CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

VERICA TRSTENJAK

prezentate la 25 martie 20101( )

Cauza C‑442/08

Comisia Europeană

împotriva

Republicii Federale Germania

„Articolul 226 CE – Procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor – Acord european cu Republica Ungară – Protocolul nr. 4 – Sistem de cooperare – Certificat de circulație a mărfurilor EUR.1 – Control ulterior – Acțiune – Articolul 220 alineatul (1) din Codul vamal – Înscriere ulterioară în evidența contabilă – Articolul 221 din Codul vamal – Comunicare către debitor – Prescripție – Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 și Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 – Resurse proprii – Articolul 10 alineatul (1) primul paragraf – Plată tardivă – Articolul 11 – Dobânzi de întârziere”

Cuprins

I – Cadrul juridic

A – Acordul european încheiat cu Republica Ungară

B – Regulamentul nr. 515/97

C – Prevederile legislației vamale

D – Dispozițiile privind resursele proprii

II – Situația de fapt și procedura precontencioasă

III – Procedura în fața Curții de Justiție

IV – Cu privire la obiecțiile Comisiei

A – Cu privire la încălcarea articolului 220 alineatul (1) prima teză și a articolului 221 alineatul (1) din Codul vamal

1. Cu privire la relevanța unei proceduri judiciare pendinte prin care se contestă rezultatele controlului ulterior

a) Argumentele părților

b) Analiză

i) Cu privire la Hotărârea Sfakianakis

ii) Cu privire la efectul controlului ulterior

iii) Cu privire la efectul acțiunii

iv) Concluzie

2. Cu privire la extinderea condițiilor de aplicare a articolului 220 din Codul vamal

a) Argumentele părților

b) Analiză

3. Cu privire la inexistența unei aprecieri a OLAF și cu privire la necesitatea unui raport final

a) Argumentele părților

b) Analiză

4. Cu privire la comunicarea de asistență reciprocă din 27 octombrie 1999

a) Argumentele părților

b) Analiză

5. Concluzie

B – Cu privire la momentul în care resursele proprii în litigiu ar trebui înscrise în cont

1. Argumentele părților

2. Analiză

C – Cu privire la refuzul de plată a dobânzilor de întârziere

1. Argumentele părților

2. Analiză

V – Cheltuielile de judecată

VI – Concluzie

1. Prezenta procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor se înscrie în contextul legislației privind resursele proprii. În esență, este vorba mai degrabă despre aspecte juridice legate de metodele de cooperare între autoritățile vamale în cadrul unui acord european ce garantează un tratament vamal preferențial pentru mărfuri care provin din țări terțe asociate.

2. Este vorba despre autovehicule care au fost importate la o anumită dată din Republica Ungară în Uniunea Europeană, în perioada în care Ungaria era numai o țară terță asociată la Uniunea Europeană. Potrivit Acordului european încheiat între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Ungară, pe de altă parte( ) (denumit în continuare „acordul european”), produsele de origine maghiară au beneficiat de un tratament preferențial cu ocazia importului în Comunitate. În prezenta speță, autoritățile vamale maghiare au eliberat declarații de origine sub formă de certificat de circulație a mărfurilor EUR.1 pentru anumite autovehicule. După ce aceste autovehicule au fost importate în Germania în condiții preferențiale, autoritățile vamale germane au fost informate de Comisie despre concluziile unui control ulterior al certificatelor de circulație a mărfurilor EUR.1 efectuat de autoritățile vamale maghiare. În temeiul acestui control, autovehiculele nu trebuiau considerate produse de origine maghiară și, prin urmare, certificatele de circulație a mărfurilor EUR.1 fuseseră acordate în mod eronat. Principala problemă în prezenta cauză este dacă autoritățile vamale germane erau obligate începând din acel moment să procedeze la o înscriere ulterioară în evidența contabilă a taxelor la import în temeiul articolului 220 alineatul (1) prima teză și să comunice debitorilor valoarea taxelor în temeiul articolului 221 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar( ) (denumit în continuare „Codul vamal”) atunci când au fost informate și cu privire la faptul că la o instanță maghiară a fost introdusă o acțiune împotriva rezultatelor controlului ulterior.

3. Prezenta cauză oferă Curții ocazia de a clarifica, ulterior Hotărârii Sfakianakis( ), aspecte legate de metoda de cooperare între autoritățile vamale astfel cum este prevăzută în Protocolul nr. 4 la acordul european.

I – Cadrul juridic

A – Acordul european încheiat cu Republica Ungară

4. Protocolul nr. 4 la acordul european reglementează noțiunile „produse care provin din” sau produse „originare”, precum și metodele de cooperare între administrații.

5. Versiunile Protocolului nr. 4 adoptate în urma Deciziei nr. 1/95 a Consiliului de asociere între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Ungară, pe de altă parte, din 17 iulie 1995 de modificare a Protocolului nr. 4 la Acordul european între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Ungară, pe de altă parte( ), precum și versiunea protocolului adoptată în urma Deciziei nr. 3/96 a Consiliului de asociere, asociere între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Ungară, pe de altă parte, din 28 decembrie 1996 de modificare a Protocolului nr. 4 la Acordul european de instituire a unei asocieri între Comunitățile Europene și statele membre ale acestora, pe de o parte, și Republica Ungară, pe de altă parte( ) se aplică ratione temporis situației de fapt din prezenta cauză. În măsura în care dispozițiile Protocolului nr. 4, astfel cum a fost modificat prin Decizia nr. 1/95 se aplică ratione temporis în speță, conținutul lor este în mare parte același cu cel al prevederilor corespunzătoare ale Protocolului nr. 4 în versiunea care rezultă din Decizia nr. 3/96. Prin urmare, ne vom limita mai jos la aprecierea versiunii protocolului astfel cum a fost modificat prin Decizia nr. 3/96 (denumit în continuare „protocolul”).

6. Potrivit articolului 16 alineatul (1) litera (a) din protocol, produsele originare din Ungaria beneficiază la importul în Comunitate de avantajele prevăzute în acord, pe baza prezentării unui certificat de circulație a mărfurilor EUR.1( ).

7. Potrivit articolului 17 alineatul (1) din protocol, certificatul de circulație a mărfurilor EUR.1 este eliberat de autoritățile vamale ale țării exportatoare la cererea scrisă a exportatorului sau, sub responsabilitatea acestuia, a reprezentantului său împuternicit( ). Conform articolului 17 alineatul (5) din protocol, autoritățile vamale care eliberează certificate EUR.1 iau toate măsurile necesare pentru verificarea caracterului originar al produselor și pentru a examina îndeplinirea tuturor celorlalte condiții prevăzute în protocol( ). În acest scop, acestea sunt autorizate să solicite orice document justificativ și să procedeze la orice verificare a contabilității exportatorului sau la orice altă verificare pe care o consideră utilă.

8. Potrivit articolului 31 alineatul (2) din protocol, pentru a garanta o aplicare corectă a prezentului protocol, Comunitatea și Ungaria își acordă reciproc asistență, prin intermediul administrațiilor lor vamale, pentru verificarea autenticității certificatelor EUR.1 și a exactității informațiilor furnizate în aceste documente.

9. Articolul 32 din protocol reglementează controlul ulterior al dovezii de origine. Acesta prevede:

„(1) Controlul ulterior al dovezilor de origine se efectuează prin sondaj sau ori de cât ori autoritățile vamale ale țării importatoare au suspiciuni întemeiate în ceea ce privește autenticitatea acestor documente, caracterul originar al produselor respective sau respectarea celorlalte condiții prevăzute în prezentul protocol.

(2) În scopul aplicării prevederilor de la alineatul (1), autoritățile vamale ale țării importatoare înapoiază certificatul de circulație a mărfurilor EUR.1 […] sau o copie a acestuia autorităților vamale ale țării exportatoare, indicând, după caz, motivele de fond sau de formă pentru care solicită controlul. În susținerea cererii de control ulterior, acestea furnizează orice documente sau informații obținute ce sugerează că mențiunile făcute cu privire la dovada de origine sunt inexacte.

(3) Controlul se efectuează de către autoritățile vamale ale țării exportatoare. În acest scop, ele au dreptul să ceară toate probele şi să efectueze orice control al conturilor exportatorului sau orice alt control considerat util.

(4) În cazul în care decid să suspende acordarea unui tratament preferențial produselor vizate în aşteptarea rezultatelor controlului, autoritățile vamale ale țării exportatoare pun la dispoziția importatorului produsele sub rezerva unor măsuri asigurătorii pe care le consideră necesare.

(5) Autoritățile vamale care solicită controlul sunt informate în cel mai scurt timp în legătură cu rezultatele acestuia. Aceste rezultate trebuie să indice în mod clar dacă documentele sunt autentice și dacă produsele respective pot fi considerate produse originare din Comunitate, din Ungaria sau din una dintre celelalte țări menţionate la articolul 4 și dacă îndeplinesc celelalte cerințe prevăzute în acest protocol.

(6) În caz de suspiciuni întemeiate și în lipsa unui răspuns la expirarea termenului de 10 luni de la data cererii de control sau dacă răspunsul nu conține informații suficiente pentru a determina autenticitatea documentului în cauză sau originea reală a produselor, autoritățile vamale care solicită controlul refuză acordarea tratamentului preferențial, în lipsa unor circumstanțe excepționale.” [traducere neoficială]

10. Potrivit articolului 33 alineatul (1) din protocol, în cazul în care litigiile apărute în legătură cu procedurile de control menţionate la articolul 32 nu pot fi soluționate între autoritățile vamale care au solicitat controlul și autoritățile vamale responsabile de efectuarea acestuia sau în cazul în care acestea ridică o problemă de interpretare a prezentului protocol, respectivele litigii se înaintează Comitetului de asociere.

B – Regulamentul nr. 515/97

11. Titlul III din Regulamentul (CE) nr. 515/97 al Consiliului din 13 martie 1997 privind asistența reciprocă între autoritățile administrative ale statelor membre și cooperarea dintre acestea și Comisie în vederea asigurării aplicării corespunzătoare a legislației din domeniile vamal și agricol( ) reglementează relațiile autorităților competente din fiecare stat membru cu Comisia. Potrivit articolului 17 alineatul (2) din acesta, Comisia comunică autorităților competente din fiecare stat membru toate informațiile care le pot permite să asigure respectarea legislației vamale sau agricole, de îndată ce intră în posesia acestora.

C – Prevederile legislației vamale

12. Codul vamal a fost modificat în mai multe rânduri după adoptarea sa. Cu toate acestea, întrucât dispozițiile relevante ratione temporis nu au fost modificate, ne vom referi mai jos numai la Codul vamal.

