamă asupra filialelor deținute în proporție de 100 % de aceasta

(art. 81 CE)

2. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Cuantum maxim — Calcul — Cifră de afaceri care trebuie luată în considerare

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2)]

3. Concurență — Norme comunitare — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere — Respectarea de către Comisie a principiului egalității de tratament

(art. 81 CE)

4. Concurență — Norme comunitare — Încălcări — Imputare — Societate‑mamă și filiale — Unitate economică — Criterii de apreciere — Autonomia filialei

(art. 81 CE)

5. Acțiune în anulare — Motive — Nemotivare sau insuficiența motivării

(art. 230 CE și 253 CE)

6. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Caracter descurajator al amenzii

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

7. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Circumstanțe atenuante — Încetarea încălcării după intervenția Comisiei

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (2), și Regulamentul nr. 1/2003, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, pct. 3 a treia liniuță]

8. Concurență — Amenzi — Cuantum — Stabilire — Criterii — Reducerea cuantumului amenzii în schimbul cooperării întreprinderii incriminate

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului; Comunicarea 96/C 207/04 a Comisiei]

1. În domeniul concurenței, comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are o personalitate juridică distinctă, filiala nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă, având în vedere, mai ales, legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc cele două entități juridice.

Astfel, într‑o asemenea situație, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere. În consecință, nu o relație de instigare privind încălcarea între societatea‑mamă și filiala sa, nici, cu atât mai puțin, o implicare a celei dintâi în respectiva încălcare, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze societății‑mamă decizia prin care se aplică amenzi.

Comisia nu se poate limita să constate că societatea‑mamă este în măsură să exercite o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale, ci aceasta trebuie de asemenea să verifice dacă această influență a fost exercitată efectiv.

În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale.

În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea‑mamă a acesteia pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei respective. Ulterior, Comisia va putea să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață.

Prezumția întemeiată pe deținerea întregului capital se poate aplica nu numai în cazul în care există o relație directă între societatea‑mamă și filiala sa, ci și în cazurile în care această relație este indirectă, printr‑o filială interpusă.

(a se vedea punctele 102-106 și 108)

2. Potrivit articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia poate aplica, prin decizie, amenzi întreprinderilor care au săvârșit o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE care nu pot depăși 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent pentru fiecare dintre întreprinderile care au participat la încălcare. Aceeași indicație figura la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17.

Cifra de afaceri menționată de aceste dispoziții se raportează la cifra de afaceri globală a întreprinderii în cauză, și anume întreprinderea căreia i‑a fost imputată încălcarea și care, ca urmare a acestui fapt, a fost declarată răspunzătoare.

În ceea ce privește noțiunea „exercițiul financiar precedent” care figurează la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, aceasta trebuie interpretată în sensul că vizează exercițiul financiar anterior adoptării deciziei Comisiei, cu excepția situațiilor speciale în care cifra de afaceri din acest ultim exercițiu financiar nu oferă nicio indicație utilă asupra situației economice reale a întreprinderii în cauză și a nivelului adecvat al amenzii care trebuie să îi fie aplicată acesteia.

Astfel, atunci când Comisia reține existența unei entități economice unice între o societate‑mamă și filiala acesteia și, prin urmare, consideră această societate‑mamă răspunzătoare în solidar pentru încălcare, precum și pentru plata amenzii și o include printre destinatarii deciziei sale, Comisia se poate întemeia pentru a calcula plafonul de 10 % prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, pe cifra de afaceri consolidată realizată de societatea‑mamă în cursul anului precedent celui în care a fost adoptată decizia sa. În această privință, este cu totul irelevant că societatea‑mamă nu poate fi considerată răspunzătoare în solidar pentru încălcare în ceea ce privește perioada anterioară dobândirii filialei de către ea.

(a se vedea punctele 109-111, 174, 175 și 195)

3. În cazul în care, într‑o cauză care are ca obiect o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii ce implică mai multe întreprinderi diferite, Comisia adoptă, în cadrul stabilit de jurisprudență, o anumită metodă pentru a determina dacă se impune să se rețină atât răspunderea filialelor care au săvârșit în mod efectiv această încălcare, cât și a societăților‑mamă ale acestora, cu excepția unor împrejurări speciale, Comisia trebuie să se întemeieze în acest scop pe aceleași criterii în cazul tuturor acestor întreprinderi. Astfel, Comisia este obligată să respecte principiul egalității de tratament, care impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv.

(a se vedea punctul 133)

4. În domeniul concurenței, autonomia unei filiale în raport cu societatea‑mamă a acesteia nu trebuie apreciată exclusiv din perspectiva activității sale în domeniul produselor vizate de încălcare. Pentru a determina dacă o filială își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, trebuie luate în considerare toate elementele pertinente referitoare la legăturile organizatorice, economice și juridice care unesc filiala și societatea mamă, care pot varia în funcție de fiecare caz în parte și nu pot face, așadar, obiectul unei enumerări exhaustive.

Astfel, faptul că nicio societate din grup nu exercită un control asupra activităților filialei vizate de încălcare nu poate fi suficient pentru a dovedi că aceasta din urmă acționează în mod autonom pe piață. Aceeași situație se regăsește și în ceea ce privește lipsa unei consultări a societății‑mamă sau a unei alte societăți din grup de către filială în ceea ce privește politica sa de achiziție a produselor vizate de încălcare.

(a se vedea punctele 164 și 168)

5. În cadrul unei acțiuni în anulare, motivul întemeiat pe lipsa motivării sau pe o motivare insuficientă a unui act constituie un motiv de ordine publică care poate și chiar trebuie să fie invocat din oficiu de instanța Uniunii și care, în consecință, poate fi invocat de părți în orice stadiu al procedurii.

(a se vedea punctul 182)

6. În cadrul unei încălcări a normelor de concurență ale Uniunii, dimensiunea și puterea economică a întreprinderii în cauză constituie factori care pot fi luați în considerare la calcularea amenzii și, în consecință, la stabilirea coeficientului multiplicator prin care se urmărește să se asigure un efect descurajator al amenzii. Luarea în considerare a dimensiunii și a resurselor globale ale întreprinderii în cauză pentru a asigura un efect descurajator al amenzii se explică prin impactul urmărit în ceea ce privește întreprinderea respectivă, întrucât sancțiunea nu trebuie să fie neglijabilă în special din perspectiva capacității financiare a acesteia.

În această privință, atunci când Comisia utilizează, ca elemente de apreciere pentru a decide să aplice un coeficient multiplicator în scopul descurajării, dimensiunea și resursele globale ale întreprinderii în cauză, această din urmă întreprindere nu poate îngloba astfel societatea‑mamă a societății care a săvârșit încălcarea normelor de concurență decât în ipoteza în care aceasta exercită efectiv o influență decisivă asupra comportamentului respectivei societăți.

Întreprinderea ale cărei dimensiune și resurse globale sunt luate astfel în considerare se confundă în mod necesar cu întreprinderea în sensul articolului 81 CE, precum este definită de jurisprudență. Luarea în considerare a acestor elemente pentru a asigura un efect suficient de descurajator al amenzii se explică prin impactul urmărit în ceea ce privește întreprinderea căreia îi este aplicată această amendă. Obiectivul urmărit este de a garanta caracterul eficient al amenzii prin adaptarea cuantumului acesteia în considerarea resurselor globale ale respectivei întreprinderi și a capacității acesteia de a mobiliza fondurile necesare pentru plata amenzii. Or, în ipoteza în care societatea care a săvârșit încălcarea se comportă în mod autonom pe piață și constituie, așadar, singură, o întreprindere, acest obiectiv nu poate viza, în mod logic, în raport cu această autonomie, decât societatea respectivă, iar nu, în plus, alte societăți ale grupului din care ar face parte. Dacă, într‑o astfel de ipoteză, Comisia ar trebui să țină seama de dimensiunea și de puterea economică a grupului menționat pentru a decide să aplice un coeficient multiplicator în scopul descurajării, nu numai că efectul descurajator urmărit s‑ar exercita în fapt asupra unei alte entități decât întreprinderea răspunzătoare pentru încălcare, ci, în plus, amenda ar putea fi considerată excesivă, în special în raport cu capacitatea financiară a acestei întreprinderi, și aceasta cu încălcarea principiului proporționalității.

(a se vedea punctele 207, 208, 214 și 215)

7. În cadrul unei încălcări a normelor de concurență ale Uniunii, încetarea încălcării de îndată ce intervine Comisia nu poate, în mod logic, să constituie o circumstanță atenuantă decât dacă există motive să se presupună că întreprinderile în cauză au fost determinate să înceteze comportamentele lor anticoncurențiale prin intervențiile în discuție, cazul în care încălcarea încetase deja anterior datei primelor intervenții ale Comisiei nefiind acoperit de punctul 3 a treia liniuță din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO.

Deși Comisia consideră că încălcarea a încetat în aceeași zi în care aceasta a efectuat primele sale verificări, în mod cu totul întemeiat nu a reținut această încetare drept circumstanță atenuantă. Astfel, reducerea amenzii pentru încetarea unei încălcări de îndată ce intervine Comisia nu poate fi automată, ci depinde de o evaluare a împrejurărilor cauzei de către aceasta din urmă, în cadrul exercitării puterii sale de apreciere. În această privință, aplicarea punctului 3 a treia liniuță din liniile directoare în favoarea unei întreprinderi va fi întru totul adecvată într‑o situație în care caracterul anticoncurențial al comportamentului în cauză nu este evident. În schimb, aplicarea acesteia ar fi mai puțin potrivită, în principiu, într‑o situație în care comportamentul respectiv este în mod clar anticoncurențial, presupunând că a fost dovedit.

(a se vedea punctele 229 și 231)

8. În cadrul unei încălcări a normelor de concurență ale Uniunii, Comisia dispune de o putere de apreciere largă în ceea ce privește metoda de calcul al amenzilor și, în această privință, poate să țină cont de elemente multiple, printre care figurează cooperarea întreprinderilor în cauză în cursul investigației realizate de serviciile acestei instituții. În această privință, Comisia dispune de o marjă de apreciere largă pentru a evalua calitatea și utilitatea cooperării unei întreprinderi, în special în raport cu contribuțiile altor întreprinderi.

Pentru a justifica reducerea cuantumului unei amenzi în temeiul cooperării, comportamentul unei întreprinderi trebuie să faciliteze sarcina Comisiei care constă în constatarea și în reprimarea încălcărilor normelor de concurență și să dovedească un veritabil spirit de cooperare.

În această privință, documentele furnizate Comisiei drept răspuns la o solicitare de informații în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17 sunt transmise în temeiul unei obligații legale și nu pot fi luate în considerare în temeiul Comunicării Comisiei privind neaplicarea unor amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri, chiar dacă pot avea rolul de a stabili, împotriva întreprinderii care le-a furnizat sau împotriva unei alte întreprinderi, existența unui comportament anticoncurențial.

(a se vedea punctele 252, 253 și 268)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a patra)

12 octombrie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața spaniolă a achiziției și a primei procesări a tutunului brut – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 81 CE – Stabilirea prețurilor și împărțirea pieței – Amenzi – Imputabilitatea comportamentului ilicit – Limita maximă de 10 % din cifra de afaceri – Efect descurajator – Egalitate de tratament – Circumstanțe atenuante – Cooperare”

În cauza T‑38/05,

Agroexpansión, SA, cu sediul în Madrid (Spania), reprezentată de J. Folguera Crespo și de P. Vidal Martínez, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de domnii F. Castillo de la Torre, É. Gippini Fournier și J. Bourke, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare în parte a Deciziei C(2004) 4030 final a Comisiei din 20 octombrie 2004 privind o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.238/B.2 – Tutun brut – Spania), precum și o cerere de reducere a cuantumului amenzii aplicate reclamantei în această decizie,

TRIBUNALUL (Camera a patra),

compus din domnul O. Czúcz, președinte, doamna I. Labucka și domnul K. O’Higgins (raportor), judecători,

grefier: domnul J. Palacio González, administrator principal,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 9 septembrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Istoricul cauzei

A – Reclamanta și procedura administrativă

1 Reclamanta, Agroexpansión, SA, este una dintre cele patru întreprinderi din domeniul primei procesări a tutunului brut din Spania (denumite în continuare „procesatorii”).

