ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Articolul 17 din directiva menționată prevede: „(1) Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura agentului comercial, după expirarea contractului de agenție, o indemnizație potrivit alineatului (2) sau repararea prejudiciului potrivit alineatului (3). (a) Agentul comercial are dreptul la indemnizație în cazul și în măsura în care: — a adus comitentului noi clienți sau a contribuit substanțial la creșterea volumului de afaceri întreprinse cu clienții existenți, iar comitentul continuă să obțină beneficii substanțiale din afacerile cu acești clienți și — plata acestei indemnizații este echitabilă având în vedere toate împrejurările și, în special, comisionul pierdut de agentul comercial în afacerea cu clienții. Statele membre pot prevedea că astfel de împrejurări includ și aplicarea sau nu a unei clauze de interdicție comercială, în înțelesul articolului 20; (b) volumul compensației nu poate depăși echivalentul unei indemnizații pe un an de zile calculate din remunerația anuală medie a agentului comercial în ultimii cinci ani și, în cazul în care respectivul contract datează de mai puțin de cinci ani, indemnizația se calculează cu ajutorul mediei din perioada respectivă; (c) acordarea acestei indemnizații nu îl poate împiedica pe agentul comercial să obțină daune interese. (3) Agentul comercial are dreptul la repararea prejudiciului datorat încetării relațiilor sale cu comitentul. Acest prejudiciu decurge, în special, în cazul în care încetarea relațiilor intervine în condițiile în care: — agentului comercial nu i s‑au plătit comisioanele de care ar fi beneficiat din buna executare a contractului de agenție, în timp ce comitentul obține beneficii substanțiale legate de activitatea agentului comercial; — [și/sau în] care nu au permis agentului comercial să amortizeze costurile și cheltuielile pe care le‑a suportat pentru îndeplinirea contractului de agenție la sugestia comitentului. […] (5) Agentul comercial își pierde dreptul la indemnizație prevăzut la alineatul (2) sau dreptul la repararea prejudiciului în cazurile menționate la alineatul (3) în cazul în care în decurs de un an de la rezilierea contractului nu l‑a înștiințat pe comitent că intenționează să beneficieze de drepturile sale. […]”
8

Articolul 16 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 44/2001 prevede: „(1) Un consumator poate introduce o acțiune împotriva celeilalte părți la contract fie înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia partea în cauză are domiciliul, fie înaintea instanțelor din locul unde consumatorul are domiciliul. (2) Acțiunea poate fi introdusă împotriva consumatorului de către cealaltă parte la contract numai înaintea instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia consumatorul își are domiciliul.”
9

Neîndeplinirea acestei obligații este sancționată, în plus față de publicarea numelui operatorilor care nu o respectă, prevăzută la alineatul (2) al articolului 16 din Directiva 2003/87, cu o amendă, prevăzută la alineatele (3) și (4) ale aceluiași articol, conform cărora: „(3) Statele membre garantează că orice operator care nu restituie, până la data de 30 aprilie a fiecărui an, cote suficiente pentru a‑și reglementa emisiile din anul anterior este pasibil de plata unei amenzi pentru depășirea emisiilor. Amenda pentru depășirea emisiilor este de 100 de euro pentru fiecare tonă de dioxid de carbon echivalent emis de instalația respectivă pentru care operatorul nu a restituit cotele. Plata amenzii pentru depășirea emisiilor nu exonerează operatorul de obligația de a restitui un număr de cote egal cu depășirea respectivă de emisii la restituirea cotelor pentru următorul an calendaristic. (4) Pe parcursul perioadei de trei ani care începe la 1 ianuarie 2005, statele membre aplică o amendă mai redusă pentru depășirea emisiilor, de 40 de euro pentru fiecare tonă de dioxid de carbon echivalent emisă de instalația respectivă pentru care operatorul nu a restituit cote. […]”
2)