13. Potrivit articolului 201 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal, o datorie vamală la import poate să ia naștere prin punerea în liberă circulație a mărfurilor supuse drepturilor de import.

14. Articolul 217 alineatul (1) primul paragraf din Codul vamal reglementează înscrierea în evidența contabilă a taxelor care trebuie recuperate. Astfel, orice valoare a drepturilor de import sau export care rezultă dintr‑o datorie vamală se calculează de autoritățile vamale de îndată ce intră în posesia datelor necesare și este înregistrată de autoritățile respective în evidențele contabile sau pe orice alt suport echivalent.

15. În temeiul articolului 220 alineatul (1) prima teză din Codul vamal, în cazul în care valoarea drepturilor rezultate dintr‑o datorie vamală nu a fost înscrisă în evidența contabilă sau a fost înscrisă la un nivel inferior sumei datorate legal, valoarea drepturilor ce urmează a fi recuperate trebuie înscrisă în evidența contabilă în termen de cel mult două zile de la data la care autoritățile vamale au luat cunoștință de situație și pot calcula suma datorată legal și stabili debitorul (denumită în continuare „înscrierea ulterioară în evidența contabilă”).

16. Potrivit articolului 221 alineatul (1) din Codul vamal, de îndată ce a fost înscrisă în evidența contabilă, valoarea drepturilor se comunică debitorului în conformitate cu normele corespunzătoare. Conform articolului 221 alineatul (3) prima teză din Codul vamal, comunicarea către debitor nu poate fi făcută după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală.

D – Dispozițiile privind resursele proprii

17. Din articolul 2 alineatul (1) din Decizia 94/728/CE, Euratom a Consiliului din 31 octombrie 1994 referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților Europene( ) rezultă că diferite tipuri de resurse proprii trebuie înscrise în bugetul Comunităților Europene. Printre acestea figurează, în special potrivit literei (b), resursele care provin din Tariful vamal comun și din alte taxe stabilite de instituțiile Comunităților în legătură cu comerțul cu țări terțe.

18. Potrivit articolului 8 alineatul (1) din această decizie, resursele proprii ale Comunităților se colectează de către statele membre în conformitate cu dispozițiile de drept intern impuse prin acte cu putere de lege şi norme administrative care, după caz, sunt adaptate pentru a îndeplini cerinţele normelor comunitare. Conform articolului 8 alineatul (1) a treia teză din decizia amintită, statele membre pun la dispoziția Comisiei resursele menționate la articolul 2 alineatul (1) litera (b) din decizia menționată (taxe vamale). Potrivit articolului 2 alineatul (3) din această decizie, statele membre rețin, cu titlu de cheltuieli de colectare, 10 % din sumele menționate la articolul 2 alineatul (1) litera (b).

19. Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 al Consiliului din 29 mai 1989 de punere în aplicare a Deciziei 88/376/CEE, Euratom [94/728]( ) referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților( ), care a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1355/96 al Consiliului din 8 iulie 1996 de modificare a Regulamentului nr. 1552/89( ) (denumit în continuare „regulamentul modificat”), a definit condițiile în care statele membre pun la dispoziția Comisiei resursele proprii atribuite Comunităților.

20. Potrivit articolului 2 alineatul (1) din acest regulament modificat, dreptul Comunității asupra resurselor proprii, în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (b) (taxele vamale), se constată de îndată ce sunt îndeplinite condițiile prevăzute de regulamentul vamal referitoare la înregistrarea sumei cuvenite și la notificarea debitorului.

21. Conform articolului 2 alineatul (1a) din regulamentul modificat menționat, data stabilită la care se referă dispozițiile alineatului (1) trebuie să fie data înregistrării, prevăzută de regulamentul vamal.

22. Articolul 6 alineatul (2) litera (a) din acest regulament modificat prevede că drepturile constatate în conformitate cu articolul 2 se înregistrează în contabilitate conform literei (b) a prezentului alineat cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare celei în care a fost constatat dreptul respectiv.

23. Potrivit articolului 6 alineatul (2) litera (b) din regulamentul modificat, drepturile constatate și neînregistrate în contabilitatea la care se referă litera (a) pentru motivul că nu au fost încă recuperate și nu a fost depusă nicio garanție sunt înregistrate, în termenul prevăzut la litera (a), într‑o contabilitate separată. Statele membre pot proceda în același mod atunci când drepturile constatate și acoperite de garanții fac obiectul contestațiilor și pot suferi modificări în urma diferendelor survenite.

24. Potrivit articolului 9 alineatul (1) primul paragraf din regulamentul menționat, fiecare stat membru înscrie resursele proprii în creditul contului deschis în acest scop în numele Comisiei la trezoreria sa ori la organismul pe care l‑a desemnat potrivit modalităților prevăzute la articolul 10.

25. Potrivit articolului 10 alineatul (1) primul paragraf din acest regulament modificat, după deducerea cu 10 % sub formă de cheltuieli de colectare, conform articolului 2 alineatul (3) din Decizia 88/376/CEE, Euratom [Decizia 94/728], înregistrarea resurselor proprii la care se referă articolul 2 alineatul (1) litera (b) (taxele vamale) trebuie făcută cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare celei în care s‑a constatat dreptul, conform articolului 2. Al doilea paragraf prevede că, în ceea ce privește sumele înregistrate în contabilitatea separată, conform articolului 6 alineatul (2) litera (b), înscrierea trebuie să intervină cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare celei în care a avut loc recuperarea taxelor.

26. Potrivit articolului 11 din același regulament modificat, orice întârziere în intrările în conturi prevăzute la articolul 9 alineatul (1) au drept rezultat plata de către statul membru vizat a unei dobânzi la o rată egală cu rata dobânzii aplicate finanțărilor pe termen scurt în ziua scadenței pe piața monetară a statului membru, majorată cu două puncte. Această rată este majorată cu 0,25 puncte pentru fiecare lună de întârziere. Rata majorată se aplică întregii perioade de întârziere.

27. Potrivit articolului 17 alineatul (1) din regulamentul modificat, statele membre trebuie să ia toate măsurile necesare pentru ca sumele corespunzătoare drepturilor constatate conform articolului 2 să fie puse la dispoziția Comisiei în condițiile prevăzute în prezentul regulament. Articolul 17 alineatul (2) prima și a doua teză din regulamentul modificat prevede o derogare de la această obligație doar dacă a fost imposibilă colectarea acestor sume din motive de forță majoră sau dacă, după examinarea aprofundată a tuturor datelor pertinente privind cazul respectiv, este absolut imposibil să se procedeze la colectarea sumelor din motive care nu pot fi imputate statelor membre.

28. Regulamentul nr. 1552/89 modificat a fost codificat de Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 privind punerea în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților( ). Articolul 11 din Regulamentul nr. 1150/2000 corespunde articolului 11 din Regulamentul nr. 1552/89 modificat.

II – Situația de fapt și procedura precontencioasă

29. Cu începere din anul 1994, în cadrul acordului european, au fost importate în Germania autovehicule care proveneau din Republica Ungară și care au beneficiat de un tratament vamal preferențial pe baza prezentării de certificate de circulație a mărfurilor EUR.1 eliberate de autoritățile maghiare.

30. Printr‑o comunicare de asistență reciprocă trimisă autorităților germane în limba engleză la 13 iunie 1996 și în limba germană la 28 noiembrie 1996, Unitatea de Coordonare a Luptei Antifraudă (UCLAF; în continuare vom utiliza abrevierea „OLAF” atât cu privire la UCLAF, cât și cu privire la succesorul său OLAF) a trimis o avertizare statelor membre privind importurile de la un anumit producător. Acesta exprima îndoieli cu privire la aspectul dacă autovehiculele îndeplineau condițiile privind recunoașterea lor ca produse de origine maghiară în sensul protocolului. În comunicarea de asistență reciprocă menționată, OLAF a invitat statele membre, printre altele, să solicite autorităților maghiare să efectueze un control posterior al certificatelor de circulație EUR.1 în cauză. În plus, OLAF a invitat statele membre în special să solicite sistematic o garanție a plății sau un avans al taxelor vamale plătibile înainte de a pune la dispoziție autovehiculele respective și să introducă măsurile legale necesare pentru întreruperea termenelor de prescripție și pentru garantarea posibilității unei recuperări ulterioare. Însăși Comisia a efectuat în consecință investigații suplimentare, inclusiv o misiune de control în Ungaria.

31. Printr‑o comunicare de asistență reciprocă din 26 iunie 1998, care a fost de asemenea redactată în limba germană, OLAF a informat autoritățile germane în legătură cu rezultatele controlului ulterior efectuat de autoritățile vamale maghiare. Potrivit acestor rezultate, anumite autovehicule nu trebuiau considerate produse care provin din Ungaria și, în ceea ce privește aceste autovehicule, certificatele de circulație EUR.1 au fost emise în mod eronat. În comunicare se arăta că aceste autovehicule includeau 19 123 de autovehicule importate din Germania. OLAF a anunțat în comunicare că va trimite informații suplimentare, traducerea corespondenței cu autoritățile vamale maghiare, precum și date electronice în care, pe baza informațiilor furnizate de autoritățile vamale maghiare, prezenta operațiunile efectuate în fiecare stat.

32. Printr‑o scrisoare a cărei versiune în limba engleză a fost primită de autoritățile germane la 13 iulie 1998, iar traducerea în limba germană la 18 august 1998 (denumită în continuare „scrisoarea primită la 18 august 1998”), OLAF a transmis documentele și datele electronice după cum a anunțat. Acestea includeau în special traducerea în limba germană a unei scrisori din partea autorităților vamale maghiare din 26 mai 1998 în care acestea explicau modalitatea în care a fost efectuat controlul ulterior și informau OLAF în legătură cu rezultatele acestui control ulterior. Au fost comunicate de asemenea documentele și datele electronice pentru identificarea autovehiculelor despre care nu se putea considera, în opinia autorităților vamale maghiare, că provin din Ungaria, contrar aprecierii anterioare, și în legătură cu care, prin urmare, certificatele de circulație a mărfurilor EUR.1 care le vizau fuseseră emise în mod eronat. Cu toate acestea, în scrisoarea din 26 mai 1998, autoritățile maghiare au subliniat de asemenea că împotriva rezultatelor controlului ulterior a fost formulată o acțiune și că, prin urmare, era pendinte o procedură judiciară.

33. În urma primirii acelei scrisori, Republica Federală Germania a solicitat din nou raportul final al misiunii de control a Comisiei în Ungaria. La 23 februarie 1999, OLAF i‑a transmis raportul final oficial al misiunii Comunității, care a fost primit de autoritățile competente la 2 martie 1999.