2 Ceilalți trei procesatori spanioli sunt: Compañia española de tabaco en rama, SA (denumită în continuare „Cetarsa”), Tabacos Españoles, SL (denumită în continuare „Taes”), și World Wide Tobacco España, SA (denumită în continuare „WWTE”).

3 Inițial, Agroexpansión era o întreprindere familială. Aceasta a fost creată în 1988 de domnul B., care a fost directorul general al acesteia până la sfârșitul anului 2004. Din 1994 până în 1997, capitalul său a fost deținut în părți egale de soția domnului B. și de o societate spaniolă, WW Marpetrol, SA.

4 La 18 noiembrie 1997, Intabex Netherlands BV (denumită în continuare „Intabex”) a achiziționat totalitatea acțiunilor deținute de reclamantă. Intabex făcea, așadar, parte din grupul de societăți Intabex, care fusese achiziționat de Dimon Inc. în aprilie 1997.

5 Dimon este o societate americană stabilită în Virginia (Statele Unite). Aceasta este societatea‑mamă a unui grup format din aproximativ o sută de societăți care își desfășurau activitatea în sectorul tutunului (denumit în continuare „grupul Dimon”) și are ca activitate principală furnizarea de tutun procesat unor fabricanți de țigarete. În acest scop, societatea menționată se aprovizionează cu tutun procesat, printre altele, de la reclamantă.

6 La 3 și la 4 octombrie 2001, Comisia Comunităților Europene, întrucât dispunea de informații potrivit cărora procesatorii și producătorii spanioli de tutun brut ar fi săvârșit încălcări ale articolului 81 CE, a efectuat verificări, în temeiul articolului 14 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), în localurile a trei dintre acești procesatori, respectiv reclamanta, Cetarsa și WWTE, precum și la Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco (denumită în continuare „Anetab”).

7 La 3 octombrie 2001, Comisia a efectuat de asemenea verificări în localurile Maison des métiers du tabac și în cele ale Fédération européenne des transformateurs de tabac, iar la 5 octombrie 2001, în localurile Federación nacional de cultivadores de tabaco (denumită în continuare „FNCT”).

8 Prin scrisoarea din 16 ianuarie 2002, procesatorii și Anetab, invocând Comunicarea Comisiei privind neaplicarea unor amenzi sau reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (JO 1996, C 207, p. 4, denumită în continuare „Comunicarea privind cooperarea”), și‑au manifestat față de aceasta din urmă intenția de a coopera.

9 Prin scrisoarea din 21 ianuarie 2002, acestea au furnizat anumite informații Comisiei.

10 Reclamanta, Cetarsa și WWTE, prin scrisorile din 15 februarie 2002, și Taes, prin scrisoarea din 18 februarie 2002, au furnizat Comisiei anumite informații suplimentare.

11 În continuare, Comisia a trimis mai multe cereri de informații procesatorilor, Anetab și FNCT, în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 17. De asemenea, Comisia a solicitat informații Ministerului Agriculturii, Pescuitului și Alimentației spaniol cu privire la reglementarea spaniolă în domeniul produselor agricole.

12 La 11 decembrie 2003, Comisia a inițiat procedura care se află la originea prezentei cauze și a adoptat o comunicare privind obiecțiunile pe care a adresat‑o unui număr de 20 de întreprinderi sau asociații, printre care procesatorii, Dimon, Intabex, Anetab, FNCT și Deltafina SpA. Deltafina este o societate italiană care are drept activități principale prima procesare a tutunului brut în Italia și comercializarea de tutun procesat. Aceasta face parte din același grup de societăți precum Taes, respectiv cel condus de societatea americană Universal Corp.

13 Întreprinderile și asociațiile în cauză au avut acces la dosarul de investigare al Comisiei sub forma unei copii pe CD‑ROM, care le‑a fost expediată, și au transmis observații scrise ca răspuns la obiecțiunile formulate de Comisie.

14 La 29 martie 2004 a avut loc o audiere.

15 După consultarea comitetului consultativ privind înțelegerile și pozițiile dominante și având în vedere raportul final al consilierului‑auditor, la 20 octombrie 2004, Comisia a adoptat Decizia C(2004) 4030 final privind o procedură de aplicare a articolului 81 alineatul (1) [CE] (cazul COMP/C.38.238/B.2 – Tutun brut – Spania) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat este publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 19 aprilie 2007 (JO L 102, p. 14).

B – Decizia atacată

16 Decizia atacată privește două înțelegeri orizontale încheiate și puse în aplicare pe piața spaniolă a tutunului brut.

17 Prima înțelegere, în care erau implicați procesatorii și Deltafina, avea ca obiect să stabilească în fiecare an, pentru perioada 1996-2001, prețul mediu de livrare (maxim) al fiecărui soi de tutun brut, indiferent de calitate, și să împartă cantitățile din fiecare soi de tutun brut care puteau fi achiziționate de fiecare procesator de la producători [a se vedea în special considerentele (74)-(76) și (276) ale deciziei atacate]. Între 1999 și 2001, procesatorii și Deltafina stabiliseră de asemenea game de prețuri conform nivelului de calitate al fiecărui soi de tutun brut care figurează în tabelele anexate la „contractele de cultură”, precum și „condiții suplimentare”, și anume prețul minim mediu pentru fiecare producător și prețul minim mediu pentru fiecare grup de producători [a se vedea în special considerentele (77)-(83) și (276) ale deciziei atacate].

18 În continuare, se va face trimitere la înțelegerea descrisă la punctul 17 de mai sus prin expresia „înțelegerea procesatorilor”.

19 În cea de a doua înțelegere identificată în decizia atacată erau implicate cele trei sindicate agricole spaniole, mai precis Asociación agraria de jóvenes agricultores (denumită în continuare „ASAJA”), Unión de pequeños agricultores (denumită în continuare „UPA”) și Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos (denumită în continuare „COAG”), precum și Confederación de cooperativas agrarias de España (denumită în continuare „CCAE”). Această înțelegere avea drept obiect să stabilească în fiecare an, pentru perioada 1996-2001, gamele de prețuri conform nivelului de calitate al fiecărui soi de tutun brut care figurează în tabelele anexate la „contractele de cultură”, precum și „condițiile suplimentare” [a se vedea în special considerentele (77)-(83) și (277) ale deciziei atacate].

20 În continuare, se va face trimitere la înțelegerea descrisă la punctul 19 de mai sus prin expresia „înțelegerea reprezentanților producătorilor”.

21 În decizia atacată, Comisia consideră că fiecare dintre aceste înțelegeri constituie o încălcare unică și continuă a articolului 81 alineatul (1) CE [a se vedea în special considerentele (275)-(277) ale deciziei atacate].

22 La articolul 1 din decizia atacată, Comisia a stabilit răspunderea pentru înțelegerea procesatorilor în sarcina acestora din urmă, a Deltafina, a Dimon și a societăților‑mamă ale WWTE, și anume Standard Commercial Corp. (denumită în continuare „SCC”), Standard Commercial Tobacco Co. (denumită în continuare „SCTC”) și Trans‑Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd (denumită în continuare „TCLT”), iar cea pentru înțelegerea reprezentanților producătorilor a fost stabilită în sarcina ASAJA, a UPA, a COAG și a CCAE (denumite în continuare, împreună, „reprezentanții producătorilor”).

23 În articolul 2 din decizia atacată, Comisia a obligat aceste întreprinderi și pe reprezentanții producătorilor să înceteze imediat, dacă nu au făcut deja acest lucru, încălcările menționate la articolul 1, iar pe viitor să se abțină de la orice practică restrictivă având un obiect sau un efect identic sau echivalent.

24 În articolul 3 din decizia atacată, Comisia a aplicat amenzi întreprinderilor menționate, precum și reprezentanților producătorilor, considerând‑o pe Dimon răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate reclamantei și SCC, iar pe SCTC și TCLT, pentru plata amenzii aplicate WWTE (a se vedea punctele 67 și 68 de mai jos).

C – Destinatarii deciziei atacate

25 Punctul 2.4 din decizia atacată tratează problema destinatarilor acesteia [considerentele (357)-(400) ale deciziei atacate].

26 Mai întâi, Comisia a precizat la acest punct că era dovedit că procesatorii și Deltafina participaseră în mod direct la înțelegerea procesatorilor, iar reprezentanții producătorilor participaseră în mod direct la înțelegerea reprezentanților producătorilor, astfel încât fiecare dintre aceste întreprinderi și asociații „[trebuia] să își asume răspunderea pentru încălcare și [era], în consecință, destinatară a [deciziei atacate]” [considerentele (357) și (358) ale deciziei atacate]. În considerentele (359)-(369) ale acestei decizii, Comisia a apreciat în special rolul Deltafina în cadrul înțelegerii procesatorilor.

27 În continuare, Comisia a examinat problema imputabilității în sarcina societății‑mamă a comportamentului ilicit al unei filiale, arătând că, în speță, această problemă s‑a pus în trei cazuri, respectiv cele ale reclamantei, WWTE și Taes [considerentele (370)-(400) ale deciziei atacate].

28 În această privință, în primul rând, Comisia a amintit principiile aplicabile în materie, în opinia sa [considerentele (371)-(374) ale deciziei atacate].

29 În special, Comisia a precizat următoarele:

– pentru a determina dacă o societate‑mamă trebuie considerată răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al filialei sale, este necesar să se dovedească faptul că aceasta din urmă „nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă” (Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, Imperial Chemical Industries/Comisia, 48/69, Rec., p. 619, punctele 132 și 133);

– potrivit unei jurisprudențe constante, în cazul deținerii de către societatea‑mamă a întregului capital al filialei sale, se poate presupune în mod justificat că societatea‑mamă exercită efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei (Hotărârea Curții din 25 octombrie 1983, AEG‑Telefunken/Comisia, 107/82, Rec., p. 3151, punctul 50, și Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, C‑286/98 P, Rec., p. I‑9925, punctul 29, Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, cunoscută sub numele „PVC II”, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctele 961 și 984);

– această presupunere poate fi confirmată prin „elemente speciale proprii anumitor cauze”;

– potrivit Curții, în cazul filialelor care nu sunt controlate în proporție de 100 %, o societate‑mamă poate să influențeze politica filialei sale în cazul în care deține, la momentul săvârșirii încălcării, majoritatea capitalului filialei (Hotărârea Imperial Chemical Industries/Comisia, citată anterior, punctul 136) sau atunci când este informată „în mod constant” în legătură cu practicile filialei menționate și determină direct comportamentul acesteia (Hotărârea AEG‑Telefunken/Comisia, citată anterior, punctul 52);

– potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea de întreprindere, plasată în contextul dreptului concurenței, trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică din punctul de vedere al obiectului acordului în cauză, chiar dacă, din punct de vedere juridic, această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, HFB și alții/Comisia, T‑9/99, Rec., p. II‑1487, punctul 66, care face trimitere la Hotărârea Curții din 12 iulie 1984, Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Rec., p. 2999, punctul 11).

