Cauza T‑19/07

Systran SA și

Systran Luxembourg SA

împotriva

Comisiei Europene

„Răspundere extracontractuală – Cerere de ofertă pentru realizarea unui proiect privind întreținerea și consolidarea lingvistică a sistemului de traducere automată al Comisiei – Codurile‑sursă ale unui program informatic comercializat – Contrafacerea dreptului de autor – Divulgare neautorizată a know‑how‑ului – Acțiune în despăgubire – Litigiu extracontractual – Admisibilitate – Prejudiciu real și cert – Legătură de cauzalitate – Evaluare forfetară a cuantumului prejudiciului”

Sumarul hotărârii

1. Acțiune în despăgubire – Obiect – Cerere de despăgubire îndreptată împotriva Uniunii în temeiul articolului 288 al doilea paragraf CE – Competență exclusivă a instanței Uniunii – Apreciere a caracterului contractual sau extracontractual al răspunderii angajate – Criterii

(art. 235 CE, 238 CE, 240 CE și art. 288 al doilea paragraf CE; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 113)

2. Acțiune în despăgubire – Obiect – Reparare a prejudiciilor care rezultă dintr‑o pretinsă încălcare de către Comisie a obligației sale de protecție a confidențialității know‑how‑ului – Temei extracontractual – Competența instanței Uniunii

(art. 235 CE, 287 CE și art. 288 al doilea paragraf CE; Carta drepturilor fundamentale, art. 41)

3. Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă

[Statutul Curții de Justiție, art. 21 primul paragraf și art. 53 primul paragraf; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c)]

4. Acțiune în despăgubire – Competența instanței Uniunii – Competență de a se pronunța cu privire la o afirmație referitoare la o contrafacere de către Comisie a dreptului de autor – Condiții

(art. 235 CE și art. 288 al doilea paragraf CE)

5. Acțiune în despăgubire – Competența instanței Uniunii – Obligarea Uniunii la repararea unui prejudiciu în conformitate cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre în materia răspunderii extracontractuale

(art. 235 CE și art. 288 al doilea paragraf CE)

6. Răspundere extracontractuală – Condiții – Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor – Prejudiciu real și cert – Legătură de cauzalitate

(art. 288 al doilea paragraf CE)

7. Apropierea legislațiilor – Drept de autor și drepturi conexe – Directiva 91/250 – Protecția juridică a programelor pentru calculator – Acte supuse unor restricții – Excepții – Întindere

(Directiva 91/250 a Consiliului, art. 4 și 5)

8. Răspundere extracontractuală – Condiții – Încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care conferă drepturi particularilor

(art. 288 al doilea paragraf CE)

1. În materia răspunderii contractuale, instanța Uniunii nu este competentă decât în prezența unei clauze compromisorii în sensul articolului 238 CE. În lipsa unei astfel de clauze, Tribunalul nu poate, în temeiul articolului 235 CE, să soluționeze, în realitate, o acțiune în despăgubiri de origine contractuală. În caz contrar, Tribunalul și‑ar extinde competența dincolo de litigiile a căror soluționare îi este limitativ rezervată de articolul 240 CE, în condițiile în care această dispoziție încredințează instanțelor naționale competența de drept comun pentru soluționarea litigiilor în care Uniunea este parte. Competența instanței Uniunii în materie contractuală derogă de la dreptul comun și trebuie, prin urmare, să fie interpretată în mod restrictiv, astfel încât Tribunalul nu poate soluționa decât cereri care decurg din contract sau care au o legătură directă cu obligațiile care decurg din acesta.