34. La 15 aprilie 1999, autoritățile vamale germane au început înscrierea ulterioară în evidența contabilă a taxelor datorate pentru autovehiculele care, potrivit rezultatelor controlului ulterior efectuat de autoritățile vamale maghiare, nu erau produse de origine maghiară. Din cauza termenului de trei ani în care trebuia comunicată debitorului valoarea taxelor în conformitate cu articolul 221 alineatul (3) prima teză din Codul vamal, nu s‑au mai putut stabili taxele la import pentru autovehiculele importate înainte de 15 aprilie 1996. Nu au fost stabilite și nici înscrise în evidența contabilă resurse proprii pentru perioada respectivă.

35. Prin comunicarea de asistență reciprocă din 27 octombrie 1999, OLAF a informat statele membre că procedura desfășurată în fața instanței maghiare s‑au finalizat și că autoritățile vamale maghiare au modificat în mod corespunzător rezultatele controlului ulterior al acestora. Potrivit rezultatelor modificate, anumite autovehicule a căror proveniență maghiară nu a fost recunoscută de autoritățile maghiare în scrisoarea din 26 mai 1998 trebuiau considerate totuși produse care provin din Ungaria. În ceea ce privește celelalte autovehicule, autoritățile vamale și‑au menținut afirmațiile că acestea nu erau produse care proveneau din Ungaria și că respectivele certificate de circulație fuseseră emise în mod eronat. Drept consecință, autoritățile germane au remis sau au rambursat taxele la import ce priveau acele autovehicule pe care autoritățile vamale maghiare le consideraseră în final de origine maghiară.

36. În luna mai a anului 2000, Comisia a procedat la un control al resurselor proprii în Germania. În urma acestuia s‑a revelat faptul că autoritățile vamale germane nu achitaseră resursele proprii corespunzătoare autovehiculelor

– care în urma controlului ulterior efectuat de autoritățile vamale maghiare nu fuseseră considerate inițial de origine maghiară și în legătură cu care fuseseră emise, prin urmare, în mod eronat certificate de circulație EUR.1;

– în legătură cu care această concluzie nu a fost modificată în urma hotărârii pronunțate de instanța maghiară;

– care au fost importate în Germania începând de la 18 noiembrie 1995 și

– în legătură cu care autoritățile germane nu au efectuat o înscriere ulterioară în evidența contabilă și nici comunicarea taxelor vamale către debitor în cadrul recuperării ulterioare din 15 aprilie 1999 din cauza împlinirii termenului de prescripție de trei ani prevăzut la articolul 221 alineatul (3) prima teză din Codul vamal pentru comunicarea către debitori a taxelor la import.

În continuare ne vom referi la aceste autovehicule drept autovehiculele în cauză și la taxele la import corespunzătoare drept taxele la import în cauză.

37. Comisia a invitat apoi Republica Federală Germania să plătească respectivele resurse proprii. Cu ocazia unei reuniuni consemnate în minuta din 12 iunie 2003, Comisia a solicitat autorităților germane să îi furnizeze informații mai detaliate privind respectivele taxe la import. Comisia a anunțat că urma să fie transmisă o scrisoare oficială de punere în întârziere. În sfârșit, aceasta a arătat că plata în termenul prevăzut ar permite evitarea calculării unor dobânzi de întârziere.

38. Prin scrisoarea din 30 martie 2005, autoritățile germane au informat Comisia că taxele la import respective se ridicau la suma de 408 735,53 EUR. Prin scrisoarea din 4 mai 2005, Comisia a solicitat autorităților germane, sub sancțiunea unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, să pună la dispoziția sa în termen de două luni respectivele taxe la import, mai puțin 10 % cu titlu de cheltuieli de colectare, rezultând astfel suma de 367 861,98 EUR (denumită în continuare „valoarea resurselor proprii în litigiu”). Comisia a afirmat că după primirea acestei sume va calcula dobânzile de întârziere.

39. Prin scrisoarea din 8 noiembrie 2005, autoritățile germane au informat Comisia că, la 31 octombrie 2005, au efectuat plata unei sume de 408 735,53 EUR, dar cu condiția ca poziția Comisiei să fie confirmată printr‑o hotărâre a Curții de Justiție. Autoritățile germane au arătat în acea scrisoare că plata respectivă nu însemna recunoașterea poziției Comisiei și că scopul plății era numai limitarea riscului potențial al aplicării unor dobânzi de întârziere în eventualitatea în care ar cădea în pretenții la Curtea de Justiție.

40. Prin scrisorile din 16 decembrie 2005 și din 30 martie 2006, Comisia a arătat că acele cheltuieli de colectare de 10 % (40 873,55 EUR) nu fuseseră reținute de autoritățile germane și vor fi, prin urmare, returnate. În plus, Comisia a explicat baza de calcul a dobânzilor de întârziere și, în consecință, a rezultat suma de 571 011,21 EUR (denumită în continuare „valoarea dobânzilor de întârziere în cauză”).

41. Prin scrisoarea din 13 iunie 2006, autoritățile germane au refuzat plata valorii dobânzilor de întârziere în cauză și au reafirmat faptul că plata principală fusese efectuată în mod condiționat.

42. Drept rezultat, Comisia a inițiat o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor întemeiată pe articolul 226 CE. După ce, prin scrisoarea din 18 octombrie 2006, a solicitat Republicii Federale Germania să prezinte observații și după ce aceasta din urmă a răspuns prin scrisoarea din 19 februarie 2007, Comisia a adresat acesteia la 29 iunie 2007 un aviz motivat prin care o invita să ia măsurile necesare pentru a se conforma acestuia într‑un termen de două luni de la notificare.

III – Procedura în fața Curții de Justiție

43. Întrucât a considerat nesatisfăcător răspunsul Republicii Federale Germania din 24 august 2007 la avizul motivat menționat, Comisia a introdus la 6 octombrie 2008 prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 226 CE.

44. La 4 februarie 2009 a avut loc o ședință în care reprezentanții Comisiei și cei ai guvernului german și‑au completat argumentele și au răspuns la întrebări.

45. Comisia solicită Curții:

1. constatarea faptului că Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolelor 2, 6, 9, 10 și 11 din Regulamentul nr. 1552/89 și al Regulamentului nr. 1150/2000, prin faptul că:

– a permis prescrierea creanțelor vamale, în pofida primirii unei comunicări de asistență reciprocă, și a achitat cu întârziere resursele proprii datorate în această privință și

– a refuzat plata dobânzilor de întârziere aplicabile.

2. obligarea Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor de judecată.

46. Republica Federală Germania solicită Curții:

1. respingerea acțiunii și

2. obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

IV – Cu privire la obiecțiile Comisiei

47. Acțiunea Comisiei se întemeiază pe trei motive interdependente privind încălcări ale dreptului comunitar. Mai întâi, aceasta susține că autoritățile vamale au încălcat articolul 220 alineatul (1) prima teză și articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal. Potrivit Comisiei, autoritățile vamale ar fi dispus la 18 august 1998 de toate informațiile necesare pentru a proceda la o recuperare ulterioară a valorii taxelor la import în cauză și pentru a o comunica debitorilor. Cu toate acestea, autoritățile vamale nu ar fi început să acționeze de la 18 noiembrie 1998 cel târziu, ci numai de la 1 aprilie 1999. În consecință, taxele la import în cauză s‑ar fi prescris (A). În baza acestei afirmații, Comisia invocă o încălcare a articolelor 2, 6, 9, 10 și 17 din Regulamentul nr. 1552/89 modificat. Valoarea resurselor proprii în litigiu ar fi fost exigibilă cel mai târziu la 20 ianuarie 1999. Cu toate acestea, Republica Federală Germania nu ar fi creditat contul Comisiei decât la 31 octombrie 2005 (B). În sfârșit, Comisia invocă o încălcare a articolului 11 din Regulamentul nr. 1552/89 și/sau a Regulamentului nr. 1150/2000. Republica Federală Germania nu ar fi plătit dobânzi de întârziere pentru valoarea resurselor proprii în litigiu (C).

A – Cu privire la încălcarea articolului 220 alineatul (1) prima teză și a articolului 221 alineatul (1) din Codul vamal

48. În principiu, datoriile vamale care, în temeiul articolului 201 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal, iau naștere prin punerea în liberă circulație a unui produs supus taxelor vamale trebuie calculate de autoritățile vamale din momentul în care dispun de elementele necesare și trebuie să facă obiectul unei înscrieri în evidența contabilă de către autoritățile vamale. Cu toate acestea, dacă un control ulterior al înscrierii evidențiază că la momentul importului produselor autoritățile s‑au întemeiat pe elemente inexacte sau incomplete, acestea trebuie, în temeiul articolului 78 alineatul (3) din Codul vamal să ia măsurile necesare pentru reglementarea situației, ținând seama de orice informație nouă de care dispun. Printre aceste măsuri figurează în special înscrierea ulterioară în evidența contabilă a valorii taxelor la import care corespunde datoriei vamale calculate în temeiul legii. Potrivit articolului 220 alineatul (1) prima teză din Codul vamal, această înscriere în evidența contabilă trebuie să aibă loc într‑un termen de două zile de la data la care autoritățile vamale au luat cunoștință de situație și pot calcula suma datorată legal și stabili debitorul. Conform articolului 221 alineatul (1) din Codul vamal, valoarea taxelor se comunică debitorului în conformitate cu normele corespunzătoare.

49. Mai întâi, Comisia susține că autoritățile germane au încălcat articolul 220 alineatul (1) prima teză și articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal deoarece, în pofida scrisorii primite la 18 august 1998, acestea nu au adoptat măsurile necesare pentru restabilirea situației ținând cont de elementele noi de care dispuneau. Potrivit Comisiei, autoritățile vamale germane ar fi trebuit să efectueze o recuperare ulterioară a valorii taxelor în termen de trei luni de la primirea acestei scrisori și, prin urmare, înainte de 18 noiembrie 1998, ceea ce implica înscrierea lor ulterioară în evidența contabilă și comunicarea lor către debitor.

50. În schimb, potrivit guvernului german, la 18 august 1998 nu exista încă obligația impusă autorităților vamale germane de înscriere ulterioară în evidența contabilă și de comunicare către debitor. Din cauza formulării unei acțiuni judiciare îndreptate împotriva concluziilor controlului ulterior efectuat de autoritățile vamale maghiare, înscrierea ulterioară în evidența contabilă și comunicarea către debitor ar fi ilegale (1). În consecință, nu ar exista niciun temei juridic al acestor măsuri. Însă articolul 220 din Codul vamal nu ar putea să se aplice într‑un caz în care ar exista ex ante îndoieli că taxele datorate ar fi într‑adevăr legitime (2). În plus, guvernul german critică faptul că acele constatări efectuate de autoritățile vamale maghiare în legătură cu rezultatele controlului ulterior nu ar fi fost supuse aprecierii OLAF. În plus, autoritățile vamale germane nu ar fi putut acționa decât pe baza unui raport final al OLAF (3). În sfârșit, guvernul german arată că intervenția Comisiei ar încălca în fapt comunicarea de asistență reciprocă din 27 octombrie 1999 (4).