30 În al doilea rând, înainte de a examina mai în detaliu cazul reclamantei, precum și pe cel al WWTE, Comisia a precizat următoarele, în considerentul (375) al deciziei atacate:

„În speță, trei dintre cei patru procesatori spanioli de tutun brut sunt controlați (în proporție de 100 % sau de 90 %) de multinaționale americane. Pe de altă parte, există numeroase elemente de fapt care confirmă prezumția potrivit căreia comportamentul [reclamantei] și al WWTE trebuie imputat societăți[lor]‑mamă respectiv[e] ale acestora. În acest caz, ambele societăți – societatea‑mamă și filiala sa – trebuie considerate răspunzătoare în solidar pentru încălcările constatate în […] decizia [atacată].”

31 În considerentul (376) al deciziei atacate, Comisia a adăugat următoarele:

„[În schimb], după trimiterea comunicării privind obiecțiunile și ascultarea părților, a reieșit că probele din dosar nu puteau justifica o concluzie similară cu privire la participațiile Universal [...] și la cele ale Universal Leaf [Tobacco Co. Inc.] la Taes și Deltafina. Astfel, [în afară] de legătura socia[lă] dintre societățile‑mamă și filialele acestora, dosarul nu cuprinde nicio indicație a participării materiale a Universal [...] și a Universal Leaf la faptele examinate în [decizia atacată]. În consecință, nu s‑ar impune ca Universal și Universal Leaf să devină destinatare ale unei decizii adoptate în această cauză. Aceeași concluzie ar fi aplicabilă a fortiori în ceea ce privește Intabex, întrucât participația sa de 100 % la [reclamantă] era pur financiară.”

32 În considerentele (377)-(386) ale deciziei atacate, Comisia a examinat cazul reclamantei.

33 Comisia a arătat în special că, începând cu al doilea semestru al anului 1997, reclamanta era controlată în integralitate de Dimon, prin intermediul filialei Intabex deținute în proporție de 100 % de aceasta din urmă [considerentul (377) al deciziei atacate]. Comisia a dedus de aici că se putea prezuma în mod legitim că, cel puțin de la acel moment, Dimon exercita o influență decisivă asupra comportamentului reclamantei [prima teză a considerentului (378) al deciziei atacate]. Comisia a adăugat că alte elemente din dosarul său – descrise în considerentul (379) al deciziei atacate – confirmau „prezumția [potrivit căreia Dimon] era în măsură să exercite o influență decisivă” [a doua teză a considerentului (378) al deciziei atacate]. În considerentul (380) al deciziei atacate, aceasta a arătat că din cele expuse anterior rezulta că „Dimon era informată cu privire la practicile filialei sale care fac obiectul prezentei decizii, precum și cu privire la contextul în care acestea se desfășurau și că în măsura în care, din 1997, Dimon [deținea] totalitatea capitalului social al filialei sale, aceasta era în măsură să exercite în mod efectiv o influență asupra comportamentului filialei sale”. În considerentul (382) al acestei decizii, Comisia a precizat că „[e]lementele de fapt pe care [reclamanta] le‑a adus în atenția Dimon în corespondența sa ar fi trebuit să provoace o reacție imediată din partea sa, fie prin distanțarea corespunzătoare față de orice încălcare posibilă a normelor de concurență, fie prin impunerea în sarcina conducerii [reclamantei] a obligației de a înceta orice comportament potențial anticoncurențial”, înainte de a constata că „Dimon nu [făcuse] în cele din urmă nimic de acest gen”.

34 Pe de altă parte, în considerentul (381) al deciziei atacate, Comisia a considerat nefondate argumentele pe care Dimon le invocase în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile pentru a demonstra că reclamanta se comporta în mod autonom pe piață.

35 În sfârșit, Comisia a respins afirmația Dimon potrivit căreia aceasta încălcase principiul nediscriminării considerând‑o răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al filialei sale, în condițiile în care nu ar fi procedat la fel în ceea ce privește societatea‑mamă a Cetarsa, și anume Sociedad estatal de participaciones industriales (denumită în continuare „Sepi”). Comisia a justificat această diferență de tratament prin faptul că, în mod contrar celor afirmate de Dimon, „dosarul [său] [...] nu [conținea] nicio comunicare directă între Cetarsa și Sepi cu privire la obiectul prezentei cauze”, că „participarea Sepi la Cetarsa [părea] esențialmente financiară, similară legăturii dintre Intabex și [reclamantă]”, că Cetarsa „(spre deosebire de [reclamantă]), [regrupa] întreaga activitate de primă procesare a tutunului a grupului Sepi și, din același motiv, [era] în mod evident administrată separat” și, în sfârșit, că „Cetarsa nu [era] [o] filială deținută în proporție de 100 % de Sepi” [considerentul (384) al deciziei atacate].

36 Din aceste diferite elemente, Comisia a concluzionat că Dimon „[trebuia] să fie considerată răspunzătoare în solidar cu [reclamanta], ca urmare a comportamentului acesteia din urmă stabilit prin [decizia atacată], pentru perioada dintre al doilea semestru al anului 1997 și 10 august 2001” [considerentul (386) al deciziei atacate].

37 În considerentele (387)-(400) ale deciziei atacate, Comisia a examinat cazul WWTE. Aceasta a constatat că, în perioada cuprinsă între anul 1995 și mai 1998, aceasta din urmă era controlată în comun de SCC (prin SCTC și TCLT) și de președintele WWTE și familia acestuia și a enumerat o serie de elemente care ar dovedi că, în cursul aceleiași perioade, SCC „și/sau filialele sale” exercitaseră o influență efectivă asupra comportamentului WWTE în Spania [considerentul (391) al deciziei atacate]. În ceea ce privește perioada cuprinsă între mai 1998 și data la care a fost adoptată decizia atacată, Comisia a invocat o serie de elemente care ar demonstra că SCC, fie în mod direct, fie prin SCTC și TCLT, avea controlul exclusiv asupra WWTE și exercita o influență decisivă asupra politicii comerciale a acesteia din urmă. Comisia a adăugat că „[a]rgumentele invocate de SCC în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile nu [justificau] o concluzie diferită cu privire la acest aspect” [considerentul (399) al deciziei atacate]. Având în vedere aceste diferite elemente, Comisia a concluzionat că, cel puțin din 1996, „SCC și/sau filialele sale SCTC și TCLT” exercitau o influență decisivă asupra politicii comerciale a WWTE și, prin urmare, trebuiau considerate răspunzătoare în solidar pentru practicile imputate acesteia din urmă și să figureze printre destinatarii deciziei atacate [considerentul (400) al deciziei atacate].

D – Stabilirea cuantumului amenzilor

38 În considerentele (404)-(458) ale deciziei atacate, Comisia a examinat problema amenzilor care trebuiau aplicate destinatarilor acesteia.

39 Cuantumurile amenzilor au fost stabilite de Comisie în funcție de gravitatea și de durata încălcărilor în cauză, respectiv în funcție de cele două criterii menționate în mod expres la articolul 23 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167) și la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, care, potrivit deciziei atacate, era aplicabil la momentul la care au fost săvârșite aceste încălcări [considerentele (404) și (405) ale deciziei atacate].

40 În vederea stabilirii cuantumului amenzii aplicate fiecăruia dintre destinatari, Comisia a aplicat metoda definită de Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) [CO] (JO 1998, C 9, p. 3, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 69, denumite în continuare „liniile directoare”), chiar dacă nu s‑a referit în mod explicit la acestea. În decizia atacată, Comisia a apreciat de asemenea dacă și în ce măsură destinatarii îndeplineau cerințele stabilite de Comunicarea privind cooperarea.

1. Cuantumul de plecare al amenzilor

41 Mai întâi, în considerentul (414) al deciziei atacate, Comisia a calificat încălcările drept „foarte grave”, după ce, în considerentele (408)-(413) ale acestei decizii, a examinat natura proprie a acestora, impactul lor concret asupra pieței, întinderea pieței geografice relevante și mărimea pieței produsului în cauză.

42 În continuare, Comisia a apreciat, în considerentul (415) al deciziei atacate, că trebuia „să țină seama de ponderea specifică a fiecărei întreprinderi și, prin urmare, de impactul real al comportamentului său ilicit asupra concurenței, astfel încât efectul descurajator al amenzii aplicate fiecărei întreprinderi să fie proporțional cu contribuția acesteia la comportamentul ilegal care trebuie sancționat”.

43 Comisia a diferențiat înțelegerea procesatorilor [considerentele (416)-(424) ale deciziei atacate] de cea a reprezentanților producătorilor [considerentele (425)-(431) ale deciziei atacate].

44 În primul rând, în ceea ce privește înțelegerea procesatorilor, Comisia a apreciat că „amenzile [trebuiau] gradate având în vedere contribuția la comportamentul ilegal și poziția pe piața ocupată de fiecare parte în cauză” [considerentul (416) al deciziei atacate].

45 În această privință, Comisia a declarat că „Deltafina [era] cea căreia [trebuia] să i se aplice cuantumul de plecare al amenzii cel mai ridicat, în considerarea poziției sale de prim‑plan pe piață, în calitate de principal cumpărător al tutunului procesat spaniol” [considerentul (417) al deciziei atacate].

46 În ceea ce privește procesatorii, Comisia a decis că „contribuția” acestora la practicile ilegale „[putea] fi considerată în mare similară” [considerentul (418) al deciziei atacate]. Aceasta a apreciat că trebuia să se țină totuși seama de dimensiunile diferite ale acestora și de părțile lor de piață respective și, pe acest temei, i‑a împărțit în trei categorii.

47 Astfel, Comisia a plasat Cetarsa într‑o primă categorie, calificată drept „specială”, pentru motivul că era „de departe cel mai mare procesator spaniol” și, ca urmare a acestui fapt, trebuia să i se aplice cuantumul de plecare cel mai ridicat [considerentul (419) al deciziei atacate]. Aceasta a situat reclamanta și WWTE într‑o a doua categorie, arătând că fiecare dintre acestea avea o cotă de piață de aproximativ 15 % și trebuia să li se aplice același cuantum de plecare [considerentul (420) al deciziei atacate]. În sfârșit, Taes a fost situată într‑o a treia categorie, pentru motivul că avea o cotă de piață de numai 1,6 % și, prin urmare, trebuia să i se aplice cuantumul de plecare cel mai scăzut [considerentul (421) al deciziei atacate].

48 În al doilea rând, pentru a asigura un efect suficient de descurajator al amenzii, Comisia a considerat că era necesar să se aplice un coeficient multiplicator de 1,5 – respectiv o majorare cu 50 % – la cuantumul de plecare stabilit pentru WWTE și un coeficient multiplicator de 2 – respectiv o majorare cu 100 % – la cuantumul de plecare stabilit pentru reclamantă [considerentul (423) al deciziei atacate]. Astfel, aceasta aprecia că trebuia să se țină seama de faptul că, în pofida cotei lor de piață relativ limitate pe piața achiziției de tutun brut spaniol, acești doi procesatori aparțineau unor multinaționale care dispuneau de o forță economică și financiară considerabilă și că, „în plus”, aceștia acționaseră „sub influența decisivă a respectivelor societăți‑mamă” [considerentul (422) al deciziei atacate].

49 Având în vedere aceste diferite elemente, Comisia a stabilit, în considerentul (424) al deciziei atacate, cuantumul de plecare al amenzilor pentru procesatori și pentru Deltafina după cum urmează:

– Deltafina: 8 000 000 de euro;

– Cetarsa: 8 000 000 de euro;

– reclamanta: 1 800 000 de euro × 2 = 3 600 000 de euro;

– WWTE: 1 800 000 de euro × 1,5 = 2 700 000 de euro;

– Taes: 200 000 de euro.