În schimb, în materia răspunderii extracontractuale, instanța Uniunii este competentă fără a fi necesar ca părțile în litigiu să își manifeste acordul prealabil. Pentru a determina competența sa în temeiul articolului 235 CE, Tribunalul trebuie să examineze, în raport cu diferitele elemente pertinente ale dosarului, dacă cererea de despăgubire prezentată de reclamant se întemeiază în mod obiectiv și global pe obligații de origine contractuală sau extracontractuală care să permită caracterizarea temeiului contractual sau extracontractual al litigiului. Aceste elemente pot fi deduse, printre altele, din examinarea pretențiilor părților, din faptul generator al prejudiciului a cărui reparare este cerută și din conținutul dispozițiilor contractuale sau extracontractuale invocate pentru soluționarea problemei în litigiu. Prin urmare, atunci când intervine în materia răspunderii extracontractuale, Tribunalul poate bineînțeles să examineze conținutul unui contract, cum o face în privința oricărui document invocat de o parte în sprijinul argumentației sale, pentru a ști dacă acesta este de natură să pună în discuție competența de atribuire care îi este conferită expres prin articolul 235 CE. Această examinare ține de aprecierea faptelor invocate pentru stabilirea competenței Tribunalului, a cărei absență este o cauză de inadmisibilitate de ordine publică în sensul articolului 113 din Regulamentul de procedură.

(a se vedea punctele 58-62)

2. Principiul în virtutea căruia întreprinderile au dreptul la protecția secretelor lor comerciale, a cărui expresie o constituie articolul 287 CE, este un principiu general de drept al Uniunii. Articolul 41 din Carta drepturilor fundamentale evocă de asemenea necesitatea ca administrația să respecte interesele legitime legate de confidențialitate și de secretul profesional și comercial.

Secretele comerciale includ informațiile tehnice referitoare la know‑how în cazul cărora nu numai divulgarea către public, ci și simpla transmitere către un subiect de drept diferit de cel care a furnizat informația poate leza grav interesele acestuia. Pentru ca informațiile tehnice să intre, prin natura lor, în domeniul de aplicare al articolului 287 CE, este necesar, mai întâi, ca acestea să nu fie cunoscute decât de un număr restrâns de persoane. Apoi, trebuie să fie vorba despre informații a căror divulgare este susceptibilă să producă un prejudiciu serios persoanei care le‑a furnizat sau unor terți. În sfârșit, trebuie ca interesele susceptibile de a fi lezate prin divulgarea informațiilor să fie în mod obiectiv demne de a fi protejate.

Din moment ce este vorba, într‑o anumită speță, despre aprecierea caracterului pretins culpabil și prejudiciabil al divulgării de către Comisie către un terț a unor informații protejate de un drept de proprietate sau a know‑how‑ului fără autorizarea expresă a titularului acestora în raport cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre aplicabile în materie, iar nu cu dispoziții contractuale prevăzute în contracte încheiate în trecut referitor la aspecte care nu privesc dreptul de autor și know‑how‑ul reclamantului, litigiul este de natură extracontractuală.

(a se vedea punctele 79, 80 și 103)

3. Orice cerere trebuie să indice obiectul litigiului și să cuprindă o expunere sumară a motivelor invocate. Această indicare trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar instanței Uniunii, să își exercite controlul jurisdicțional. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, este necesar ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază o acțiune să rezulte, cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, din chiar textul cererii introductive. Pentru îndeplinirea acestor cerințe, o cerere prin care se urmărește repararea prejudiciilor produse de o instituție trebuie să cuprindă în special elementele care îi permit identificarea comportamentului pe care reclamantul îl reproșează acesteia.

(a se vedea punctele 107 și 108)

4. Atunci când, în cadrul unei acțiuni în răspundere extracontractuală, noțiunea de contrafacere a dreptului de autor este invocată alături de cea a protecției confidențialității know‑how‑ului cu unicul scop de a califica comportamentul Comisiei ca nelegal, aprecierea caracterului nelegal al comportamentului în cauză se efectuează în raport cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre și nu necesită o decizie prealabilă a unei autorități naționale competente.

În consecință, având în vedere competențele conferite instanței Uniunii prin articolul 235 CE și prin articolul 288 al doilea paragraf CE în materia răspunderii extracontractuale și în lipsa unei căi de atac naționale care să poată conduce la repararea de către Comisie a pretinsului prejudiciu suferit de un reclamant în urma contrafacerii dreptului de autor al unui program, nimic nu se opune ca noțiunea de contrafacere utilizată de reclamant să poată fi luată în considerare pentru a califica comportamentul Comisiei ca nelegal în cadrul unei cereri de despăgubire.