Obiectivul de a nu încălca un cadru contractual existent care în sine nu este contestat şi care are un caracter foarte particular, dintre o persoană juridică de drept public şi o întreprindere de drept privat care nu se află sub controlul celei dintâi, sau încheierea unei tranzacţii ori a unei înțelegeri menite să soluţioneze un litigiu existent privind interpretarea cadrului contractual sus‑menţionat – înțelegere care porneşte de la drepturile care le‑au fost recunoscute părţilor printr‑o hotărâre provizorie pronunţată de instanţă în cadrul procedurii măsurilor provizorii şi în absenţa căreia activitatea […] respectivă [a acestei persoane juridice] ar fi serios afectată, valoarea sa ar putea fi considerabil diminuată, iar între timp consumatorii ar putea fi privați de serviciile în cauză – pot fi considerate un motiv imperativ de interes general sau cel puţin o împrejurare obiectivă care îndreptăţeşte persoanele juridice de drept public ca, în mod excepţional şi prin derogare de la principiul egalităţii de tratament şi de la interdicţia discriminării pe motiv de naționalitate, consacrate la articolele 49 TFUE şi 56 TFUE, precum şi de la obligaţia de transparenţă care rezultă din aceste principii, să atribuie direct contractul, fără să organizeze cerere de ofertă?
8

Articolul 15 alineatul (1) litera (c) și alineatul (3) din regulamentul menționat are următorul cuprins: „(1) În ceea ce privește un contract încheiat de o persoană, consumatorul, într‑un scop care se poate considera că se situează în afara domeniului său profesional, competența se determină în conformitate cu dispozițiile din prezenta secțiune, fără a se aduce atingere articolului 4 și articolului 5 punctul 5, în cazul în care: [...] (c) în toate celelalte cazuri, contractul a fost încheiat cu o persoană care desfășoară activități comerciale sau profesionale în statul membru pe teritoriul căruia este domiciliat consumatorul sau, prin orice mijloace, își direcționează activitățile spre acel stat membru sau spre mai multe state, inclusiv statul membru respectiv, iar contractul intră în sfera de acțiune a acestor activități. [...] (3) Prezenta secțiune nu se aplică în cazul contractelor de transport, altele decât cele care, pentru un preț forfetar, oferă o combinație între călătorie și cazare.”
41

În măsura în care guvernul român susține că o regulă precum cea în discuție în litigiul principal are drept efect descurajarea neregulilor, trebuie arătat că fiecare stat membru are competența să adopte toate măsurile cu caracter legislativ și administrativ corespunzătoare pentru a asigura colectarea în integralitate a TVA‑ului și pentru a combate frauda și are obligația de a adopta astfel de măsuri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, punctul 25 și jurisprudența citată).
65

Prin intermediul celei de a doua întrebări literele a) și b) din fiecare dintre cauzele principale, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 10 alineatul (1) litera (d) din directivă coroborat cu articolul 2 litera (c) din aceasta trebuie interpretat în sensul că nu este rezonabil să se pretindă solicitantului de azil, pentru a evita să fie persecutat, să își ascundă homosexualitatea în țara sa de origine sau să se arate rezervat în exprimarea acestei orientări sexuale. În plus, instanța menționată dorește să afle, dacă este cazul, dacă respectiva rezervă trebuie să fie mai semnificativă decât cea a unei persoane care are o orientare heterosexuală.
27

În aceste condiții, Bundesarbeitsgericht a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Noțiunea «salariu minim» prevăzută la articolul 3 alineatul (1) a doua liniuță litera (c) din Directiva [96/71] trebuie interpretată în sensul că definește contraprestația acordată de angajator pentru munca prestată de lucrător care, în conformitate cu actele cu putere de lege și cu actele administrative sau în conformitate cu convențiile colective declarate de generală aplicare menționate la articolul 3 alineatul (1) prima teză din aceeași directivă, trebuie remunerată exclusiv și în totalitate prin plata salariului minim stabilit prin convenția colectivă («prestația obișnuită») și, prin urmare, pot fi imputate asupra obligației de plată a salariului minim doar plățile efectuate de angajator care remunerează această prestație obișnuită și care trebuie puse la dispoziția lucrătorului cel târziu la data scadenței respectivei perioade de plată a salariului? 2) Noțiunea «salariu minim» prevăzută la articolul 3 alineatul (1) a doua liniuță litera (c) din Directiva [96/71] trebuie interpretată în sensul că se opune unor dispoziții sau unor practici naționale potrivit cărora prestațiile unui angajator nu trebuie să fie considerate parte integrantă a salariului minim și, prin urmare, nu trebuie să fie imputate asupra realizării dreptului la salariul minim în cazul în care angajatorul furnizează aceste prestații în temeiul unei obligații care rezultă din convenția colectivă de muncă — care, conform voinței părților și a legiuitorului național, sunt destinate să contribuie la formarea unui capital aflat la dispoziția lucrătorului și, în acest scop, — prestațiile lunare plătite de angajator lucrătorului sunt investite pe termen lung, de exemplu, sub formă de contribuție pentru crearea de economii, de contribuție la construirea sau la achiziționarea unei locuințe sau de contribuție la o asigurare de viață în capital și — sunt stimulate prin subvenții de stat și prin acordarea de avantaje fiscale și — lucrătorul poate dispune de aceste contribuții numai la sfârșitul unei perioade de mai mulți ani și — cuantumul contribuțiilor ca sumă fixă lunară depinde doar de timpul de lucru convenit, iar nu de remunerația muncii («prestații care contribuie la formarea capitalului»)?”
7