50 În ceea ce privește înțelegerea reprezentanților producătorilor, Comisia a considerat că fiecăruia dintre aceștia trebuia să i se aplice numai o amendă simbolică de 1 000 de euro [considerentele (425) și (430) ale deciziei atacate]. Aceasta și‑a justificat poziția prin faptul că „cadrul normativ în care aveau loc negocierile colective ale contractelor‑tip putea conduce la un nivel considerabil de incertitudine în ceea ce privește legalitatea comportamentului reprezentanților producătorilor și al procesatorilor în contextul foarte specific al negocierii colective a acordurilor‑tip” [considerentul (428) al deciziei atacate], întemeindu‑se pe anumite elemente menționate în considerentul (427) al deciziei atacate. Aceasta a arătat de asemenea că „existența și rezultatele negocierilor cu privire la contractele‑tip erau în general în domeniul public și […] nicio autoritate nu pus[ese] niciodată în discuție compatibilitatea acestora fie cu dreptul comunitar, fie cu dreptul spaniol înainte de deschiderea prezentei proceduri” [considerentul (429) al deciziei atacate].

2. Cuantumul de bază al amenzilor

51 În considerentele (432) și (433) ale deciziei atacate, Comisia a examinat problema duratei încălcării imputate procesatorilor și Deltafina. Aceasta a stabilit durata menționată la cinci ani și patru luni, ceea ce corespundea unei încălcări de lungă durată. În consecință, Comisia a majorat cu 50 % cuantumul de plecare al amenzii aplicate fiecăruia dintre procesatori și Deltafina.

52 În consecință, cuantumurile de bază ale amenzilor aplicate destinatarilor deciziei atacate au fost stabilite după cum urmează:

– Deltafina: 12 000 000 de euro;

– Cetarsa: 12 000 000 de euro;

– reclamanta: 5 400 000 de euro;

– WWTE: 4 050 000 de euro;

– Taes: 300 000 de euro;

– ASAJA: 1 000 de euro;

– UPA: 1 000 de euro;

– COAG: 1 000 de euro;

– CCAE: 1 000 de euro [considerentul (434) al deciziei atacate].

3. Circumstanțe agravante și atenuante

53 Cuantumul de bază al amenzii aplicate Deltafina a fost majorat cu 50 % în temeiul circumstanțelor agravante pentru motivul că această întreprindere avusese rolul de conducător în cadrul înțelegerii procesatorilor [considerentele (435) și (436) ale deciziei atacate].

54 În temeiul circumstanțelor atenuante, Comisia a arătat în considerentul (437) al deciziei atacate că „[a]ceiași factori prezentați în considerentele (427)-(429) [ale deciziei atacate puteau] fi aplicați la comportamentul procesatorilor numai în ceea ce privește negocierile lor publice și încheierea de contracte‑tip (în special negocierile cu privire la gamele de prețuri și la condițiile suplimentare) cu reprezentanții producătorilor”.

55 În considerentul (438) al deciziei atacate, Comisia a adăugat că, în ceea ce privește acordurile „secrete” referitoare la prețul mediu de livrare (maxim) și la împărțirea cantităților din fiecare soi de tutun brut încheiate de procesatori, practicile acestora din urmă „înaintaseră în mod clar dincolo de prevederile cadrului juridic aplicabil, ale negocierilor publice și ale acordurilor cu reprezentanții producătorilor”. Comisia a recunoscut totuși că „negocierile publice dintre reprezentanții producătorilor și procesatori determina[seră], cel puțin într‑o anumită măsură, cadrul material (în special în ceea ce privește ocaziile de a se pune de acord și de a adopta o poziție comună) în care procesatorii putu[seră] să își dezvolte, pe lângă poziția comună pe care o vor adopta în cadrul negocierilor publice, strategia secretă privind prețurile de livrare medii (maxime) și cantitățile”.

56 Având în vedere elementele menționate la punctele 54 și 55 de mai sus, Comisia a decis să reducă cu până la 40 % cuantumurile de bază ale amenzilor aplicate prim‑procesatorilor și Deltafina [considerentul (438) al deciziei atacate]. Cuantumul de bază al amenzii aplicate reclamantei a fost astfel redus la 3 240 000 de euro [considerentul (439) al deciziei atacate].

4. Limita maximă a amenzii prevăzută la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003

57 În considerentele (440)-(447) ale deciziei atacate, Comisia a examinat dacă se impunea adaptarea cuantumurilor de bază astfel calculate pentru diferiții destinatari pentru ca acestea să nu depășească limita de 10 % din cifra de afaceri prevăzută la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.

58 În considerentul (441) al deciziei atacate, Comisia a arătat că, în cazul în care societățile în cauză fac parte dintr‑un grup, dacă este dovedit că societățile‑mamă ale acestor societăți au exercitat o influență decisivă asupra celor din urmă și dacă, în consecință, aceste societăți‑mamă răspund în solidar pentru plata amenzilor aplicate filialei lor, pentru a stabili limita maximă menționată mai sus, trebuie să se ia în considerare cifra de afaceri mondială a grupului.

59 După ce a amintit în considerentul (442) al deciziei atacate că Dimon era răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate reclamantei, Comisia a apreciat, în considerentul (446) al acestei decizii, că valoarea respectivei amenzi nu trebuia adaptată, întrucât cifra de afaceri consolidată a Dimon se ridica la 1 271 700 000 de dolari americani (USD) în 2003. Cuantumul amenzii stabilite în sarcina reclamantei înainte de aplicarea Comunicării privind cooperarea a rămas astfel stabilit la 3 240 000 de euro [considerentul (447) al deciziei atacate].

5. Aplicarea Comunicării privind cooperarea

60 În considerentele (448)-(456) ale deciziei atacate, Comisia s‑a pronunțat cu privire la aplicarea Comunicării privind cooperarea în cazul procesatorilor și al Deltafina.

61 În primul rând, Comisia a precizat în special că aceștia din urmă solicitaseră să li se aplice această comunicare înainte să le fie notificată comunicarea privind obiecțiunile [considerentul (449) al deciziei atacate].

62 În al doilea rând, Comisia a constatat că secțiunea D a Comunicării privind cooperarea este aplicabilă procesatorilor. Comisia a subliniat că, deși dispunea deja de majoritatea elementelor esențiale care dovedesc existența încălcării, informațiile furnizate de aceștia din urmă o ajutaseră să clarifice și să stabilească existența acesteia [considerentele (450) și (451) ale deciziei atacate].

63 În al treilea rând, Comisia a considerat că Taes, având în vedere cooperarea acesteia „deosebit de utilă” în cursul procedurii, în special în ceea ce privește participarea Deltafina la încălcare, și aspectul că nu contestase niciodată faptele, astfel cum sunt stabilite în comunicarea privind obiecțiunile, trebuia să beneficieze de o reducere cu 40 % a amenzii în temeiul secțiunii D alineatul (2) prima și a doua liniuță din Comunicarea privind cooperarea [considerentul (452) al deciziei atacate].

64 În al patrulea rând, Comisia a apreciat că informațiile furnizate de Cetarsa și de WWTE, deși semnificative, nu se dovediseră a fi la fel de utile pentru investigațiile sale ca acelea furnizate de Taes [considerentul (453) al deciziei atacate]. Comisia a adăugat că, în răspunsul lor la comunicarea privind obiecțiunile, Cetarsa și WWTE afirmaseră că „înțelegerea procesatorilor cu privire la prețurile de livrare medii (maxime), pe de o parte, și diferitele acorduri încheiate de producători și de procesatori cu privire la un preț mediu pentru fiecare grup de producători, pe de altă parte, erau identice și că, în consecință, efectele anticoncurențiale potențiale ale comportamentului procesatorilor și producătorilor se [neutralizau]”, înainte de a arăta că această afirmație nu corespundea realității situației de fapt. Având în vedere aceste elemente, Comisia a decis să acorde acestor doi procesatori o reducere a amenzii de 25 %, conform secțiunii D alineatul (2) prima liniuță din Comunicarea privind cooperarea.

65 În al cincilea rând, în ceea ce privește reclamanta, Comisia a constatat că și aceasta îi furnizase informații utile, dar că, în răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile, contestase faptele „în aceiași termeni precum Cetarsa și WWTE” [considerentul (454) al deciziei atacate]. De asemenea, Comisia a arătat că reclamanta negase caracterul secret al acordurilor procesatorilor privind prețurile de livrare medii (maxime). Având în vedere aceste elemente, Comisia i‑a acordat o reducere a amenzii de 20 %.

66 În al șaselea rând, Comisia a efectuat o reducere cu 10 % a amenzii aplicate Deltafina [considerentul (456) al deciziei atacate].

6. Cuantumul final al amenzilor

67 Conform articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia a stabilit cuantumurile amenzilor care trebuie aplicate întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi destinatare ale deciziei atacate, după cum urmează:

– Deltafina: 11 880 000 de euro;

– Cetarsa: 3 631 500 de euro;

– reclamanta: 2 592 000 de euro;

– WWTE: 1 822 500 de euro;

– Taes: 108 000 de euro;

– ASAJA: 1 000 de euro;

– UPA: 1 000 de euro;

– COAG: 1 000 de euro;

– CCAE: 1 000 de euro [considerentul (458) al deciziei atacate].

68 Dimon a fost declarată răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate reclamantei, iar SCC, SCTC și TCLT au fost obligate în solidar la plata amenzii aplicate WWTE [considerentul (458) și articolul 3 din decizia atacată].

Procedura și concluziile părților

69 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 22 ianuarie 2005, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

70 În ziua precedentă, SCC, SCTC și TCLT introduseseră o acțiune având ca obiect anularea deciziei atacate (cauza T‑24/05), iar WWTE a introdus o acțiune prin care urmărea reducerea amenzii care i‑a fost aplicată prin această decizie (cauza T‑37/05).

71 La 28 ianuarie 2005, Dimon a introdus o acțiune având ca obiect anularea în parte a deciziei atacate sau, cu titlu subsidiar, o acțiune având ca obiect reducerea amenzii care i‑a fost aplicată prin această decizie (cauza T‑41/05).

72 Prin scrisoarea depusă la grefa Tribunalului la 17 august 2005, reclamanta a solicitat conexarea prezentei cauze cu cauzele T‑24/05, T‑37/05 și T‑41/05.

73 Prin scrisoarea depusă la grefa Tribunalului la 7 septembrie 2005, Comisia a indicat Tribunalului că, în opinia acesteia, conexarea celor patru cauze nu permitea o îmbunătățire semnificativă a eficacității procedurii și că lăsa la aprecierea Tribunalului decizia dacă se impunea sau nu se impunea admiterea cererii de conexare.

74 Tribunalul nu a admis această cerere de conexare.

75 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a patra) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, a invitat părțile să răspundă la anumite întrebări. Părțile au răspuns la aceste întrebări în termenul stabilit.

76 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 9 septembrie 2009.

77 Reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea în parte a articolului 3 din decizia atacată;

– reducerea cuantumului amenzii pe care Comisia i‑a aplicat‑o;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

78 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

79 În susținerea acțiunii sale, reclamanta invocă patru motive, întemeiate:

– primul, pe încălcarea articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, a principiilor proporționalității și egalității de tratament, precum și pe nemotivare;

– al doilea, pe încălcarea principiului egalității de tratament;

– al treilea, pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime;

– al patrulea, pe încălcarea Comunicării privind cooperarea, precum și a principiilor proporționalității, protecției încrederii legitime și egalității de tratament.