Noțiunea de contrafacere utilizată de reclamant în cadrul unei astfel de acțiuni se interpretează numai în raport cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre, care sunt, în ceea ce privește programele pentru calculator, preluate sau prevăzute de mai multe directive de armonizare. Tribunalul este, așadar, competent să constate o contrafacere în sensul care ar putea fi dat acestui termen de o autoritate națională a unui stat membru în temeiul dreptului acelui stat în cadrul unei astfel de acțiuni în despăgubire.

(a se vedea punctele 115-117)

5. Rezultă din articolul 288 al doilea paragraf CE și din articolul 235 CE că instanța Uniunii este competentă să impună Uniunii orice formă de despăgubire care este conformă principiilor generale comune ordinilor juridice ale statelor membre în materie de răspundere extracontractuală, inclusiv, dacă rezultă că este conformă cu aceste principii, o reparație în natură, dacă este cazul sub forma unei somații de a face sau de a nu face. În consecință, Uniunea nu se poate sustrage, în principiu, unei măsuri procedurale corespunzătoare luate de instanța Uniunii, în condițiile în care aceasta are competența exclusivă de a soluționa acțiunile în repararea unui prejudiciu care îi este imputabil.

O reparare integrală a prejudiciului pretins a fi fost cauzat, în situația în care se invocă încălcarea unui drept de autor de către Comisie, impune ca titularului acestui drept să i se restabilească dreptul integral, o astfel de restabilire impunând cel puțin, indiferent de eventuale despăgubiri exprimate cifric, încetarea imediată a atingerii aduse dreptului său. Repararea integrală a prejudiciului în astfel de cazuri poate de asemenea să ia forma confiscării sau a distrugerii rezultatului unei contrafaceri sau a publicării pe cheltuiala Comisiei a deciziei Tribunalului.

(a se vedea punctele 120-123)

6. Angajarea răspunderii extracontractuale a Uniunii, în sensul articolului 288 al doilea paragraf CE, este supusă întrunirii mai multor condiții cumulative, și anume nelegalitatea comportamentului imputat instituției, caracterul real al prejudiciului și existența unei legături de cauzalitate între conduita invocată și prejudiciul pretins.

Comportamentul nelegal imputat unei instituții trebuie să constea într‑o încălcare suficient de gravă a unei norme de drept care are ca obiect conferirea de drepturi particularilor. Atunci când instituția în cauză nu dispune decât de o marjă de apreciere considerabil redusă sau chiar inexistentă, simpla încălcare a dreptului Uniunii poate fi suficientă pentru a se stabili existența unei încălcări suficient de grave.

Prejudiciul a cărui reparare este solicitată trebuie să fie real și cert și trebuie să existe o legătură suficient de directă de la cauză la efect între comportamentul instituției și prejudiciu.

(a se vedea punctele 126, 127 și 268)

7. Excepția legală, prevăzută la articolul 5 din Directiva 91/250 privind protecția juridică a programelor pentru calculator, de la actele care țin de dreptul exclusiv al autorului programului și care sunt definite la articolul 4 din aceeași directivă nu este aplicabilă decât lucrărilor realizate de dobânditorul legitim al programului pentru calculator, iar nu și lucrărilor încredințate de către acest dobânditor unui terț. Această excepție rămâne de asemenea limitată la actele necesare pentru a permite dobânditorului legitim să utilizeze programul pentru calculator conform destinației sale, inclusiv pentru a corecta erori.

(a se vedea punctul 225)

8. Constituie o încălcare suficient de gravă a drepturilor de autor și a know‑how‑ului deținute de o întreprindere asupra unui program, încălcare care este de natură să angajeze răspunderea extracontractuală a Uniunii, faptul că Comisia și‑a acordat dreptul de a realiza lucrări care urmau să antreneze o modificare a elementelor referitoare la programul menționat, cum ar fi, de exemplu, codurile‑sursă, fără a fi obținut în prealabil acordul întreprinderii respective.