1. Cu privire la relevanța unei proceduri judiciare pendinte prin care se contestă rezultatele controlului ulterior

a) Argumentele părților

51. Guvernul german se întemeiază mai întâi pe Hotărârea Sfakianakis( ). Din cuprinsul punctelor 32 și 43 din această hotărâre ar rezulta că, la primirea scrisorii din 18 august 1998, autoritățile vamale germane nu puteau să procedeze la înscrierea ulterioară în evidența contabilă a taxelor vamale. Revocarea certificatelor de circulație a mărfurilor EUR.1 nu ar fi fost încă definitivă în prezenta cauză. În consecință, certificatele de circulație a mărfurilor EUR.1 ar fi încă „în circuit” și ar fi trebuit, prin urmare, să fie luate în considerare de către autoritățile vamale germane. O înregistrare ulterioară în evidența contabilă ar fi determinat inadmisibilitatea acțiunii pendinte în acel moment.

52. Potrivit Comisiei, din Hotărârea Sfakianakis nu ar rezulta că autoritățile vamale ale statelor membre trebuie să rămână inactive pe perioada în care o procedură judiciară prin care se contestă revocarea certificatelor de circulație este pendinte. Pe de altă parte, protocolul nu s‑ar opune ca autoritățile vamale germane să fie obligate să înscrie ulterior în evidența contabilă datoriile vamale atunci când revocarea nu este încă definitivă. Astfel, acest caz nu ar fi reglementat de protocol. În plus, dispozițiile Codului vamal nu ar furniza debitorului suficiente modalități de protecție.

b) Analiză

53. Mai întâi trebuie să se examineze dacă motivarea prezentată la punctele 32 și 43 din Hotărârea Sfakianakis este aplicabilă în prezenta cauză (i). Considerăm că răspunsul este negativ. În consecință, vom examina care sunt efectele juridice ce rezultă din comunicarea rezultatelor controlului ulterior al certificatelor de circulație a mărfurilor EUR.1 de către autoritățile vamale maghiare (ii) și dacă acest lucru este influențat de faptul că era pendinte o acțiune prin care se contestau rezultatele controlului ulterior (iii).

i) Cu privire la Hotărârea Sfakianakis

54. Contrar afirmațiilor guvernului german, Curtea nu a statuat în Hotărârea Sfakianakis că o înscriere ulterioară în evidența contabilă și o comunicare către debitor într‑o situație precum cea din speță erau inadmisibile.

55. După cum arată însuși guvernul german, punctul 32 din această hotărâre pe care îl invocă privește cazul în care autoritățile statului importator sunt informate despre hotărârile judecătorești pronunțate deja în statul exportator. Prezenta cauză nu se regăsește în această ipoteză. Astfel, numai după 18 august 1998 și de asemenea după 18 noiembrie 1998, mai precis după comunicarea asistenței reciproce din 27 octombrie 1999, autoritățile vamale germane au luat cunoștință de hotărârile instanțelor maghiare.

56. Punctul de vedere al guvernului german nu este convingător nici în măsura în care se întemeiază pe punctul 43 din Hotărârea Sfakianakis. La punctul 43 din această hotărâre, Curtea a stabilit că efectul util al înlăturării taxelor vamale prevăzute în acordul de asociere se opune unor decizii administrative care impun plata taxelor vamale, adoptate de autoritățile vamale ale statului importator înainte ca rezultatul definitiv al acțiunilor formulate împotriva rezultatelor controlului ulterior să fie comunicat, deși deciziile autorităților statului de export care eliberaseră inițial certificatele EUR.1 nu au fost revocate sau anulate. Considerăm că nu este posibil să se deducă din această hotărâre că o înscriere ulterioară în evidența contabilă este de asemenea inadmisibilă într‑o cauză precum cea de față. Astfel, Curtea a examinat numai situația în care autoritățile vamale ale unui stat membru nu au putut considera în final cu certitudine, în temeiul informațiilor de care dispuneau, că s‑a primit o comunicare a autorităților vamale maghiare conform căreia certificatele de circulație a mărfurilor EUR.1 fuseseră eliberate în mod eronat.

57. În primul rând, această situație se poate deduce din pasajul următor: „deși deciziile autorităților statului exportator care eliberaseră inițial certificatele EUR.1 nu au fost revocate sau anulate”. În al doilea rând, din situația de fapt din acțiunea principală cu care a fost sesizată instanța de trimitere nu rezulta, astfel cum a constatat Curtea la punctul 40 din aceeași hotărâre, că autoritățile maghiare ar fi procedat la o astfel de revocare care ar fi permis autorităților elene să suspende aplicarea regimului preferențial pentru produsul în cauză. Acest argument trebuie interpretat în coroborare cu punctul 11 din aceeași hotărâre. Potrivit acestuia, autoritățile vamale ale statului membru obținuseră informații suplimentare direct din partea autorităților vamale maghiare după transmiterea de informații de la Comisie privind rezultatele controlului ulterior. Într‑o scrisoare din 3 noiembrie 1998, autoritățile vamale maghiare au trimis autorităților vamale ale statului membru o listă care cuprindea trei părți. Prima parte conținea elementele de identificare ale tuturor autovehiculelor a căror origine maghiară fusese stabilită atât de fabricant, cât și de autoritățile maghiare de control; a doua parte enumera autovehiculele în legătură cu care autoritățile menționate stabiliseră o proveniență străină pe care fabricantul o recunoscuse în mod oficial; a treia parte privea autovehiculele al căror statut făcuse obiectul unei proceduri judiciare. În ceea ce privește a treia parte, în care figurau vehiculele a căror taxare suplimentară era contestată în fața instanței de trimitere, autoritățile maghiare de control au declarat că nu puteau furniza informații privind rezultatul procedurilor judiciare inițiate până la terminarea acestora; aceleași autorități au solicitat autorităților elene competente să facă dovadă de răbdare înainte de a proceda la recuperarea taxelor vamale în cauză în acțiunea principală. În acest context, Curtea a precizat la punctul 41 din hotărâre că este de competența instanței naționale să aprecieze dacă autoritățile elene dispuneau de informații suficiente pentru a considera că respectivele certificate EUR.1 nu fuseseră revocate și rămâneau, în consecință, în vigoare.

58. În prezenta cauză, situația de fapt este diferită. După cum a arătat guvernul german în mod clar în cadrul ședinței, în speță, autoritățile vamale germane au obținut exclusiv comunicarea Comisiei privind rezultatele controlului ulterior. Spre deosebire de Hotărârea Sfakianakis, acestea nu au obținut alte informații direct din partea autorităților vamale maghiare care ar fi putut contesta informațiile menționate în scrisoarea primită la 18 august 1998. Prin urmare, prezenta speță nu corespunde situației examinate de Curte la punctul 43 din Hotărârea Sfakianakis.

59. În consecință, se impune respingerea argumentelor guvernului german întemeiate pe punctele 32 și 43 din Hotărârea Sfakianakis.

ii) Cu privire la efectul controlului ulterior

60. Vom examina mai întâi care sunt efectele juridice ale comunicării rezultatelor controlului ulterior către autoritățile vamale germane. Întrucât dispozițiile protocolului, în calitate de tratat de drept internațional public, primează asupra dispozițiilor de drept derivat, trebuie să se examineze mai întâi dacă se poate deduce un răspuns din dispozițiile protocolului menționat.

61. Contrar afirmațiilor Comisiei( ), considerăm că protocolul prevede foarte clar care sunt efectele juridice pe care le produce comunicarea rezultatelor controlului ulterior atunci când aceste rezultate prevăd că autovehiculele respective nu trebuie considerate ca fiind produse ce provin din Ungaria și că certificatele de circulație a mărfurilor EUR.1 au fost eliberate în mod eronat. Aceasta rezultă din sistemul de cooperare a administrațiilor care este descris în special la articolul 16 alineatul (1), la articolul 17 alineatul (1) și la articolul 32 din protocol.

62. Potrivit articolului 16 alineatul (1) din protocol, produsele care provin din Ungaria beneficiază de un tratament preferențial la importul în Comunitate pe baza prezentării unui certificat de circulație a mărfurilor. Conform articolului 17 alineatul (1) din protocol, autoritățile vamale maghiare sunt competente pentru a elibera certificate de circulație a mărfurilor EUR.1. În această privință, autoritățile menționate trebuie să adopte, în temeiul articolului 17 alineatele (4) și (5) din protocol, măsurile necesare pentru a verifica originea produselor. Din cuprinsul articolului 32 alineatele (3) și (5) din protocol rezultă că aceste autorități sunt de asemenea competente pentru a efectua un control ulterior.

63. Acest sistem de cooperare a administrațiilor obligă mai întâi autoritățile vamale ale statului importator să recunoască certificatele de circulație a mărfurilor EUR.1 eliberate de autoritățile statului exportator. Sistemul impune de asemenea recunoașterea rezultatelor unui control ulterior efectuat de autoritățile vamale ale statului exportator( ). De altfel, sistemul de cooperare se întemeiază pe o repartizare a atribuțiilor și pe încrederea reciprocă între autoritățile vamale ale statului importator și cele ale statului exportator. Repartizarea atribuțiilor este justificată de faptul că autoritățile statului exportator sunt cele mai în măsură să constate direct faptele care justifică originea produsului în cauză. Acest sistem nu poate funcționa decât dacă autoritățile vamale ale statului importator recunosc constatările efectuate de autoritățile statului exportator și aceasta nu numai cu ocazia eliberării certificatelor de circulație a mărfurilor EUR.1, ci de asemenea cu ocazia controlului ulterior.

64. În consecință, în prezenta cauză, autoritățile vamale germane erau obligate să recunoască rezultatele controlului ulterior efectuat de autoritățile vamale maghiare potrivit cărora autovehiculele în cauză nu erau autovehicule care proveneau din Ungaria, iar certificatele de circulație a mărfurilor EUR.1 au fost eliberate în eronat pentru aceste autovehicule.

65. Nu s‑ar putea obiecta că un control ulterior în prezenta cauză a fost efectuată în legătură cu o misiune de control a Comisiei. Cu certitudine, este adevărat că articolul 32 alineatul (1) din protocol prevede un control ulterior prin sondaj sau ori de câte ori autoritățile vamale ale statului membru importator au suspiciuni întemeiate. Totuși, acest lucru nu poate fi interpretat drept o enumerare exhaustivă. Astfel, dacă această dispoziție ar fi interpretată drept o enumerare exhaustivă a cazurilor în care este posibilă efectuarea unui control, aceasta ar implica în mod vădit consecințe neraționale întrucât, în asemenea împrejurări, controlul ulterior efectuat din oficiu de către autoritățile vamale maghiare pe baza unui element sau a unei suspiciuni ar fi exclus.