80 Primul motiv este invocat, în esență, în susținerea concluziilor prin care se solicită anularea în parte a deciziei atacate. Celelalte trei motive sunt invocate în susținerea concluziilor prin care se solicită modificarea acestei decizii.

A – Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, a principiilor proporționalității și egalității de tratament, precum și pe nemotivare

81 Primul motiv cuprinde trei aspecte. Primele două sunt, ambele, întemeiate pe încălcarea articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 și a principiului proporționalității, dar cel de al doilea este invocat în subsidiar în raport cu primul. Al treilea aspect, invocat în replică, este întemeiat pe încălcarea principiului egalității de tratament și pe nemotivare. Al treilea aspect va fi examinat înaintea celui de al doilea.

1. Cu privire la primul aspect, întemeiat pe încălcarea articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 și a principiului proporționalității, în ceea ce privește existența unei răspunderi în solidar pentru plata amenzii

a) Argumentele părților

82 Reclamanta susține că Comisia a considerat în mod eronat că Dimon este răspunzătoare în solidar pentru încălcare și că, în consecință, ea nu avea dreptul să se întemeieze pe cifra de afaceri consolidată a acesteia din urmă pentru aplicarea plafonului de 10 % din cifra de afaceri prevăzut la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003. Reclamanta arată că cifra de afaceri pe care a realizat‑o în cursul exercițiului fiscal care precedă data adoptării deciziei atacate se ridica la 8 163 815 euro și consideră că amenda care i‑a fost aplicată depășește, așadar, în mare măsură respectivul plafon.

83 În susținerea afirmațiilor sale, în primul rând, reclamanta susține că elementele de fapt invocate de Comisie pentru reținerea răspunderii Dimon sunt irelevante și că nu s‑a dovedit suficient că aceasta din urmă exercita o influență decisivă asupra sa în ceea ce privește participarea reclamantei la practicile restrictive în cauză.

84 Primo, în această privință, reclamanta, după ce a amintit că dispunea de o „conducere locală”, invocă următoarele elemente care ar dovedi că beneficia de autonomie totală în ceea ce privește activitățile sale de achiziție a tutunului brut:

– nicio societate din grupul Dimon nu exercita un control, direct sau indirect, asupra activităților respective;

– atunci când a fost achiziționată de Intabex, ea a încheiat cu domnul B., directorul său general, un „contract de conducere” (denumit în continuare „contractul de conducere”) prin care acestuia din urmă i‑au fost delegate „în mod integral și exclusiv” competențele referitoare la conducerea societății și, în mod special, cele referitoare la planificarea și gestionarea achizițiilor (inclusiv elaborarea bugetului anual, precum și încheierea acordurilor cu grupurile de producători);

– consiliul său de administrație nu a pus niciodată în aplicare proceduri interne sau sisteme pe care domnul B. ar fi fost obligat să le respecte și niciun element din contractul de conducere nu permite să se afirme că activitatea acestuia din urmă era condiționată de o aprobare prealabilă sau de o ratificare ulterioară realizată de acest consiliu de administrație;

– niciun membru al consiliului său de administrație sau al personalului său, în afara domnului B., nu avea competența de a participa la gestionarea, la negocierea sau la încheierea contractelor de achiziție a tutunului brut sau de a interveni în raporturile contractuale cu producătorii;

– atunci când a fost achiziționată de Intabex, aceasta din urmă l‑a menținut pe domnul B. în funcția de președinte al consiliului de administrație al reclamantei și a desemnat alți trei membri în cadrul acestui consiliu, din care doi proveneau din grupul de societăți Intabex (respectiv domnii T. și G.), iar al treilea era un „expert independent”;

– vechea echipă a domnului B., responsabilă de conducerea și gestionarea achizițiilor, a rămas pe aceeași poziție după achiziția sa de către Intabex;

– niciun membru al consiliului său de administrație nu era simultan membru al consiliului de administrație sau al organelor de conducere a Intabex sau Dimon și nu era nici angajat de aceste din urmă societăți;

– reclamanta nu a consultat nici Dimon, nici o altă societate din grupul Dimon în ceea ce privește politica sa de achiziții sau practicile restrictive în cauză;

– reclamanta nu a primit instrucțiuni nici din partea Dimon, nici din partea niciunei alte societăți din grupul Dimon, în ceea ce privește participarea la practicile amintite;

– dosarul Comisiei nu conține nicio probă a participării directe la încălcare a Dimon sau a oricărei alte societăți din grupul Dimon.

85 Secundo, reclamanta contestă că a transmis Dimon „rapoartele de activitate” și „rapoartele de pe teren” menționate în considerentul (379) al deciziei atacate. Aceasta susține că Comisia nu dispune de niciun element de probă care să demonstreze că aceste rapoarte erau transmise unor persoane care nu făceau parte din consiliul său de administrație sau din organele sale de conducere. Reclamanta precizează că, deși rapoartele respective erau traduse în mod sistematic în engleză, scopul traducerilor era de a facilita exercitarea funcțiilor sale de către domnul T., care nu vorbea limba spaniolă și care, în 1998, lucra la Dimon International Services Ltd., o societate din grupul Dimon cu sediul în Regatul Unit și care furnizează servicii operaționale. Ea adaugă că rapoartele în cauză erau transmise domnului T. la sediul acestei societăți nu în calitatea sa de membru al consiliului de administrație al acesteia, ci numai pentru că el lucra și primea la această societate toată corespondența care provine de la reclamantă.

86 Tertio, reclamanta subliniază că niciunul dintre mesajele menționate în considerentul (379) al deciziei atacate nu era adresat Dimon. Aceasta ar fi corespondat, pe de o parte, cu domnul T., în calitatea sa de membru al consiliului de administrație, și, pe de altă parte, cu domnul S., care ocupa, începând cu anul 2000, un post de coordonare a operațiunilor în Europa la Dimon International Services. Reclamanta adaugă că majoritatea mesajelor respective nu avea nicio legătură cu politica sa de achiziție a tutunului brut sau cu practicile incriminate. Ea precizează că, în mesajele electronice pe care le‑a trimis domnului S. la 30 octombrie 2000 și la 9 mai 2001, domnul B. se limitează să îl informeze pe acesta din urmă în mod vag și general cu privire la anumite fapte publice și recunoscute, și anume existența unor negocieri colective cu privire la prețuri între procesatori, pe de o parte, și grupurile producătorilor și sindicatele agricole, pe de altă parte. În ceea ce privește faxul transmis de domnul B. la 14 decembrie 1998, acesta ar fi fost transmis Dimon International Inc., iar nu Dimon, și ar privi numai problemele referitoare la contractul de vânzare a tutunului procesat pe care reclamanta îl încheiase cu Deltafina înainte să fie inclusă în grupul Dimon.

87 În replică, reclamanta contestă rolul și funcțiile pe care Comisia le atribuie domnilor T. și S., evidențiind următoarele elemente:

– niciun element din dosar nu arată că domnul T. transmitea Dimon informațiile pe care le obținea în calitate de membru al consiliului de administrație al reclamantei sau că superviza politica de achiziții a acesteia din urmă în scopul informării Dimon cu privire la aceasta;

– domnul T. nu exercita funcții importante în cadrul grupului Dimon și nu avea printre atribuții integrarea activităților reclamantei în cadrul acestuia;

– în august 1998, în urma unui litigiu între Dimon și familia domnului T., acesta din urmă a încetat să mai fie membru al consiliului de administrație al Dimon International Services;

– domnul T. nu a fost membru al consiliului de administrație al altor societăți – „foarte puțin importante” – din cadrul grupului Dimon, decât cu titlu tranzitoriu;

– domnul S., la data la care a primit singurele două mesaje care au legătură cu practicile restrictive în litigiu, era angajat al Dimon International Services și nu făcea parte din consiliul de administrație al uneia dintre societățile din grupul Dimon;

– domnul S. nu a exercitat niciodată activități în legătură cu politica de achiziție a tutunului brut a reclamantei și nu a fost niciodată angajat de Dimon și nici membru al consiliului de administrație al acesteia.

88 În al doilea rând, reclamanta susține că rezultă în mod clar din jurisprudența invocată de Comisie în considerentele (371)-(374) ale deciziei atacate și în special din cuprinsul punctelor 28 și 29 din Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 29 de mai sus, că doar faptul că o societate‑mamă deține întregul capital social al filialei sale nu este suficient pentru a prezuma că această societate exercită o influență decisivă asupra filialei sale. Pentru a putea imputa unei societăți‑mamă comportamentul ilicit al filialei sale, ar mai fi necesare elemente suplimentare în raport cu cota de participare, în special atunci când, precum în speță, societățile în cauză se opun, în cadrul procedurii administrative, aplicării acestei prezumții.

89 Reclamanta pretinde că, în speță, astfel de elemente lipsesc. În special, aceasta insistă cu privire la faptul că Dimon nu exercita niciun control asupra politicii sale de achiziție a tutunului brut și că nu s‑a demonstrat că aceasta din urmă a participat în mod direct la încălcare sau că i‑a dat instrucțiuni să o săvârșească. Reclamanta afirmă că faptul că o societate‑mamă a primit informații punctuale și imprecise cu privire la unele dintre practicile restrictive săvârșite de filiala sa nu a fost considerat niciodată „ca atare și în mod izolat” suficient pentru ca societatea‑mamă să răspundă pentru comportamentul ilicit al filialei sale. Potrivit jurisprudenței, ar fi indispensabil ca societatea‑mamă să fi fost informată în mod constant cu privire la acțiunile înțelegerii și ca aceasta să fi fost, așadar, în măsură să cunoască într‑un mod foarte detaliat practicile restrictive săvârșite de filiala sa. Or, reclamanta nu ar fi comunicat niciodată Dimon informații cu privire la politica sa de achiziții și, cu atât mai puțin, cu privire la practicile incriminate.

90 Comisia consideră că primul aspect al primului motiv trebuie respins ca nefondat.

91 În primul rând, Comisia invocă o serie de considerații cu privire la noțiunea de întreprindere în dreptul concurenței și condițiile în care o societate‑mamă poate fi considerată răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al filialei sale. În ceea ce privește acest din urmă punct, Comisia arată, printr‑o trimitere la Hotărârea AEG‑Telefunken/Comisia, punctul 29 de mai sus, că este necesar nu numai ca societatea‑mamă să fie în măsură să exercite o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale, ci și ca aceasta să fi utilizat efectiv această influență.

92 În ceea ce privește, în special, cea de a doua dintre condițiile prevăzute la punctul 91 de mai sus, Comisia contestă că aceasta impune ca societatea‑mamă să fi dat instrucțiuni filialei sale în sensul încălcării articolului 81 CE. Comisia afirmă că, prin definirea acestei condiții, jurisprudența se referă în mod constant la lipsa autonomiei filialei în determinarea comportamentului său general pe piață, fără a stabili vreo legătură specifică cu încălcarea în cauză.

93 Comisia arată că, printre elementele de probă care pot dovedi exercitarea efectivă a unui control asupra politicii filialei se numără faptul că societatea‑mamă este reprezentată în cadrul consiliului de administrație al acesteia. Comisia adaugă că o filială este mai puțin susceptibilă de a fi autonomă atunci când este activă pe aceeași piață ca și societatea‑mamă sau pe o piață strâns legată de aceasta. În plus față de aceste elemente generale, anumite elemente specifice ar putea contribui să se demonstreze că societatea‑mamă participă la politica comercială a filialei sale sau că aceasta a creat mecanisme care îi permit să supervizeze activitățile filialei.

94 Comisia adaugă că jurisprudența a admis că, atunci când o filială este deținută în proporție de 100 % de societatea‑mamă, se prezumă că aceasta din urmă și‑a exercitat puterea de influență asupra comportamentului filialei sale. Societatea‑mamă ar putea răsturna această prezumție prin invocarea de elemente de probă de natură să demonstreze că filiala menționată se comportă în realitate în mod autonom pe piață.