Articolul 6 din această decizie prevede: „(1) Sub rezerva dispozițiilor articolului 7 referitor la accesul liber la încadrarea în muncă al membrilor familiei sale, lucrătorul turc care este încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru: — are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă; — are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii; — beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea sa. (2) Concediile anuale și absențele pentru motive de maternitate, de accident de muncă sau de boală de scurtă durată sunt asimilate perioadelor de încadrare legală în muncă. Perioadele de șomaj involuntar, constatate în mod corespunzător de autoritățile competente, și absențele pentru motive de boală de lungă durată, fără a fi asimilate perioadelor de încadrare legală în muncă, nu aduc atingere drepturilor dobândite în temeiul perioadei anterioare de încadrare în muncă. (3) Normele detaliate de aplicare a dispozițiilor alineatelor (1) și (2) sunt stabilite de reglementările naționale.” [traducere neoficială]
21

În aceste condiții, Cour constitutionnelle a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 13 alineatul (1) [litera] (g) in fine din Directiva [95/46] trebuie interpretat în sensul că lasă statelor membre libertatea de a prevedea sau de a nu prevedea o excepție de la obligația de informare imediată prevăzută la articolul 11 alineatul (1), dacă aceasta este necesară în vederea protejării drepturilor și libertăților altora, sau statele membre sunt supuse unor restricții în această privință? 2) Activitățile profesionale ale detectivilor particulari reglementate de dreptul intern și exercitate în serviciul unor autorități abilitate să denunțe autorităților judiciare orice încălcare a dispozițiilor privind protecția unui titlu profesional și organizarea unei profesii intră, în funcție de circumstanțe, sub incidența excepției prevăzute la articolul 13 alineatul (1) [literele] (d) și (g) in fine din Directiva [95/46]? 3) În cazul unui răspuns negativ la cea de a doua întrebare, articolul 13 alineatul (1) [literele] (d) și (g) in fine din Directiva [95/46] este compatibil cu articolul 6 alineatul 3 [TUE], mai precis în raport cu principiul egalității și al nediscriminării?”
18

În aceste condiții, Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) O instanță națională poate interpreta și aplica normele și principiile dreptului european, în temeiul unei reglementări naționale care, pentru situații exclusiv interne, face trimitere la dreptul european, îndepărtându‑se de interpretarea acestora consacrată în jurisprudența Curții de Justiție sau aplicându‑le în mod eronat în raport cu aceasta? 2) Interpretarea și aplicarea articolului 3 din [Legea nr. 241/1990] și a articolului 3 din [Legea regională din Sicilia nr. 10/1991] în raport cu articolul 1 din [Legea nr. 241/90], care obligă administrația italiană să aplice principiile dreptului Uniunii Europene în conformitate cu obligația de motivare a actelor administrației publice prevăzută la articolul 296 al doilea paragraf TFUE și la articolul 41 alineatul (2) litera (c) din [cartă], potrivit cărora actele de drept privat ale autorităților administrative, respectiv drepturile individuale inerente din domeniul pensiilor, care au, în orice caz, caracter obligatoriu, pot fi scutite de obligația de motivare, sunt compatibile cu dreptul Uniunii Europene și acest caz reprezintă o încălcare a unei norme fundamentale de procedură aplicabile deciziei administrative? 3) Articolul 21 octies alineatul 2 primul paragraf din [Legea nr. 241/1990], astfel cum este interpretat în jurisprudența administrativă, în raport cu obligația de motivare a actului administrativ prevăzută la articolul 3 din [Legea nr. 241/1990] și la articolul 3 din [Legea regională din Sicilia nr. 10/1991], în conformitate cu obligația de motivare a actelor administrației publice prevăzută la articolul 296 al doilea paragraf TFUE și la articolul 41 alineatul (2) litera (c) din [cartă], este compatibil cu articolul 1 din [Legea nr. 241/1990], care prevede obligația administrației de a aplica principiile dreptului Uniunii Europene, și, în consecință, sunt compatibile și admisibile interpretarea și aplicarea posibilității administrației de a completa motivarea deciziei administrative în cursul procedurii?”
22