66. Pe de altă parte, acestei concluzii nu i se poate opune faptul că respectiva comunicare nu a intervenit direct între autoritățile vamale maghiare și germane. Articolul 32 alineatul (5) din protocol prevede că rezultatele controlului ulterior trebuie comunicate autorităților vamale care au solicitat controlul respectiv. Chiar dacă în protocol noțiunea de autorități vamale este utilizată de regulă pentru a desemna autoritățile vamale ale statelor membre și ale Ungariei, această dispoziție ar trebui cel puțin să poată să se aplice prin analogie Comisiei în prezenta cauză, aceasta fiind inițiatoarea controalelor ulterioare extinse. Mai multe argumente susțin această ipoteză, printre care, în primul rând, faptul că, în temeiul articolului 31 alineatul (2) din protocol, Comunitatea și Ungaria își acordă reciproc asistență, prin intermediul administrațiilor lor vamale, pentru verificarea autenticității certificatelor EUR.1. Noțiunea de administrație vamală a Comunității în sensul acestei dispoziții pare să vizeze inclusiv Comisia. În al doilea rând, în raporturile interne care există între Comisie și statele membre, trebuie să se țină cont de asemenea de articolul 17 alineatul (2) din Regulamentul nr. 515/97, potrivit căruia Comisia poate comunica autorităților competente din fiecare stat membru toate informațiile care le pot permite să asigure respectarea legislației vamale.

67. În sfârșit, trebuie de asemenea să se respingă obiecția guvernului german potrivit căreia informațiile transmise de Comisie nu ar fi reprezentat un rezultat definitiv întrucât autoritățile vamale maghiare ar fi anunțat că rezultatele definitive ale controlului vor fi transmise autorităților vamale ale statelor membre. Astfel, este clar că erau vizate numai autoritățile vamale ale statelor membre, autorități care au urmat cererea Comisiei din comunicările de asistență reciprocă din 13 iunie 1996 și din 26 noiembrie 1996 și au solicitat direct autorităților maghiare să efectueze un control ulterior al certificatelor de circulație a mărfurilor EUR.1. În măsura în care guvernul german nu a urmat această invitație, nu poate nici să se întemeieze pe faptul că aștepta o reacție directă a autorităților vamale maghiare. Pe de altă parte, ar rezulta cu suficientă claritate din scrisoarea autorităților vamale maghiare din 26 mai 1998 că rezultatele erau deja definitive. Astfel, se impunea să se precizeze autorităților vamale ale statelor membre, ce trebuiau imediat informate, că puteau obține informații mai detaliate din partea Comisiei. În această privință, este vorba despre elemente pe care Comisia le transmisese autorităților vamale germane prin scrisoarea primită la 18 august 1998.

68. Luând în considerare elementele conținute în scrisoarea primită la 18 august 1998, autoritățile vamale germane trebuiau să considere că autovehiculele în cauză nu erau de origine maghiară și că, prin urmare, nu ar fi trebuit să beneficieze de un tratament preferențial în temeiul articolului 16 alineatul (1) din protocol. În consecință, autoritățile vamale germane ar fi trebuit să procedeze la o înscriere ulterioară în evidența contabilă a taxelor la import datorate și să informeze debitorii.

iii) Cu privire la efectul acțiunii

69. În prezenta cauză, se pune problema dacă faptul că autoritățile vamale germane au fost deja informate cu privire la existența unei acțiuni pendinte îndreptate împotriva rezultatelor controlului ulterior afectează această situație juridică. Trebuie să se răspundă negativ la această întrebare.

70. Mai întâi, trebuie subliniat că protocolul nu conține o dispoziție explicită conform căreia rezultatul controlului ulterior trebuie să fie definitiv. În schimb, considerăm că articolul 32 alineatul (5) din protocol, potrivit căruia rezultatul controlului ulterior trebuie comunicat în cel mai scurt termen posibil, pledează împotriva acestei teze.

71. În plus, Curtea a statuat în mod clar că autoritățile vamale ale statelor membre trebuie să țină cont de deciziile instanțelor maghiare pronunțate anterior în urma unor acțiuni formulate împotriva rezultatelor unui control ulterior( ). Această obligație rezultă, pe de o parte, din repartizarea atribuțiilor prevăzute de protocol și a încrederii reciproce care există între autoritățile vamale maghiare și cele ale statelor membre, care în final se extinde și asupra instanțelor( ). Pe de altă parte, aceasta rezultă din necesitatea de a garanta o cale de atac eficientă( ). Cu toate acestea, spre deosebire de ceea ce afirmă guvernul german, aceasta nu înseamnă că autoritățile vamale germane ar trebui să renunțe la înscrierea ulterioară în evidența contabilă chiar înainte de pronunțarea unei astfel de hotărâri judecătorești.

72. În primul rând, sistemul de cooperare prevăzut de protocol care se întemeiază pe principiul repartizării atribuțiilor și al încrederii reciproce între autoritățile vamale pledează împotriva unei astfel de teze. După cum am arătat deja mai sus( ), autoritățile vamale ale statului exportator sunt competente pentru a proceda la controlul ulterior al certificatelor de circulație a mărfurilor EUR.1, în timp ce autoritățile vamale ale statului importator trebuie în principiu să se întemeieze pe exactitatea concluziilor. Faptul că a fost introdusă o acțiune împotriva rezultatelor controlului ulterior nu indică nicidecum care sunt șansele ca aceasta să fie admisă. În consecință, o astfel de acțiune nu poate nici să repună în discuție încrederea pe care trebuie să o acorde autoritățile vamale ale statelor membre rezultatelor controlului ulterior efectuat de autoritățile vamale maghiare.

73. În al doilea rând, principiul garantării unei căi de atac eficiente nu impune în speță renunțarea la înscrierea ulterioară în evidența contabilă în temeiul articolului 220 alineatul (1) prima teză din Codul vamal și nici renunțarea la comunicarea către debitor în temeiul articolului 221 alineatul (1) din codul menționat. Astfel, acest lucru ar fi necesar numai dacă hotărârile instanțelor maghiare sesizate cu o acțiune formulată împotriva rezultatelor unui control ulterior nu mai puteau fi luate în considerare în mod efectiv după pronunțarea lor. În speță, nu s‑ar fi putut invoca faptul că situația ar fi aceasta chiar dacă autoritățile vamale maghiare ar fi informat după pronunțarea hotărârii că trebuia totuși să se considere că autovehiculele în cauză proveneau din Ungaria (ceea ce nu s‑a întâmplat)( ). Într‑adevăr, după cum explică în mod just Comisia, taxele vamale despre care ulterior se dovedește că nu sunt datorate sunt remise sau rambursate în temeiul articolului 236 alineatul (1) din Codul vamal. Dacă autoritățile vamale ale statelor membre sunt informate despre faptul că autoritățile vamale ale statului exportator modifică rezultatele controlului lor ulterior din cauza unei hotărâri judecătorești și se întemeiază din nou pe originea maghiară a produselor în cauză, acestea sunt obligate să le ia în considerare( ). Chiar în situația în care nu s‑ar putea conta pe o rambursare, există potrivit Codului vamal suficiente posibilități de protecție. Astfel, debitorului respectiv i se poate acorda facilitatea de plată în condițiile prevăzute la articolul 229 din Codul vamal. Această facilitate de plată este condiționată de constituirea unei garanții. Cu toate acestea, nu este necesar să se solicite o astfel de garanție atunci când ar crea grave dificultăți economice sau sociale.

74. În consecință, simplul fapt că s‑a formulat o acțiune împotriva rezultatului controlului ulterior nu constituie un motiv de a renunța la înscrierea ulterioară în evidența contabilă.

75. Situația ar fi diferită numai dacă rezultatele controlului ulterior nu ar rezulta în mod clar din comunicarea autorităților vamale. Exact aceasta este situația în cazul în care autoritățile vamale ale statului importator au declarat că nu puteau furniza informații mai precise înainte de terminarea procedurilor judiciare inițiate și atunci când acelorași autorități vamale li se solicită să dea dovadă de răbdare înainte de a proceda la recuperarea taxelor vamale în cauză în acțiunea principală. Cu toate acestea, situația este diferită în prezenta cauză.

iv) Concluzie

76. Pe baza informațiilor de care dispuneau autoritățile germane în urma primirii scrisorii din 18 august 1998, acestea ar fi trebuit să procedeze la o înscriere ulterioară în evidența contabilă a taxelor la import datorate și să comunice debitorului valoarea acestora.

2. Cu privire la extinderea condițiilor de aplicare a articolului 220 din Codul vamal

a) Argumentele părților

77. Pe de altă parte, guvernul german susține că o aplicare extensivă a articolului 220 din Codul vamal în cazul înscrierii în evidența contabilă a taxelor la import în legătură cu care ar exista de la început îndoieli privind temeinicia, nu ar putea să se întemeieze pe faptul că în Codul vamal s‑ar prevedea mecanisme de protecție pentru întreprinderi. În schimb, în astfel de cazuri, în interesul întreprinderilor implicate, trebuie să se renunțe la înscrierea ulterioară în evidența contabilă. Faptul că acest lucru ar implica prescrierea datoriilor vamale ar trebui luat în considerare. Dacă este necesar, această problemă ar trebui soluționată printr‑o modificare a Codului vamal.

b) Analiză

78. Și acest argument trebuie respins. După cum am arătat mai sus, autoritățile vamale germane trebuiau, potrivit dispozițiilor protocolului, să considere, după primirea scrisorii din 18 august 1998, că nu exista niciun temei pentru un tratament preferențial al autovehiculelor în cauză. Articolul 220 alineatul (1) prima teză din Codul vamal nu ar trebui aplicat în mod extensiv în prezenta cauză. În consecință, argumentul guvernului german care se întemeiază în primul rând pe faptul că nu ar exista niciun temei juridic al înscrierii ulterioare în evidența contabilă trebuie astfel respins.