95 În al doilea rând, Comisia amintește motivele pentru care a apreciat, în decizia atacată, că Dimon trebuia să fie considerată răspunzătoare pentru încălcarea săvârșită de reclamantă.

96 Primo, Comisia arată că, începând cu al doilea semestru al anului 1997, Dimon deține, prin intermediul Intabex, întregul capital al reclamantei, astfel încât se putea prezuma că exercita efectiv o influență decisivă asupra comportamentului acesteia.

97 Secundo, Comisia susține că această prezumție este confirmată de alte elemente care figurează în dosarul său. În această privință, mai întâi, Comisia arată că cumpărarea și vânzarea tutunului constituie cea mai mare parte a activităților grupului Dimon, că Dimon achiziționează, încă din anul 1999, o mare parte a tutunului procesat de reclamantă și că Dimon a încheiat cu Cetarsa și cu Deltafina mai multe contracte cu privire la subcontractarea și, respectiv, la vânzarea tutunului reclamantei. În continuare, Comisia arată că reclamanta pregătea „rapoarte de activitate” și „rapoarte de pe teren” care descriau în detaliu activitățile sale și, în special, acordurile încheiate între procesatori, precum și negocierile colective cu producătorii. Comisia subliniază că domnul T., în calitate de membru al consiliului de administrație al reclamantei și al altor societăți din cadrul grupului Dimon și, în consecință, în calitate de intermediar care acționează în numele Dimon, primea copii ale acestor rapoarte. În sfârșit, Comisia se referă la mesajele menționate în considerentul (379) al deciziei atacate, arătând în special că unele dintre acestea se raportau la practicile restrictive în cauză și erau adresate domnului T. sau domnului S., care acționau în numele Dimon, iar altele priveau contractele de procesare sau de vânzare a tutunului încheiate de Dimon cu Cetarsa și cu Deltafina.

98 Tertio, Comisia susține că, în răspunsul lor la comunicarea privind obiecțiunile, nici reclamanta, nici Dimon nu au reușit să răstoarne prezumția menționată la punctul 94 de mai sus. Comisia apreciază că faptul că reclamanta dispune de o conducere locală proprie nu este în sine suficient pentru a demonstra că aceasta acționa în mod autonom și arată că contractul de conducere prevede că domnul B. este supus „sistemelor” și „procedurilor” impuse de consiliul de administrație al reclamantei.

b) Aprecierea Tribunalului

99 Trebuie amintit că dreptul concurenței vizează activitățile întreprinderilor (Hotărârea Curții din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, Rec., p. I‑123, punctul 59) și că noțiunea de întreprindere cuprinde orice entitate care exercită o activitate economică, independent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare (Hotărârea Curții din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P-C‑208/02 P și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 112).

100 Jurisprudența a precizat de asemenea că noțiunea de întreprindere, plasată în acest context, trebuie să fie înțeleasă în sensul că desemnează o unitate economică, chiar dacă, din punct de vedere juridic, această unitate economică este constituită din mai multe persoane fizice sau juridice (Hotărârea Curții din 14 decembrie 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, Rec., p. I‑11987, punctul 40, și Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 2005, DaimlerChrysler/Comisia, T‑325/01, Rec., p. II‑3319, punctul 85).

101 În cazul în care o astfel de entitate economică încalcă normele privind concurența, răspunderea pentru această încălcare revine întreprinderii respective, potrivit principiului răspunderii personale (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Rec., p. I‑4125, punctul 145, Hotărârea Curții din 16 noiembrie 2000, Cascades/Comisia, C‑279/98 P, Rec., p. I‑9693, punctul 78, precum și Hotărârea Curții din 11 decembrie 2007, ETI și alții, C‑280/06, Rep., p. I‑10893, punctul 39).

102 În ceea ce privește problema referitoare la împrejurările în care o persoană juridică ce nu este autoarea încălcării poate fi totuși sancționată, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că comportamentul unei filiale poate fi imputat societății‑mamă în special atunci când, deși are o personalitate juridică distinctă, filiala nu își stabilește în mod autonom comportamentul pe piață, ci aplică, în esență, instrucțiunile care îi sunt date de societatea‑mamă (Hotărârea Curții Imperial Chemical Industries/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctele 132 și 133, Hotărârea Curții din 14 iulie 1972, Geigy/Comisia, 52/69, Rec., p. 787, punctul 44, și Hotărârea Curții din 21 februarie 1973, Europemballage și Continental Can/Comisia, 6/72, Rec., p. 215, punctul 15), având în vedere, mai ales, legăturile economice, organizatorice și juridice care unesc cele două entități juridice (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Dansk Rørindustri și alții/Comisia, punctul 99 de mai sus, punctul 117, și Hotărârea ETI și alții, punctul 101 de mai sus, punctul 49).

103 Astfel, într‑o asemenea situație, societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, prin urmare, formează o singură întreprindere, în sensul jurisprudenței menționate la punctele 99 și 100 de mai sus. În consecință, nu o relație de instigare privind încălcarea între societatea‑mamă și filiala sa, nici, cu atât mai puțin, o implicare a celei dintâi în respectiva încălcare, ci faptul că acestea constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE permite Comisiei să adreseze societății‑mamă decizia prin care se aplică amenzi (Hotărârea Tribunalului din 12 decembrie 2007, Akzo Nobel și alții/Comisia, T‑112/05, Rep., p. II‑5049, punctul 58).

104 Reiese de asemenea din jurisprudență că Comisia nu se poate limita să constate că societatea‑mamă este în măsură să exercite o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale, ci aceasta trebuie de asemenea să verifice dacă această influență a fost exercitată efectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Imperial Chemical Industries/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 137, și Hotărârea AEG‑Telefunken/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 50).

105 În cazul particular în care o societate‑mamă deține 100 % din capitalul filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență, pe de o parte, această societate‑mamă poate exercita o influență decisivă asupra comportamentului acestei filiale (a se vedea în acest sens Hotărârea Imperial Chemical Industries/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctele 136 și 137) și, pe de altă parte, există o prezumție relativă potrivit căreia societatea‑mamă respectivă exercită în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale (a se vedea în acest sens Hotărârea AEG‑Telefunken/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 50, și Hotărârea PVC II, punctul 29 de mai sus, punctele 961 și 984).

106 În aceste condiții, este suficient să se dovedească de către Comisie că întregul capital al unei filiale este deținut de societatea‑mamă a acesteia pentru a prezuma că aceasta din urmă exercită o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei respective. Ulterior, Comisia va putea să considere societatea‑mamă răspunzătoare în solidar pentru plata amenzii aplicate filialei sale, cu excepția cazului în care această societate‑mamă, căreia îi revine obligația de a răsturna această prezumție, prezintă elemente de probă suficiente de natură să demonstreze că filiala sa se comportă în mod autonom pe piață (a se vedea în acest sens Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 29 de mai sus, punctul 29).

107 Deși este adevărat că, la punctele 28 și 29 din Hotărârea Stora Kopparbergs Bergslags/Comisia, punctul 29 de mai sus, în afara deținerii a 100 % din capitalul filialei, Curtea a amintit alte împrejurări, precum necontestarea influenței exercitate de societatea‑mamă asupra politicii comerciale a filialei sale și reprezentarea comună a celor două societăți în cursul procedurii administrative, nu este mai puțin adevărat că astfel de împrejurări nu au fost evidențiate de Curte decât în scopul de a expune ansamblul elementelor pe care Tribunalul își întemeiase raționamentul, iar nu pentru a condiționa punerea în aplicare a prezumției menționate la punctul 105 de mai sus de prezentarea unor indicii suplimentare referitoare la exercitarea în mod efectiv a unei influențe a societății‑mamă (Hotărârea Tribunalului din 8 octombrie 2008, Schunk și Schunk Kohlenstoff‑Technik/Comisia, T‑69/04, Rep., p. II‑2567, punctul 57).

108 În sfârșit, trebuie precizat că prezumția întemeiată pe deținerea întregului capital se poate aplica nu numai în cazul în care există o relație directă între societatea‑mamă și filiala sa, ci și în cazuri, precum cel din speță, în care această relație este indirectă, printr‑o filială interpusă.

109 Pe de altă parte, trebuie amintit că, potrivit articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia poate aplica, prin decizie, amenzi întreprinderilor care au săvârșit o încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE care nu pot depăși 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent pentru fiecare dintre întreprinderile care au participat la încălcare. Aceeași indicație figura la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17.

110 Cifra de afaceri menționată de aceste dispoziții se raportează, potrivit unei jurisprudențe constante referitoare la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17, la cifra de afaceri globală a întreprinderii în cauză (Hotărârea Curții din 7 iunie 1983, Musique Diffusion française și alții/Comisia, 100/80-103/80, Rec., p. 1825, punctul 119, Hotărârea Tribunalului din 29 aprilie 2004, Tokai Carbon și alții/Comisia, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01-T‑246/01, T‑251/01 și T‑252/01, Rec., p. II‑1181, punctul 367, și Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 533), și anume întreprinderea căreia i‑a fost imputată încălcarea și care, ca urmare a acestui fapt, a fost declarată răspunzătoare (Hotărârea Tribunalului din 20 martie 2002, ABB Asea Brown Boveri/Comisia, T‑31/99, Rec., p. II‑1881, punctul 181, și Hotărârea Tribunalului din 4 iulie 2006, Hoek Loos/Comisia, T‑304/02, Rec., p. II‑1887, punctul 116).

111 În ceea ce privește noțiunea „exercițiul financiar precedent” care figurează la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, aceasta trebuie interpretată în sensul că vizează exercițiul financiar anterior adoptării deciziei Comisiei, cu excepția situațiilor speciale în care cifra de afaceri din acest ultim exercițiu financiar nu oferă nicio indicație utilă asupra situației economice reale a întreprinderii în cauză și a nivelului adecvat al amenzii care trebuie să îi fie aplicată acesteia (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 7 iunie 2007, Britannia Alloys & Chemicals/Comisia, C‑76/06 P, Rep., p. I‑4405, punctele 25, 29 și 30), situație care nu se regăsește în speță.

112 Rezultă că problema care se ridică în cadrul prezentului aspect este de a se stabili dacă în mod întemeiat Comisia a considerat că, în speță, întreprinderea în cauză era constituită din reclamantă și din societatea care se afla la conducerea grupului din care aceasta făcea parte, și anume Dimon. În cazul unui răspuns afirmativ la această întrebare, trebuie să se concluzioneze că, având în vedere principiile amintite la punctele 99-111 de mai sus, în mod întemeiat Comisia a ținut seama, în considerentele (442) și (446) ale deciziei atacate, de cifra de afaceri consolidată realizată de Dimon în 2003 pentru aplicarea limitei menționate mai sus de 10 % din cifra de afaceri.

113 În vederea examinării problemei menționate, trebuie să se stabilească, mai întâi, care sunt criteriile pe care Comisia le‑a utilizat în decizia atacată pentru a stabili răspunderea pentru încălcarea săvârșită de filiala sa în sarcina unei societăți‑mamă, precum și conformitatea lor cu principiile consacrate în materie de jurisprudență și, în continuare, să se verifice dacă Comisia a aplicat în mod corect aceste criterii pentru a reține că reclamanta și Dimon constituiau o entitate economică unică.