În aceste condiții, Nejvyšší správní soud a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Din dreptul Uniunii […] rezultă că o persoană impozabilă are dreptul de a fi informată cu privire la o decizie a administrației fiscale de a solicita informații în conformitate cu Directiva [77/799]? Persoana impozabilă are dreptul de a participa la formularea cererii adresate statului membru solicitat? În cazul în care persoana impozabilă nu are aceste drepturi în temeiul dreptului Uniunii […], este posibil ca legislația internă să îi acorde drepturi similare? 2) O persoană impozabilă are dreptul să participe la audierea martorilor în statul solicitat în cursul soluționării unei solicitări de informații în temeiul Directivei [77/799]? Statul membru solicitat are obligația de a informa în prealabil persoana impozabilă cu privire la data audierii martorului în cazul în care statul membru solicitant a cerut acest lucru? 3) Administrația fiscală din statul membru solicitat este obligată, atunci când furnizează informații în temeiul Directivei [77/799], să îndeplinească anumite cerințe minime cu privire la conținutul răspunsului astfel încât să rezulte în mod clar sursele și metoda utilizate pentru a obține informațiile furnizate? Persoana impozabilă poate contesta veridicitatea informațiilor astfel furnizate, de exemplu, pentru motive de vicii de procedură în cadrul procedurii desfășurate în statul membru solicitat anterior furnizării informațiilor sau se aplică principiul încrederii reciproce și cooperării, potrivit căruia informațiile furnizate de administrația fiscală solicitată nu pot fi contestate?”
45

Potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea Hotărârea din 6 decembrie 2012, Odar, C‑152/11, punctul 24).
17

Articolul 6 din Legea nr. 168/1999 privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (denumită în continuare „Legea cehă privind asigurarea obligatorie”) prevede: „1. Asigurarea de răspundere civilă acoperă orice persoană responsabilă pentru pagubele produse de autovehiculul menționat în contractul de asigurare. 2. În lipsa unor dispoziții contrare în prezenta lege, asiguratul are dreptul ca societatea de asigurări să despăgubească partea vătămată, în locul său, în contextul și în cuantumul prevăzute de Codul civil, pentru a) vătămare corporală sau deces, b) dauna cauzată persoanei vătămate ca urmare a deteriorării, a distrugerii sau a pierderii bunului, precum și dauna cauzată de furtul bunului, dacă persoana fizică a pierdut controlul asupra acestuia, c) pierderea de venituri, d) cheltuielile de judecată suportate efectiv în vederea reprezentării legale pentru exercitarea drepturilor la despăgubire menționate la literele a), b) și c); cu toate acestea, în ceea ce privește daunele menționate la literele b) și c), numai în cazul în care societatea de asigurări nu a respectat termenul prevăzut la articolul 9 alineatul 3 sau a refuzat în mod ilegal să furnizeze prestația de asigurare sau a redus în mod ilegal prestația de asigurare furnizată, cu condiția ca persoana vătămată să își fi susținut și să își fi demonstrat dreptul și cu condiția ca fapta prejudiciabilă aflată la originea respectivei daune și pentru care asiguratul este răspunzător să fi avut loc în perioada de valabilitate a asigurării de răspundere, cu excepția perioadei de întrerupere a acesteia din urmă.”
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Nordecon AS, succesoarea în drepturi a Nordecon Infra AS (denumită în continuare „Nordecon”) și Ramboll Eesti AS (denumită în continuare „Ramboll Eesti”), pe de o parte, și Rahandusministeerium (Ministerul de Finanțe), pe de altă parte, referitor la anularea unei proceduri de negociere de atribuire a unui contract de achiziții publice prin publicarea unui anunț de participare.
107