79. Cu titlu suplimentar, am dori să subliniem că teza guvernului german nu este numai inexactă, ci poate în plus să pună grav în pericol bugetul comunitar. Astfel, potrivit articolului 221 alineatul (3) prima teză din Codul vamal, comunicarea către debitor nu poate fi făcută decât în termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală. Formularea unei acțiuni îndreptate împotriva rezultatelor unui control ulterior în fața instanțelor maghiare nu are niciun efect asupra acestui termen. În consecință, dacă ulterior introducerii unei astfel de acțiuni autoritățile vamale ale statelor membre ar fi trebuit să aștepte hotărârea instanțelor maghiare înainte de a proceda la înscrierea ulterioară în evidența contabilă și de a putea informa debitorul, atunci ar exista riscul apariției unui număr foarte mare de cazuri de prescripție în temeiul articolului 221 alineatul (3) prima teză din Codul vamal. În acest context, ar trebui amintit că o procedură judiciară nu se limitează în mod obligatoriu la o instanță și că, prin urmare, poate să se scurgă o perioadă considerabilă până la pronunțarea unei hotărâri definitive și până la obținerea, așadar, a unui rezultat final. Pe de altă parte, dacă ar trebui să urmăm teza guvernului german, ar exista un interes vădit al debitorului pentru ca procedurile desfășurate în fața instanțelor maghiare să dureze pentru a putea beneficia într‑o măsură cât mai mare de efectele unei prescripții.

3. Cu privire la inexistența unei aprecieri a OLAF și cu privire la necesitatea unui raport final

a) Argumentele părților

80. Guvernul german arată că OLAF nu ar fi procedat la o apreciere a concluziilor controlului ulterior efectuat de autoritățile vamale maghiare. În plus, autoritățile vamale germane nu ar fi putut acționa decât pe baza unui raport final al OLAF. Această teză se bazează în primul rând pe forța probantă a unui raport final și în al doilea rând pe punctul 4.5 din Liniile directoare ale Comisiei pentru misiunile comunitare în temeiul Regulamentului nr. 515/97( ) (denumite în continuare „Vademecum”).

81. Comisia consideră că nu ar fi necesare nicio apreciere și niciun raport. În speță, nu ar mai fi existat certificate de circulație a mărfurilor EUR.1 în măsura în care acestea ar fi fost retrase de autoritățile vamale germane. Pe de altă parte, Comisia nu ar fi obligată să efectueze misiuni de control la fața locului. În sfârșit, argumentul guvernului german ar fi contradictoriu. Astfel, existența unui raport final nu ar avea drept consecință existența unei decizii definitive și, prin urmare, incontestabile a autorităților vamale maghiare, după cum ar solicita guvernul german.

b) Analiză

82. Nici aceste argumente ale guvernului german nu sunt convingătoare. Mai întâi, trebuie subliniat din nou că sistemul de cooperare nu poate funcționa decât dacă autoritățile vamale ale statului importator recunosc aprecierile făcute de autoritățile statului exportator și aceasta nu numai în momentul eliberării certificatelor de circulație a mărfurilor EUR.1, ci și atunci când efectuează un control ulterior( ). Această obligație fundamentală de recunoaștere nu depinde de faptul că OLAF sau Comisia evaluează aprecierile făcute de autoritățile vamale ale statului membru exportator.

83. În măsura în care guvernul german se întemeiază mai întâi pe faptul că numai un raport final în sensul Regulamentului nr. 515/97 ar conferi autorităților vamale germane un nivel minim de siguranță pentru a le permite să nu ia în considerare certificatele de circulație a mărfurilor EUR.1 eliberate de autoritățile vamale maghiare, acest argument pornește de la premise inexacte. Autoritățile vamale germane fuseseră informate de autoritățile vamale maghiare despre rezultatele controlului ulterior, potrivit cărora autovehiculele în cauză nu erau produse de origine maghiară și că, în acest sens, certificatele EUR.1 fuseseră eliberate în mod eronat. În consecință, acestea trebuiau să considere că autovehiculele în cauză nu constituiau produse care proveneau din Ungaria. Prin urmare, însăși premisa potrivit căreia certificatele de origine ar fi trebuit revocate este neadevărată.

84. În al doilea rând, trebuie respins argumentul potrivit căruia autoritățile vamale germane ar fi trebuit să aștepte o apreciere din partea Comisiei sau chiar un raport final al Comisiei privind misiunea de control efectuată în Ungaria. Este adevărat că însăși Comisia a efectuat o misiune de control în Ungaria în strânsă legătură cu acel control ulterior efectuat de autoritățile maghiare. Totuși, trebuie să se facă distincție între misiunea de audit a Comisiei și controlul ulterior efectuat de autoritățile vamale maghiare. Autoritățile vamale germane au fost informate prin scrisoarea din 18 august 1998 în legătură cu rezultatele controlului ulterior al autorităților vamale maghiare. Acestea trebuiau în principiu să recunoască rezultatele acestui control în temeiul articolului 32 alineatul (5) din protocol, fără a fi necesar să se obțină o apreciere suplimentară din partea Comisiei și nici un raport final al acesteia.

85. În al treilea rând, trebuie să ne referim la argumentul întemeiat pe punctul 4.5 din Vademecum potrivit căruia statele membre trebuie să aștepte raportul final al Comisiei înainte de a putea adopta măsuri. Mai întâi, trebuie precizat că Vademecum este un document din aprilie 2009 care, potrivit precizărilor oferite de Comisie în cadrul ședinței, nu a fost acceptat decât în decembrie 2009 de comitet în temeiul articolului 43 din Regulamentul nr. 515/97 și, prin urmare, după perioada relevantă în speță care este cuprinsă între 18 august 1998 și 15 aprilie 1999. În plus, după cum se precizează expres în introducerea sa, Vademecum nu ar avea forță obligatorie și nu ar fi utilizat pentru a interpreta Regulamentul nr. 515/97.

86. În orice caz, considerăm că punctul 4.5 din Vademecum nu poate fi interpretat în sensul că se aplică în situația în care autoritățile vamale maghiare decid ele însele în cadrul rezultatului controlului ulterior că produsele în cauză nu sunt de origine maghiară. Astfel, în acest caz, din protocol rezultă că autoritățile vamale ale statelor membre sunt obligate să recunoască acest rezultat indiferent de raportul final al Comisiei. Acest lucru este valabil indiferent dacă un control ulterior a fost efectuată din cauza unor îndoieli ale Comisiei sau în legătură cu misiunea de control a acesteia din urmă.

87. Dimpotrivă, acest punct 4.5 vizează un caz în care autoritățile vamale ale statului terț, în pofida unor îndoieli exprimate în legătură cu originea produselor în cauză, concluzionează și constată ca rezultat al controlului ulterior că îndoielile în privința originii maghiare a produselor nu sunt întemeiate și, prin urmare, certificatele EUR.1 au fost eliberate în mod întemeiat. Astfel, într‑un asemenea caz, autoritățile vamale ale statelor membre nu pot în principiu să nu ia în considerare în mod unilateral certificatele de origine care rămân valabile, indiferent care ar fi îndoielile lor. Autoritățile vamale pot refuza să acorde un tratament preferențial numai cu respectarea condițiilor prevăzute la articolul 32 alineatul (6) din protocol și, prin urmare, atunci când există suspiciuni întemeiate și în lipsa unui răspuns în termen de 10 luni de la data formulării cererii de control sau dacă răspunsul nu cuprinde informații suficiente. Cazurile care nu intră sub incidența articolului 32 alineatul (6) din protocol trebuie soluționate în temeiul articolului 33 din protocolul menționat în cadrul unei proceduri de soluționare a litigiilor. Pentru motivele menționate mai sus ar fi indicat ca în cazul în care autoritățile vamale maghiare nu iau în considerare în final îndoielile exprimate în legătură cu originea produselor, autoritățile vamale ale statelor membre care nu au luat parte la misiunea comunitară să aștepte rezultatele raportului final( ).

4. Cu privire la comunicarea de asistență reciprocă din 27 octombrie 1999

a) Argumentele părților

88. În sfârșit, guvernul german se întemeiază pe comunicarea de asistență reciprocă din 27 octombrie 1999. În consecință, Comisia ar fi considerat ea însăși că autoritățile vamale germane nu ar fi fost obligate să efectueze o înscriere ulterioară în evidența contabilă decât în baza unui raport final al Comisiei. În acest context, guvernul german se întemeiază în primul rând pe invitația OLAF cuprinsă în comunicarea de asistență reciprocă și adresată statelor membre de a‑și întemeia acțiunile pe rezultatele raportului Comunității din februarie 1999( ).

b) Analiză

89. Nici acest argument nu este convingător.

90. Trebuie să se precizeze mai întâi că guvernul german a citat în mod foarte selectiv comunicarea de asistență reciprocă din 27 octombrie 1999. În acest document, OLAF a invitat în primul rând autoritățile vamale să respingă concluziile modificate formulate de vama maghiară, care fuseseră adresate în mod individual fiecărui stat membru în vara anului 1999, și în al doilea rând să își întemeieze acțiunile pe rezultatele raportului Comunității din februarie 1999. Contrar afirmațiilor guvernului german, nu se poate deduce din această invitație că, în speță, Comisia considera că autoritățile germane aveau obligația de a acționa numai după primirea raportului final.

91. Astfel, trebuie să se țină cont în practică de faptul că autoritățile vamale maghiare modificaseră parțial rezultatul controlului lor ulterior după pronunțarea hotărârii instanțelor maghiare și că acestea considerau din acel moment anumite autovehicule ca fiind din nou produse care provin din Ungaria. Autoritățile vamale germane erau obligate să recunoască această modificare în temeiul sistemului de cooperare prevăzut în protocol. Invitația adresată de OLAF statelor membre de a se întemeia pe raportul final al Comisiei trebuie interpretată în acest context. OLAF nu dorea să recunoască rezultatele modificate ale controlului ulterior și invita, prin urmare, statele membre să se întemeieze pe raportul final al Comisiei pentru a nu lua în considerare aceste rezultate.

92. Nu este necesar să se examineze în speță dacă această invitație de a acționa este compatibilă cu protocolul. În mod cert nu s‑a indicat că, în ceea ce privește autovehiculele în cauză, Comisia a considerat necesar să se întemeieze pe raportul final. Astfel, invitația conținută în comunicarea de asistență reciprocă ar avea ca obiect numai autovehiculele pe care autoritățile vamale maghiare le‑ar considera din nou de origine maghiară. În ceea ce privește autovehiculele în cauză, autoritățile vamale maghiare își mențineau aprecierea, chiar după pronunțarea hotărârii, că ar fi vorba despre produse maghiare și că, în consecință, certificatele EUR.1 au fost eliberate în mod eronat.

5. Concluzie

93. În consecință, trebuie să se constate în primul rând că, pe baza informațiilor de care dispuneau în urma primirii scrisorii din 18 august 1998, autoritățile vamale germane ar fi trebuit să procedeze la o înscriere ulterioară în evidența contabilă a taxelor la import datorate în temeiul articolului 220 alineatul (1) prima teză din Codul vamal și ar fi trebuit să comunice debitorului valoarea acestora în temeiul articolului 221 alineatul (1) din codul menționat.