Cu privire la criteriile utilizate de Comisie în decizia atacată pentru a stabili răspunderea pentru încălcarea săvârșită de filiala sa în sarcina unei societăți‑mamă

114 Din decizia atacată reiese că, pentru a stabili răspunderea pentru încălcarea săvârșită de filiala sa în sarcina unei societăți‑mamă și, în consecință, pentru ca aceasta să se numere, împreună cu filiala, printre destinatarii deciziei menționate și în scopul de a o declara răspunzătoare în solidar cu filiala sa pentru plata amenzii aplicate acesteia din urmă, Comisia a adoptat următorul raționament.

115 Comisia a pornit de la premisa potrivit căreia o astfel de imputare este posibilă atunci când societatea‑mamă și filiala sa fac parte din aceeași unitate economică și, în consecință, constituie o singură întreprindere în sensul articolului 81 CE [a se vedea considerentul (374) al deciziei atacate].

116 Elementul central pe care s‑a întemeiat Comisia pentru a stabili că societatea‑mamă și filiala acesteia se găsesc într‑o asemenea situație este lipsa autonomiei filialei în ceea ce privește comportamentul său pe piață [a se vedea considerentul (371) al deciziei atacate], această lipsă a autonomiei reprezentând corolarul exercitării unei „influențe decisive” de către societatea‑mamă asupra comportamentului filialei sale [a se vedea considerentele (18), (372), (373), (378), (380), (381), (383), (391), (392), (397), (399), (400), (422) și (441) ale deciziei atacate].

117 În această privință, Comisia a considerat că nu putea numai să constate că societatea‑mamă avea posibilitatea de a exercita o influență decisivă asupra comportamentului filialei sale și că îi revenea sarcina să demonstreze că această influență fusese efectiv exercitată [a se vedea în special considerentele (18), (376), (384), (391), (392), (397), (399) și (400) ale deciziei atacate].

118 Astfel, în special din considerentul (384) al deciziei atacate reiese că, dacă Comisia a apreciat că nu era necesar să stabilească răspunderea pentru încălcarea săvârșită de Cetarsa în sarcina Sepi, din al cărei capital deținea însă aproape 80 %, aceasta se datora faptului că din dosar nu reieșea niciun element care să permită să se stabilească că aceasta din urmă nu își determina în mod autonom comportamentul pe piață.

119 De asemenea, din considerentul (18) al deciziei atacate reiese că motivul pentru care Comisia nu a considerat nici Universal, nici filiala acesteia deținută în proporție de 100 %, Universal Leaf, răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al filialei acesteia deținute în proporție de 90 %, Taes, este că nu dispunea de probe suficiente în sensul că Universal și Universal Leaf ar fi exercitat efectiv o influență decisivă asupra acesteia din urmă.

120 Comisia a aplicat aceleași principii în cazul societăților‑mamă ale WWTE, în ceea ce privește perioada anterioară lunii mai 1998. Astfel, într‑o primă etapă, Comisia a intenționat să demonstreze că respectivele societăți‑mamă exercitau un control comun asupra WWTE împreună cu președintele acesteia și cu doi membri ai familiei sale, lăsând astfel să se înțeleagă că acestea erau în măsură să exercite o influență decisivă asupra comportamentului societății menționate [a se vedea considerentele (388)-(391) ale deciziei atacate]. Într‑o a doua etapă, pe baza unei serii de elemente precizate în considerentul (391) al deciziei atacate, Comisia a încercat să dovedească faptul că respectivele societăți‑mamă exercitau în mod efectiv o astfel de influență asupra comportamentului WWTE [a se vedea considerentele (391), (392) și (400) ale deciziei atacate].

121 Pe de altă parte, Comisia a arătat că, în cazul particular în care o societate‑mamă deține totalitatea capitalului filialei sale, se putea prezuma, potrivit jurisprudenței, că societatea‑mamă exercita efectiv o influență decisivă asupra comportamentului filialei [a se vedea considerentul (372) al deciziei atacate].

122 Totuși, în speță, pentru a stabili în sarcina societăților‑mamă care se găsesc într‑o astfel de situație răspunderea pentru încălcarea săvârșită de filiala lor, Comisia a ales să nu se limiteze numai la această prezumție, ci și să se bazeze pe elemente de fapt de natură să dovedească exercitarea efectivă de către aceste societăți‑mamă a unei influențe decisive asupra filialei lor și, în consecință, să confirme prezumția menționată [a se vedea în special considerentele (372), (375), (376) și (378) ale deciziei atacate].

123 Astfel, din considerentul (18) al deciziei atacate reiese în mod expres că, dacă Comisia nu a stabilit în sarcina societății‑mamă de bază și a societății‑mamă intermediare ale Deltafina, respectiv Universal și Universal Leaf, răspunderea pentru comportamentul ilicit al filialei lor, în pofida faptului că acestea o controlau în proporție de 100 %, aceasta se datorează faptului că ea nu dispunea de probe suficiente pentru a demonstra că respectivele societăți‑mamă exercitau în mod efectiv o influență decisivă asupra filialei. În același sens trebuie interpretat și considerentul (376) al deciziei atacate, chiar dacă are o redactare puțin ambiguă. Mai exact, deși este adevărat că în acest considerent Comisia declară că dosarul său nu conține „nicio indicație cu privire la participarea materială a Universal [...] și a Universal Leaf la faptele examinate în [decizia atacată]”, totuși, coroborată cu considerentul (18) al acestei decizii și reintegrată în contextul său, această declarație nu poate fi interpretată în sensul că motivul pentru care Comisia nu a reținut răspunderea acestor două societăți‑mamă – sau a vreunei alte societăți‑mamă – este lipsa implicării acestora în încălcare.

124 De asemenea, din considerentul (18) al deciziei atacate reiese tot în mod expres că motivul pentru care Comisia nu a considerat Intabex răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al reclamantei, deși o controla în proporție de 100 %, îl constituie lipsa de probe suficiente cu privire la exercitarea efectivă de către prima a unei influențe decisive asupra celei de a doua, participarea sa în cadrul acesteia fiind de natură pur financiară [a se vedea de asemenea considerentul (376) al deciziei atacate].

125 În schimb, tocmai faptul că, în perioada ulterioară lunii mai 1998, s‑a pretins că existau astfel de probe în ceea ce privește societățile‑mamă ale WWTE, care se adăugau la deținerea de către primele a totalității – sau, numai pentru câteva luni, a cvasitotalității – capitalului celei de a doua, a determinat Comisia să stabilească răspunderea pentru încălcare în sarcina acestor societăți‑mamă [a se vedea în special considerentele (375), (393), (396) și (398) ale deciziei atacate].

126 Comisia a înțeles să aplice aceeași metodă în cazul Dimon. Astfel, pentru a o declara pe aceasta din urmă răspunzătoare pentru comportamentul ilicit al reclamantei începând cu al doilea semestru al anului 1997, Comisia nu s‑a limitat să se întemeieze pe prezumția rezultată din faptul că, de la acel moment, reclamanta deținea totalitatea capitalului reclamantei [a se vedea considerentele (375), (377) și (378) ale deciziei atacate], ci a ținut seama și de anumite elemente suplimentare care ar demonstra că aceasta exercita în mod efectiv o influență decisivă asupra comportamentului aceleiași societăți [a se vedea considerentele (375) și (378)-(380) ale deciziei atacate].

127 Acest lucru poate fi dedus în special din a doua teză a considerentului (378) al deciziei atacate, chiar dacă în această teză se arată că respectivele elemente suplimentare confirmă că Dimon era „în măsură” să exercite o asemenea influență (a se vedea punctul 33 de mai sus). Este adevărat că, astfel cum recunoaște însăși Comisia în răspunsul la o întrebare scrisă adresată de Tribunal, această teză ar fi putut fi „formulată mai clar”. Cu toate acestea, coroborată cu considerentele (372) și (377) ale deciziei atacate, precum și cu prima teză a considerentului (378) al aceleiași decizii, aceasta poate fi interpretată numai în sensul arătat la punctul 126 de mai sus.

128 În sfârșit, Comisia a examinat dacă puteau fi admise argumentele prezentate de filialele în cauză (și/sau de societățile‑mamă ale acestora) în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile în scopul de a dovedi că acestea aveau un comportament autonom pe piață [a se vedea în special considerentele (381) și (399) ale deciziei atacate]. Astfel, în ceea ce privește argumentele invocate de Dimon, Comisia le‑a respins ca neconcludente, arătând în special că „existența unei conduceri locale a filialei sale spaniole nu [excludea] posibilitatea Dimon de a exercita o influență decisivă asupra aceleiași filiale” [considerentul (381) al deciziei atacate].

129 Trebuie să se precizeze că s‑a reținut de către Comisie metoda prezentată la punctele 115-117, 121 și 122 de mai sus nu numai pentru societățile‑mamă de bază, ci și pentru societățile‑mamă intermediare, astfel cum demonstrează – în ceea ce le privește pe cele din urmă – cazul Universal Leaf, cel al Intabex, al SCTC și al TCLT.

130 Trebuie adăugat că metoda amintită – indiferent de aspectul dacă aceasta a fost corect aplicată în cazul reclamantei, aspect care va fi examinat în cele ce urmează – este pe deplin conformă cu principiile stabilite de jurisprudența în materie, astfel cum au fost amintite la punctele 99-108 de mai sus.

131 Desigur, în ceea ce privește cazul particular în care o societate‑mamă deține totalitatea capitalului filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor privind concurența, Comisia nu s‑a întemeiat exclusiv pe prezumția consacrată de jurisprudență (a se vedea punctele 105 și 106 de mai sus) pentru a demonstra că societatea‑mamă exercita în mod efectiv o influență decisivă asupra politicii comerciale a filialei sale, ci a ținut seama și de alte elemente de fapt prin care se urmărește confirmarea exercitării influenței. Comisia a arătat în ședință, în acest context, că, având în vedere stadiul jurisprudenței relevante la data adoptării deciziei atacate, a ales să fie prudentă.

132 Totuși, procedând astfel, Comisia nu a făcut decât să sporească standardul de probațiune necesar pentru a considera dovedită îndeplinirea condiției privind exercitarea efectivă a unei influențe decisive, cu respectarea pe deplin a noțiunii fundamentale de unitate economică, care se află la baza întregii jurisprudențe referitoare la imputabilitatea răspunderii pentru încălcări în sarcina persoanelor juridice care constituie aceeași întreprindere.

133 Trebuie precizat că, în cazul în care, într‑o cauză care are ca obiect o încălcare ce implică mai multe întreprinderi diferite, Comisia adoptă, în cadrul stabilit de jurisprudență, o anumită metodă pentru a determina dacă se impune să se rețină atât răspunderea filialelor care au săvârșit în mod efectiv această încălcare, cât și a societăților‑mamă ale acestora, cu excepția unor împrejurări speciale, Comisia trebuie să se întemeieze în acest scop pe aceleași criterii în cazul tuturor acestor întreprinderi. Astfel, Comisia este obligată să respecte principiul egalității de tratament, care, potrivit unei jurisprudențe constante, impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (Hotărârea Curții din 13 decembrie 1984, Sermide, 106/83, Rec., p. 4209, punctul 28, și Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, BPB de Eendracht/Comisia, T‑311/94, Rec., p. II‑1129, punctul 309). Se impune constatarea că, de altfel, Comisia împărtășește acest punct de vedere atunci când, în considerentul (384) al deciziei atacate, arată că, „deși împrejurările concrete care [o] pot determina […] să considere o societate‑mamă răspunzătoare pentru comportamentul filialei sale pot varia de la un caz la altul, nu poate fi vorba totuși despre o încălcare a principiului nediscriminării atât timp cât principiile răspunderii sunt aplicate în mod coerent”.