În plus, atunci când se pronunță asupra unui recurs, Curtea nu are nici sarcina de a substitui, pentru motive de echitate, aprecierea Tribunalului cu propria apreciere, atunci când acesta se pronunță, în exercitarea competenței sale de fond, asupra cuantumului amenzii aplicate unei întreprinderi ca urmare a încălcării de către aceasta a normelor de drept al Uniunii (a se vedea în special Hotărârea din 10 mai 2007, SGL Carbon/Comisia, C-328/05 P, Rep., p. I-3921, punctul 98 și jurisprudența citată). Mai mult, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când stabilește cuantumul unei asemenea amenzi, Comisia nu are obligația să ia în considerare situația economică a întreprinderii în cauză, deoarece recunoașterea unei astfel de obligații ar produce avantaje concurențiale nejustificate întreprinderilor celor mai puțin adaptate la condițiile pieței (a se vedea în special Hotărârea SGL Carbon/Comisia, citată anterior, punctul 100 și jurisprudența citată).
17

Articolul 4 din Decizia 2010/413 are următorul cuprins: „(1) Se interzice vânzarea, furnizarea sau transferul de echipament și tehnologie‑cheie pentru următoarele sectoare‑cheie ale industriei gazului și petrolului din Iran sau către întreprinderi iraniene sau deținute de Iran implicate în sectoarele respective în afara Iranului, de către resortisanți ai statelor membre sau de pe teritoriul statelor membre sau cu ajutorul navelor sau al aeronavelor aflate sub jurisdicția statelor membre, indiferent dacă provin sau nu de pe teritoriul acestora: (a) rafinarea; (b) gaz natural lichefiat; (c) extracție; (d) producție. Uniunea adoptă măsurile necesare în vederea identificării articolelor relevante cărora li se aplică prezenta dispoziție. (2) Se interzice furnizarea următoarelor către întreprinderi din Iran care sunt implicate în sectoarele‑cheie ale industriei gazului și petrolului din Iran menționate la alineatul (1) sau întreprinderi iraniene sau deținute de Iran implicate în sectoarele respective în afara Iranului: (a) asistență sau instruire tehnică și alte servicii legate de echipamente și tehnologie‑cheie astfel cum sunt stabilite conform alineatului (1); (b) finanțare sau asistență financiară pentru orice vânzare, furnizare, transfer sau export de echipamente și tehnologie‑cheie astfel cum sunt stabilite conform alineatului (1) sau pentru furnizarea de asistență sau instruire tehnică conexă. (3) Este interzisă participarea în cunoștință de cauză sau deliberată la activități care au drept scop sau efect încălcarea interdicțiilor menționate la alineatele (1) și (2).”
33

Prezenta cauză se diferențiază astfel de cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 19 iulie 2012, Alliance One International și Standard Commercial Tobacco/Comisia și Comisia/Alliance One International și alții (C‑628/10 P și C‑14/11 P). Într‑adevăr, în această privință trebuie arătat că, în hotărârea pronunțată în primă instanță, Tribunalul a constatat că niciunul dintre elementele de probă suplimentare cuprinse în decizia în litigiu nu era susceptibil să confirme prezumția exercitării efective de către societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra filialei sale (Hotărârea Alliance One International și Standard Commercial Tobacco/Comisia și Comisia/Alliance One International și alții, citată anterior, punctul 54).
6

Articolul 168 litera (a) din directiva menționată are următorul cuprins: „În măsura în care bunurile și serviciile sunt utilizate în scopul operațiunilor taxabile ale unei persoane impozabile, persoana impozabilă are dreptul, în statul membru în care efectuează operațiunile respective, de a deduce din valoarea TVA, pe care are obligația de a o plăti, următoarele sume: (a) TVA‑ul datorat sau achitat în statul membru în cauză pentru bunurile care îi sunt sau care urmează a‑i fi livrate sau pentru serviciile care îi sunt sau urmează a‑i fi prestate de o altă persoană impozabilă;”