(a se vedea punctele 250 și 261)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)

16 decembrie 2010( )

„Răspundere extracontractuală – Cerere de ofertă pentru realizarea unui proiect privind întreținerea și consolidarea lingvistică a sistemului de traducere automată al Comisiei – Codurile‑sursă ale unui program informatic comercializat – Contrafacerea dreptului de autor – Divulgare neautorizată a know‑how‑ului – Acțiune în despăgubire – Litigiu extracontractual – Admisibilitate – Prejudiciu real și cert – Legătură de cauzalitate – Evaluare forfetară a cuantumului prejudiciului”

În cauza T‑19/07,

Systran SA, cu sediul în Paris (Franța),

Systran Luxembourg SA, cu sediul în Luxemburg (Luxemburg),

reprezentate de J.‑P. Spitzer și E. De Boissieu, avocați,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de doamna E. Montaguti și de domnul F. Benyon și ulterior de domnul E. Traversa și de doamna E. Montaguti, în calitate de agenți, asistați de A. Berenboom și M. Isgour, avocați,

pârâtă,

având ca obiect o acțiune în repararea prejudiciului pe care reclamantele pretind că l‑au suferit din cauza nelegalităților comise în urma unei cereri de ofertă a Comisiei referitoare la întreținerea și consolidarea lingvistică a sistemului său de traducere automată,

TRIBUNALUL (Camera a treia),

compus din domnul J. Azizi, președinte, doamna E. Cremona și domnul S. Frimodt Nielsen (raportor), judecători,

grefier: doamna T. Weiler, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 27 octombrie 2009,

pronunță prezenta

Hotărâre

Situația de fapt

I – Cu privire la diferitele versiuni ale programului informatic Systran

1 Trebuie deosebite patru versiuni ale programului informatic de traducere automată Systran (denumit de asemenea „sistemul Systran”):

– versiunea inițială (denumită în continuare „Systran Mainframe”), creată în 1968 de domnul Toma și comercializată de societatea californiană World Translation Center, Inc. (WTC) și de alte societăți afiliate (denumite în continuare, împreună, „grupul WTC”);

– versiunea utilizată inițial de Comisia Europeană (denumită în continuare „EC‑Systran Mainframe”), care a făcut obiectul unei serii de contracte încheiate în perioada 1975-1987 între grupul WTC și Comisie, al unei serii de contracte între Comisie și prestatori de servicii și al unei serii de contracte între grupul Systran (care a preluat grupul WTC) și Comisie;

– noua versiune (denumită în continuare „Systran Unix”), care a fost creată de prima reclamantă, Systran SA (denumită în continuare „Systran”), în urma achiziționării grupului WTC în 1986, pentru a funcționa cu ajutorul sistemelor de operare Unix și Windows; această versiune a fost dezvoltată de grupul Systran începând din 1993;

– noua versiune utilizată de Comisie (denumită în continuare „EC‑Systran Unix”), care a făcut obiectul unui contract încheiat în 1997 între prima reclamantă, Systran Luxembourg SA (denumită în continuare „Systran Luxembourg”), și Comisie.

II – Istoricul relațiilor dintre părți

2 Istoricul relațiilor contractuale dintre părți, grupul WTC și apoi grupul Systran, care l‑a preluat pe primul, pe de o parte, și Comisia, pe de altă parte, este necesar pentru a putea defini întinderea drepturilor de proprietate și de utilizare referitoare la diferitele versiuni ale programului informatic Systran utilizate de Comisie, respectiv EC‑Systran Mainframe, apoi EC‑Systran Unix. Comisia se prevalează de acest istoric pentru a susține că prezenta acțiune are un temei contractual, în timp ce reclamantele subliniază că niciunul dintre aceste contracte, pe care, de altfel, nu le invocă, nu are vreo incidență asupra drepturilor lor de proprietate intelectuală și asupra acțiunii.

A – Prima perioadă: de la Systran Mainframe la EC‑Systran Mainframe

3 Părțile recunosc faptul că creatorul programului informatic de traducere automată Systran este domnul Toma și că societățile din grupul WTC erau proprietarele exclusive ale versiunii Systran Mainframe a acestui program informatic.

1. Contractele inițiale dintre WTC (și alte societăți) și Comisie

4 La 22 decembrie 1975, WTC și Comisia au semnat un contract referitor, pe de o parte, la instalarea și dezvoltarea sistemului de traducere automată Systran engleză‑franceză și, pe de altă parte, la dezvoltarea inițială a sistemului de traducere automată Systran franceză‑engleză (denumit în continuare „contractul inițial”).