Cu privire la existența unei entități economice unice constituite din reclamantă și din Dimon

134 Trebuie să se examineze dacă s‑au aplicat în mod corect de Comisie criteriile prezentate la punctele 115-117, 121 și 122 de mai sus pentru a reține existența unei entități economice unice constituite din reclamantă și din Dimon începând cu al doilea semestru al anului 1997 și, în consecință, pentru a o considera pe aceasta din urmă răspunzătoare în solidar pentru încălcare, precum și pentru plata amenzii, și pentru a o include printre destinatarii deciziei atacate.

135 Este cert că, în cursul perioadei cuprinse între 18 noiembrie 1997 și data adoptării deciziei atacate, Dimon deținea, prin intermediul Intabex, totalitatea capitalului reclamantei. Nu se poate contesta, așadar, că, în toată această perioadă, Dimon era în măsură să exercite o influență decisivă asupra comportamentului acesteia din urmă (a se vedea punctul 105 de mai sus).

136 În consecință, trebuie să se verifice dacă, în aceeași perioadă, a fost îndeplinită și condiția referitoare la exercitarea efectivă de către Dimon a unei influențe decisive, astfel cum pretinde Comisia.

137 În această privință, trebuie amintit că, în decizia atacată, în cazul filialelor controlate în proporție de 100 % de societățile‑mamă ale acestora, Comisia a ales să nu se limiteze la a se întemeia pe prezumția menționată la punctele 105, 106 și 121 de mai sus pentru a stabili răspunderea pentru încălcările săvârșite de filiale în sarcina societăților‑mamă ale acestora, ci să țină seama și de elemente suplimentare care demonstrează exercitarea efectivă a unei influențe decisive (a se vedea punctele 122-127 de mai sus).

138 Trebuie să se examineze, așadar, dacă elementele reținute de Comisie în decizia atacată, care se adaugă la deținerea de către Dimon a totalității capitalului reclamantei, dovedesc corespunzător cerințelor legale că, în cursul perioadei examinate, prima exercita efectiv o influență decisivă asupra comportamentului celei de a doua. Aceste elemente sunt menționate în considerentul (379) al deciziei atacate, precum și în notele de subsol 303-305 ale acestei decizii. În esență, este vorba despre diferite rapoarte și mesaje provenite de la reclamantă și, potrivit Comisiei, destinate Dimon.

139 În cazul unui răspuns afirmativ, va trebui să se verifice dacă afirmațiile reclamantei, astfel cum sunt reproduse la punctul 84 de mai sus, permit infirmarea acestei concluzii.

– Cu privire la „rapoartele de activitate” și la „rapoartele de pe teren”

140 Comisia invocă o serie de „rapoarte de activitate” și de „rapoarte de pe teren” redactate de reclamantă, arătând în special că acestea menționau adesea practicile ilegale în cauză. Rapoartele amintite, care sunt în număr de 14 și acoperă perioada cuprinsă între decembrie 1998 și mai 2001, sunt enumerate la nota de subsol 303 din decizia atacată.

141 Mai întâi, trebuie arătat că rapoartele menționate conțin informații detaliate nu numai cu privire la diverse aspecte ale activităților comerciale desfășurate de reclamantă, precum derularea campaniilor de achiziție a tutunului brut (cantitățile achiziționate, prețul de achiziție etc.), cantitățile de tutun brut procesate și contractele încheiate cu Cetarsa pentru treierarea unei părți din tutunul său, cu privire la modificările legislative din sectorul tutunului și la reuniunile desfășurate în cadrul Anetab, precum și cu sindicatele agricole și cu grupurile de producători, ci – astfel cum se subliniază în considerentul (379) al deciziei atacate – și cu privire la practicile ilegale în cauză.

142 În continuare, trebuie să se constate că din dosar reiese că rapoartele în cauză erau pregătite de domnul B. și, potrivit propriilor indicații ale reclamantei, erau adresate membrilor consiliului de administrație al acesteia.

143 În ceea ce privește acest din urmă aspect, trebuie să se arate că, în aceeași zi în care a dobândit totalitatea acțiunilor reclamantei, Dimon – acționând prin intermediul filialei sale deținute în proporție de 100 %, Intabex, care avea numai o participație de natură pur financiară la capitalul reclamantei – a înlocuit trei dintre cei patru membri ai acestui consiliu de administrație, desemnând pe aceste posturi în special două persoane (domnii G. și T.) care exercitau deja funcții în cadrul unor alte societăți ale grupului Dimon. Astfel, la acel moment, domnul G. era de asemenea director executiv al Compañia de Filipinas, SA, o filială a Intabex cu sediul în Spania și care își desfășura activitatea în domeniul producției de tutun negru, iar domnul T. era de asemenea angajat al Dimon International Services și membru al consiliului de administrație al acestei societăți (până în august 1998).

144 În acest context, trebuie subliniată în special importanța funcțiilor deținute de domnul T. în cadrul grupului Dimon. Astfel, pe lângă faptul că fusese membru al consiliului de administrație al reclamantei pe întreaga perioadă a încălcării și membru al consiliului de administrație al Dimon International Services până în august 1998, domnul T. a fost membru al consiliului de administrație al unor alte două societăți din grupul Dimon, și anume Intabex Holding Worldwide, SA (din 1998 până în 1999) și LRH Travel Ltd (până în noiembrie 2000). În plus, astfel cum a subliniat reclamanta în răspunsul la comunicarea privind obiecțiunile, acesta avea sarcina de a „garanta integrarea efectivă a grupului Intabex în grupul Dimon”. La aceasta se adaugă faptul că, astfel cum se va explica mai în detaliu la punctul 160 de mai jos, din mai multe mesaje aflate în dosar reiese că reclamanta îl consulta pe domnul T. cu privire la aspecte referitoare la activitățile sale comerciale sau îi solicita acordul înaintea adoptării anumitor decizii importante. Având în vedere aceste elemente, Comisia a considerat în mod întemeiat că domnul T. acționa în numele societății‑mamă care se afla la conducerea grupului Dimon, respectiv Dimon, și avea un rol de intermediar între aceasta și reclamantă. Faptul că domnul T. ar fi avut un diferend cu Dimon, care ar fi determinat‑o pe aceasta din urmă ca, în august 1998, să îl elibereze din funcția sa de membru al consiliului de administrație al Dimon International Services, nu este de natură să repună în discuție această concluzie. Astfel, de la acea dată, domnul T. a continuat să fie nu numai angajat al acestei societăți, ci și membru al consiliului de administrație al reclamantei, al Intabex Holding Worldwide și al LRH Travel.

145 Elementele prezentate la punctele 142-144 de mai sus demonstrează că Dimon, prin intermediul membrilor pe care îi desemnase în consiliul de administrație al reclamantei, și în special al domnului T., intenționa să supervizeze activitățile acesteia și să facă astfel încât acestea să se dezvolte potrivit politicii comerciale a grupului Dimon. Prin urmare, chiar dacă, în mod formal, „rapoartele de activitate” și „rapoartele de pe teren” în cauză erau transmise respectivilor membri, și nu erau transmise în mod direct Dimon înseși, Comisia a apreciat în mod întemeiat, în considerentul (380) al deciziei atacate, că această societate era informată cu privire la conținutul acestor rapoarte și îndeosebi cu privire la practicile ilegale în cauză. Această constatare este confirmată de faptul, prezentat în considerentul (379) al deciziei atacate, că rapoartele menționate erau traduse în mod sistematic din spaniolă în engleză, care este limba de lucru a Dimon.

146 În sfârșit, trebuie arătat că este cert că Dimon, care era în mod incontestabil în măsură să exercite o influență decisivă asupra comportamentului reclamantei (a se vedea punctele 105 și 135 de mai sus), nu și‑a manifestat niciodată opoziția față de practicile ilegale de care avusese astfel cunoștință, nici nu a adoptat față de filiala sa nicio măsură destinată să împiedice continuarea participării sale la încălcare, în pofida riscului la care se expunea printr‑un astfel de comportament, de a face obiectul unor investigații sau al unor acțiuni în repararea prejudiciului formulate de terți [a se vedea de asemenea considerentul (382) al deciziei atacate]. Comisia putea să deducă de aici în mod legitim că Dimon aproba în mod tacit respectiva participare și să considere că un astfel de mod de a acționa constituia un indiciu suplimentar al exercitării unei influențe decisive asupra comportamentului filialei sale.

– Cu privire la corespondența dintre reclamantă și Dimon

147 Comisia se întemeiază și pe un anumit număr de mesaje care ar fi fost schimbate între reclamantă și Dimon, arătând că unele dintre acestea menționau practicile ilegale în cauză, că altele se refereau la contractele de procesare a tutunului sau de vânzare a tutunului procesat pe care Dimon le încheiase cu Cetarsa și cu Deltafina și că altele priveau, într‑un mod mai general, condițiile de achiziție a tutunului brut și cadrul normativ aplicabil în Spania.

148 În ceea ce privește mesajele care fac parte din prima dintre categoriile menționate la punctul 147 de mai sus, în considerentul (379) al deciziei atacate, Comisia face trimitere, cu titlu de exemplu, la considerentele (168) și (179) și la notele de subsol 217 și 229 din această decizie.

149 În această privință, mai întâi, se impune constatarea că aceste mesaje fac efectiv trimitere la practicile ilegale în cauză.

150 Astfel, contrar celor pretinse de reclamantă, faxul trimis de domnul B. domnului D. (la Dimon International, o filială a grupului Dimon stabilită în Statele Unite) la 14 decembrie 1998, menționat în considerentul (168) al deciziei atacate, nu avea ca obiect exclusiv un contract de vânzare de tutun procesat încheiat între reclamantă și Deltafina, ci privea și respectivele practici. Acest lucru reiese în mod clar din cel de al treilea paragraf al acestui fax, în care domnul B. arată următoarele:

„Imediat ce voi primi prețurile de la cele patru societăți, vă voi informa cu privire la acest aspect. Totuși, vă pot spune deja că problemele care păreau atât de grave la momentul vizitei pe care ați efectuat‑o în Spania au dispărut, întrucât toate societățile au stabilit un preț în jurul valorii convenite de 87 [pesetas espagnoles (ESP)] (aproximativ 2 sau 3 ESP) [pe kilogram], acestea fiind prețurile oficiale, chiar dacă presupunem că Cetarsa a efectuat alte plăți către producători ca și noi.”

151 Considerentul (179) al deciziei atacate se referă la un raport al domnului B. din data de 5 mai 1998, care era destinat domnului T. și a cărui copie fusese trimisă prin fax în ziua anterioară de domnul B. celorlalți doi membri ai consiliului de administrație al reclamantei. Trebuie să se constate că, în acest raport, care descrie derularea campaniei de achiziție de tutun din anul 1998, se arată în special că „[reclamanta] a contribuit în mod semnificativ la ajungerea la anumite acorduri între societăți pentru a evita războiul prețurilor din anul [anterior]”, că „prețurile au fost negociate cu sindicatele și cu [grupurile de producători de tutun]”, că, „pentru prima dată, […] [a fost evitat] războiul dintre întreprinderi și fiecare a putut achiziționa cantitățile pe care le dorea” și că „negocierile cu [aceste grupuri] au fost dificile, dar toate întreprinderile și‑au menținut punctul de vedere cu seriozitate și cu spirit de colaborare”. În raportul menționat se arată de asemenea că reclamanta și WWTE s‑au angajat să achiziționeze aceleași cantități de tutun ca și în anul anterior și că procesatorii au convenit să plătească grupurilor de producători avansuri de 35 ESP/kg pentru soiul Virginia și de 45 ESP/kg pentru soiul Burley. În sfârșit, se menționează „oportunitatea unor alte acorduri în viitor între procesatori”. Având în vedere aceste elemente, n