B – Cu privire la momentul în care resursele proprii în litigiu ar trebui înscrise în cont

1. Argumentele părților

94. Potrivit Comisiei, autoritățile vamale germane ar fi trebuit să efectueze o înscriere ulterioară în evidența contabilă a taxelor vamale datorate într‑un termen de trei luni de la data de 18 august 1998, și anume înainte de 18 noiembrie 1998, și să comunice acest lucru debitorilor. În plus, din cuprinsul articolelor 2, 6, 9, 10 și 17 din Regulamentul nr. 1552/89 modificat și/sau din Regulamentul nr. 1150/2000 și din jurisprudența Curții în cauza C‑392/02, Comisia/Danemarca( ), ar rezulta că Republica Federală Germania ar fi trebuit să crediteze începând de la 20 ianuarie 1999 resursele proprii în litigiu care corespundeau taxelor la import în cauză după scăderea a 10 % din sumă.

95. Guvernul german susține că nu i se poate reproșa nicio încălcare a legislației vamale și că tocmai din acest motiv nicio creanță a Comunității în materie de resurse proprii nu a luat naștere împotriva Germaniei. În plus, în cadrul ședinței, guvernul german s‑a întemeiat pentru prima dată pe faptul că înscrierea ulterioară în evidența contabilă și comunicarea către debitor în termenul de trei luni de la data de 18 august 1998 nu ar fi avut drept consecință în mod obligatoriu faptul că de la 20 ianuarie a luat naștere o creanță de resurse proprii. Comisia nu ar examina cazul decât în baza articolului 6 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1552/89 modificat. Cu toate acestea, ar trebui să se țină cont de faptul că în temeiul articolului 6 alineatul (2) litera (b) din același regulament, creanțele care nu au putut fi lichidate din cauza insolvabilității debitorului trebuie înscrise într‑o evidență contabilă separată. Acest lucru nu ar fi posibil decât dacă este formulată o acțiune. Ar trebui să se considere că este foarte probabil ca astfel de acțiuni să fi fost într‑adevăr formulate.

2. Analiză

96. Comisia susține că autoritățile vamale germane ar fi putut să efectueze o înscriere ulterioară în evidența contabilă și o informare a debitorilor într‑un termen de trei luni de la data de 18 august 1998. Aceasta face trimitere, pe de o parte, la complexitatea cazului și, pe de altă parte, la faptul că situația era cunoscută în statele membre din 1996. În realitate, guvernul german nu se opune acestui lucru( ). Ținând cont de împrejurările din prezenta cauză, considerăm că termenul de trei luni nu este exagerat de scurt. În prezenta acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor putem, prin urmare, să considerăm că autoritățile vamale germane ar fi trebuit să efectueze înscrierea ulterioară în evidența contabilă și comunicarea către debitor în termen de trei luni de la data de 18 august 1998.

97. Potrivit articolului 2 din Regulamentul nr. 1552/89 modificat, dreptul Comunității asupra resurselor proprii se constată de îndată ce suma datorată este notificată către debitor de serviciul competent din statul membru. Conform articolului 6 alineatul (2) litera (a) din regulamentul menționat, taxele constatate conform articolului 2 sunt înregistrate în contabilitate, sub rezerva alineatului (2) litera (b), cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare celei în care a fost constatat dreptul respectiv. Potrivit articolului 9 și articolului 10 alineatul (1) primul paragraf, fiecare stat membru înscrie resursele proprii în creditul contului deschis în acest scop în numele Comisiei cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare celei în care a fost constatat dreptul respectiv în temeiul articolului 2.

98. În Hotărârea Comisia/Danemarca (C‑392/02), Curtea a statuat că o obligație a statelor membre de a constata dreptul Comunităților asupra resurselor proprii există de asemenea dacă autoritățile vamale ale statelor membre au omis, încălcând dreptul vamal, să recupereze ulterior taxele vamale de la debitor. În ceea ce privește obligația de a credita contul Comisiei în termenul stabilit, nu ar trebui să se distingă între situația în care un stat membru constată resurse proprii fără să efectueze plata și situația în care în care statul membru omite în mod nejustificat să constate resursele( ).

99. În temeiul acestor dispoziții, trebuie să se considere în prezenta cauză că Republica Federală Germania a înscris în mod vădit cu întârziere în cont valoarea resurselor proprii în cauză. Înscrierea ulterioară în contabilitate și comunicarea către debitori ar fi trebuit efectuate cel mai târziu la 18 noiembrie 1998. Înscrierea în cont ar fi trebuit efectuată înainte de 20 iunie 1999. Totuși, aceasta nu a fost efectuată decât la 31 octombrie 2005.

100. În cadrul ședinței, guvernul german a arătat pentru prima dată că, în cazul (ipotetic) în care autoritățile vamale germane ar fi procedat la înscrierea ulterioară în evidența contabilă și ar fi comunicat valoarea taxelor, acesta ar fi trebuit de asemenea să aibă în vedere înscrierea într‑o evidență contabilă separată în temeiul articolului 6 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1552/89 modificat. În acest caz, înregistrarea în contabilitate în temeiul articolului 10 alineatul (2) al doilea paragraf din acest regulament ar fi trebuit efectuată cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare celei în care a fost constatat dreptul respectiv.

101. Acest argument trebuie respins fără a fi necesar să se explice dacă faptul că argumentul respectiv a fost invocat prima dată în cadrul ședinței ridică o problemă de admisibilitate pe plan procedural. Mai întâi, trebuie subliniat că Republica Federală Germania avea sarcina probei în privința îndeplinirii condițiilor prevăzute la articolul 6 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1552/89 modificat, în temeiul principiului reus in excipiendo fit actor. Totuși, pe de o parte, aceasta nu a dovedit motivele pentru care ar fi trebuit să se țină cont de o insolvabilitate a debitorului( ). Pe de altă parte, argumentele sale privind posibilitatea statelor membre de a înscrie creanțele într‑o evidență contabilă separată în caz de contestație nu sunt convingătoare. Guvernul german se întemeiază pe faptul că este foarte probabil ca debitorii să fi contestat creanțele. Există îndoieli serioase legate de aceste afirmații. Astfel, atât timp cât autoritățile vamale maghiare își mențineau concluziile potrivit cărora autovehiculele în cauză nu erau de origine maghiară, orice contestare a taxelor constatate în fața autorităților vamale germane ar fi sortită eșecului. Precum în cazul autorităților vamale germane, instanțele germane ar trebui în principiu să respecte această concluzie. Prin urmare, un debitor rezonabil ar fi încercat mai întâi să conteste rezultatele controlului ulterior în Ungaria. În consecință, contrar afirmațiilor guvernului german, nu s‑ar considera că o contestare a creanțelor vamale stabilite de autoritățile vamale germane s‑ar fi făcut în mod direct. În sfârșit, există o situație de non liquet care are efecte în defavoarea Republicii Federale Germania, căreia îi revine sarcina probei. În prezenta speță, această concluzie pare de asemenea să fie justificată pentru motivul că imposibilitatea de clarificare existentă în speță se explică prin faptul că autoritățile vamale germane, încălcând legislația germană, au efectuat o înscriere ulterioară în contabilitate și nu au comunicat debitorilor valoarea taxelor datorate. Pe de altă parte, trebuie subliniat că pentru a putea efectua o înscriere într‑o evidență contabilă separată în temeiul articolului 6 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 1552/89 modificat nu există numai condiția ca acele creanțe constatate să fie contestate, ci și cea privind depunerea unei garanții. Republica Federală Germania nu s‑a pronunțat asupra acestor condiții.

102. În consecință, trebuie să se constate că, prin înscrierea cu întârziere a resurselor proprii în evidența contabilă, Republica Federală Germania a încălcat articolul 2, articolul 6 alineatul (2) litera (b), articolul 9, articolul 10 alineatul (1) primul paragraf și articolul 17 din Regulamentul nr. 1552/89 modificat.

C – Cu privire la refuzul de plată a dobânzilor de întârziere

1. Argumentele părților

103. În sfârșit, Comisia invocă o încălcare a articolului 11 din Regulamentul nr. 1552/89 și/sau a Regulamentului nr. 1150/2000 pentru motivul că Republica Federală Germania nu ar fi plătit dobânzi de întârziere pentru valoarea resurselor proprii în litigiu. Pe de altă parte, declarația Comisiei din minuta din 12 iunie 2003, potrivit căreia o plată efectuată în termenul pe care îl propune ar contribui la evitarea calculării dobânzilor de întârziere, nu se opune obligației de a plăti dobânzi. Prin această declarație, Comisia nu a dorit să afirme că dobânzile de întârziere nu ar fi datorate decât de la această dată. Republica Federală Germania nu poate să se întemeieze pe încrederea legitimă.

104. Guvernul german susține mai întâi că, în lipsa unei înscrieri tardive în evidența contabilă, nu există un drept la dobânzi. Chiar dacă s‑ar recunoaște existența unei încălcări a legislației vamale, ar fi existat o întârziere numai după ce Comisia ar fi impus un termen. Acesta susține apoi că dreptul la dobânzi nu ar putea să ia naștere decât de la data la care începe să curgă termenul de trei luni stabilit ulterior de Comisie. În plus, guvernul german se întemeiază pe enunțul din minuta ședinței din 12 iunie 2003, potrivit căruia o plată efectuată în termenul propus de Comisie ar contribui la evitarea calculării dobânzilor de întârziere. În măsura în care ar fi plătit în termenul acordat, Republica Federală Germania ar fi putut invoca încrederea legitimă.

2. Analiză

105. Potrivit articolului 11 din Regulamentul nr. 1552/89 modificat și/sau conform articolului 11 din Regulamentul nr. 1150/2000 care îl înlocuiește, statele membre sunt obligate să plătească dobânzile de întârziere în cazul înscrierii tardive în evidența contabilă. În speță exista o întârziere a Republicii Federale Germania. După cum am arătat mai sus, înscrierea ar fi trebuit să se facă cel mai târziu la 20 ianuarie 1999, însă nu a fost efectuată decât la 31 octombrie 2005.

106. Argumentele pe care le invocă Republica Federală Germania împotriva existenței unei întârzieri nu sunt convingătoare.

107. În primul rând, existența unei întârzieri nu este supusă condiției ca un termen să fie impus de Comisie și ca acest termen să expire nevalorificat. Din articolul 11 din Regulamentul nr. 1552/89 modificat și din Regulamentul nr. 1150/2000 care îl înlocuiește rezultă că dobânzile de întârziere sunt datorate în cazul înscrierii tardive în contabilitate. Conform modului de redactare a dispoziției menționate, acest lucru nu depinde de stabilirea unui termen. În plus, din articolul 10 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 1552/89 modificat și din Regulamentul nr. 1150/2000 care îl înlocuiește rezultă că înregistrarea trebuie făcută cel târziu în prima zi lucrătoare după data de 19 a celei de a doua luni următoare celei în care s‑a constatat dreptul. De asemenea, conform aceleiași dispoziții, exigibilitatea se determină în funcție de data stabilită de lege. În consecință, chiar în acest cadru, stabilirea unui termen este lipsită de relevanță.

108. Argumentul guvernului german potrivit căruia, într‑o situație precum cea de față, Comisia nu ar putea determina ex post din proprie inițiativă data de la care trebuia efectuată înscrierea în cont, nu poate fi primit. După cum am explicat mai sus, momentul scadenței nu depinde de un termen stabilit de Comisie. Acest lucru este valabil în speță. Cu toate acestea, trebuie făcută distincția între acest aspect și problema conduitei procesuale a Comisiei. În prezenta speță, data precisă la care autoritățile vamale germane trebuiau să fie în măsură să efectueze înscrierea ulterioară în contabilitate și comunicarea către debitor este în mod obiectiv dificil de definit. În consecință, Comisia și‑a întemeiat acțiunea pe faptul că trei luni ar fi constituit o perioadă suficientă pentru ca autoritățile vamale germane să efectueze înscrierea ulterioară evidența contabilă și comunicarea către debitor. Prin urmare, aspectul conduitei procesuale a Comisiei trebuie interpretat în sensul că cel mai târziu la acea dată trebuia constatată o încălcare. Dar acest lucru nu înseamnă că, în speță, Comisia a stabilit, potrivit dreptului material, un termen pentru efectuarea înscrierii în cont și punctul de plecare al întârzierii.

109. Guvernul german nu poate să își întemeieze teza nici pe Hotărârea Comisia/Danemarca( ). Această hotărâre nu conține vreo indicație potrivit căreia obligația de a plăti dobânzi de întârziere depinde de stabilirea unui termen, contrar modului de redactare a articolelor 10 și 11 din Regulamentul nr. 1552/89 modificat și din Regulamentul nr. 1150/2000 care îl înlocuiește. În măsura în care guvernul german se referă la punctul 27 din această hotărâre, trebuie precizat că prezentarea faptelor a fost doar reluată de Curte. Pe de altă parte, contrar afirmațiilor guvernului german, nu putem deduce din dispozitivul hotărârii nicio concluzie sau aprobare a unei practici administrative. Astfel, în respectiva procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, Comisia a solicitat numai constatarea neîndeplinirii obligației de plată a unor dobânzi de întârziere la expirarea termenului pe care l‑a stabilit pentru statul membru în vederea înscrierii sumelor restante datorate în evidența contabilă( ). Faptul că în dispozitiv Curtea a statuat conform acestei cereri se întemeiază pe principiul ne ultra petita. În consecință, nu se poate deduce din aceasta o interpretare a articolelor 10 și 11 din Regulamentul nr. 1552/89 modificat și din Regulamentul nr. 1150/2000 care îl înlocuiește ce nu ar fi compatibilă cu modul de redactare a acestor dispoziții. În schimb, din motivarea furnizată de Curte la punctul 67 din hotărârea menționată și din jurisprudența citată rezultă că există o legătură inseparabilă între obligația de a constata resursele proprii comunitare, obligația de a proceda la înscrierea în evidența contabilă în termenele prevăzute (de regulament) și obligația de a plăti dobânzi de întârziere. Acest lucru se întemeiază pe principiul, citat de asemenea la punctul 67 din hotărârea menționată, potrivit căruia în cadrul legislației privind resursele proprii nu trebuie să se distingă între ipoteza în care un stat membru a constatat resursele proprii fără să le transfere și cea în care acesta omite să le constate. Prin urmare, un stat membru nu poate avea niciun avantaj din faptul că nu a înscris resursele proprii în termenul prevăzut de Regulamentul nr. 1552/89 modificat și de Regulamentul nr. 1150/2000 care îl înlocuiește.

110. În al doilea rând, guvernul german susține că, datorită încrederii legitime, nu ar fi obligat să plătească dobânzile de întârziere. Potrivit minutei din 12 iunie 2003, Comisia ar fi arătat că o plată efectuată în termenul pe care îl propune ar contribui la evitarea calculării dobânzilor de întârziere. În măsura în care guvernul german ar fi plătit resursele proprii în termenul stabilit de Comisie, acesta ar beneficia de protecția încrederii legitime.

111. Acest argument trebuie de asemenea respins. Încrederea legitimă din partea Republicii Federale Germania că nu ar trebui să plătească dobânzi de întârziere nu poate fi admisă în speță. Astfel, condițiile prevăzute în materie sunt mai întâi existența unor asigurări precise, necondiționate și concordante care să provină de la surse autorizate și fiabile și apoi cerința ca aceste asigurări să fie de natură să dea naștere unei încrederi legitime din partea persoanei interesate. În sfârșit, este necesar ca asigurările respective să fie conforme cu normele aplicabile( ).

112. În speță, primele două condiții nu sunt îndeplinite. Astfel, guvernul german nu putea să deducă din conținutul minutei din 12 iunie 2003 că există asigurări suficient de precise care să dea naștere unei încrederi legitime din partea sa. Este adevărat că, spre deosebire de ceea ce susține Comisia, enunțul din document nu putea fi interpretat numai în sensul că se făcea referire astfel la reducerea termenului de întârziere. În schimb, contrar afirmațiilor guvernului german, acest enunț nu trebuie interpretat obligatoriu nici în sensul că nu puteau să fie imputate dobânzi de întârziere asupra unei înscrieri a valorii resurselor proprii în litigiu în termenul acordat. Împotriva acestei teze pledează faptul că, prin scurgerea timpului, dobânzile de întârziere în litigiu atinseseră o valoare semnificativă (571 011,21 EUR) superioară valorii resurselor proprii în litigiu (367 861,98 EUR). În plus, respectivul enunț al Comisiei ar putea fi de asemenea interpretat în sensul că aceasta dorea să stabilească nu numai o dată uniformă de început, ci și o dată de scadență uniformă pentru calcularea dobânzilor de întârziere în cazul tuturor statelor membre care, încălcând dreptul vamal, nu efectuaseră o înscriere ulterioară în evidența contabilă( ). O astfel de abordare ar fi facilitat calcularea dobânzilor de întârziere întrucât durata întârzierii nu ar fi trebuit, prin urmare, să fie diferențiată pentru fiecare stat membru. În sfârșit, rămâne deschisă problema privind modalitatea în care ar trebui înțeleasă această indicație. Astfel, putem stabili că acest enunț nu avea precizia necesară pentru a reprezenta temeiul unei încrederi legitime din partea Republicii Federale Germania.

113. În acest context, guvernul german arată că impreciziile trebuie să aibă un efect în defavoarea Comisiei. Acesta ar rezulta din faptul că principiului securității juridice în materia sarcinii probei ar trebui să i se recunoască o importanță deosebită. Indiferent de problema dacă principiului securității juridice trebuie să i se recunoască o importanță corespunzătoare în contextul nașterii unor drepturi în materia legislației privind resursele proprii, acest argument nu poate fi primit. Astfel, temeiul juridic care reglementa nașterea dreptului la dobânzi era reprezentat de dispozițiile articolului 11 coroborate cu cele ale articolului 10 din Regulamentul nr. 1552/89 modificat. Aceste dispoziții sunt clare și lipsite de ambiguitate. În schimb, problema care se pune în speță este mai degrabă dacă Republica Federală Germania putea să se aștepte ca, în fapt, Comisia să renunțe la dreptul la dobânzi, ținând cont de indicația din minuta din 12 iunie 2003. În această privință se aplică principiile citate la punctul 111 din prezentele concluzii.

114. În al treilea rând, precizarea următoare pledează de asemenea împotriva recunoașterii încrederii legitime a guvernului federal. Chiar dacă enunțul conținut în minuta din 12 iunie 2003 ar trebui interpretat în sensul că, în cazul plății în termenul stabilit de Comisie, aceasta nu și‑ar fi valorificat dreptul de a percepe dobânzi, nu ar fi îndeplinite condițiile pentru recunoașterea unei încrederi legitime în cazul Republicii Federale Germania. Ținând cont de valoarea semnificativă a dobânzilor datorate și de istoricul acestei cauze, o astfel de ofertă nu ar fi putut fi înțeleasă în mod rezonabil numai în sensul că, în fapt, Comisia renunță la perceperea dobânzilor dacă, la rândul lor, statele membre recunosc obligația de plată a resurselor proprii în litigiu. Indiferent de problema dacă o astfel de abordare a Comisiei ar fi permisă, trebuie să se constate că Republica Federală Germania nu a plătit în mod intenționat valoarea resurselor proprii în litigiu decât sub rezervă și fără a recunoaște un drept întemeiat pe legislația privind resursele proprii.

115. Prin urmare, Republica Federală Germania este obligată să plătească dobânzile de întârziere pentru perioada cuprinsă între 21 ianuarie 1999 și 30 octombrie 2005. În consecință, trebuie să se constate că Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligația de plată a dobânzilor de întârziere care îi revenea în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 1552/89 modificat și/sau din Regulamentul nr. 1150/2000 care îl înlocuiește.

V – Cheltuielile de judecată

116. În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor de judecată, iar Republica Federală Germania a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.

VI – Concluzie

117. Având în vedere considerațiile de mai sus, sugerăm Curții să se pronunțe în prezenta procedură după cum urmează:

„1. Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 9 coroborat cu articolul 2, cu articolul 6 alineatul (2) litera (a) și cu articolul 10 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul (CEE, Euratom) nr. 1552/89 al Consiliului din 29 mai 1989 de punere în aplicare a Deciziei 88/376/CEE, Euratom privind sistemul resurselor proprii ale Comunităților, care a fost modificat prin Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1355/96 al Consiliului din 8 iulie 1996 de modificare a Regulamentului nr. 1552/89, prin faptul că nu a înscris în evidența contabilă resurse proprii în valoare de 367 861,98 EUR cel mai târziu la 20 ianuarie 1999, ci numai la 31 octombrie 2005.

2. Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 11 din Regulamentul nr. 1552/89, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1355/96, și al articolului 11 din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1150/2000 al Consiliului din 22 mai 2000 de punere în aplicare a Deciziei 94/728/CE, Euratom referitoare la sistemul resurselor proprii ale Comunităților prin faptul că a refuzat plata unor dobânzi de întârziere în valoare de 571 011,21 EUR, care au luat naștere în urma întârzierii plății valorii resurselor proprii datorate pentru perioada cuprinsă între 21 ianuarie 1999 și 30 octombrie 2005.

3. Obligă Republica Federală Germania la plata cheltuielilor de judecată.”