5 Articolul 1 primul paragraf din contractul inițial, intitulat „Obiectul”, are următorul cuprins:

„Contractantul realizează, pe seama Comisiei, dezvoltarea ulterioară a sistemului său de traducere automată SYSTRAN engleză‑franceză (denumit în continuare «Sistemul de bază») și dezvoltarea inițială a unui sistem de traducere automată SYSTRAN franceză‑engleză.”

6 Articolul 3 din contractul inițial, intitulat „Remunerație”, indică:

„Drept contrapartidă pentru sarcinile efectuate în temeiul prezentului contract, Comisia plătește Contractantului suma de 161 800 USD potrivit următoarelor modalități:

[…]

Această sumă include o compensație pentru cesiunea dreptului de utilizare a Sistemului de bază pe toată durata contractului. Se înțelege că aceasta trebuie să acopere toate cheltuielile suportate de Contractant în executarea prezentului contract, inclusiv cheltuielile de personal, timpul de calculator, cheltuielile de deplasare și cheltuielile cu materialele accesorii.”

7 Articolul 4 din contractul inițial, intitulat „Utilizarea sistemului după încetarea contractului”, are următorul cuprins:

„a) Părțile contractante convin că drepturile asupra sistemului astfel cum există acesta la data expirării contractului (denumit în continuare «Sistemul modificat») și asupra documentației aferente acestuia sunt acordate de Contractant Comisiei cu caracter limitat, adică exclusiv pentru nevoile proprii ale Comisiei și pentru nevoi similare ale administrațiilor publice ale statelor membre ale Comunității și numai în scopul traducerii din engleză în franceză și din franceză în engleză, însă pe termen nelimitat. […]

b) Dacă, după executarea prezentului contract, Comisia dorește să continue să dezvolte, pe plan intern sau prin intermediul unui terț, Sistemul modificat aplicând alte perechi de limbi ale Comunității, aceasta plătește Contractantului o sumă forfetară care nu depășește 100 000 USD pentru prima pereche de limbi și 80 000 USD pentru fiecare pereche ulterioară sau 200 000 USD pentru orice combinație care cuprinde o limbă nouă. Aceste sume acoperă dreptul Comisiei de a utiliza în mod exclusiv și liber Sistemul modificat dezvoltat, pe termen nelimitat.

Dacă, pe de altă parte, după executarea prezentului contract, Comisia dorește să ceară Contractantului o dezvoltare ulterioară a Sistemului modificat prin aplicarea unei alte perechi de limbi, aceasta îi plătește o sumă forfetară care nu depășește 25 000 USD pentru prima pereche și 20 000 USD pentru fiecare pereche ulterioară sau 50 000 USD pentru orice combinație care cuprinde o limbă nouă.

c) Contractantul dispune de dreptul de a utiliza în nume propriu și în interesul său Sistemul modificat, astfel cum a fost dezvoltat în cadrul prezentului contract și al contractelor de dezvoltare ulterioare prin aplicarea altor perechi de limbi, conform celui de al doilea paragraf al literei b), cu excepția vocabularelor special dezvoltate pentru Comisie. Accesul la vocabulare va fi acordat Contractantului de la caz la caz, în schimbul unei redevențe anuale de închiriere care nu depășește 20 % din costuri; acestea nu vor fi puse gratuit la dispoziția contractantului decât în scop demonstrativ.”

8 Potrivit articolului 5 litera f) din contractul inițial, legea aplicabilă contractului era legea luxemburgheză, iar instanțele competente în caz de litigiu erau cele din Luxemburg.

9 După contractul inițial, din 1976 până în 1987, Comisia a încheiat numeroase contracte cu societăți din grupul WTC în scopul, pe de o parte, de a ameliora sistemul Systran și, pe de altă parte, de a dezvolta noi perechi de limbi (în total nouă perechi de limbi).

10 Pe de altă parte, Comisia a încheiat cu diverse societăți, străine de grupul WTC și fără ca acestea să fie parte la contract, contracte prin care erau autorizate să utilizeze sistemul Systran în folosul autorităților guvernamentale ale statelor membre și al instituțiilor Comunității. În unul dintre aceste contracte, denumit „Protocol privind un acord de cooperare tehnică”, încheiat la 18 ianuarie 1985 cu o societate franceză, Gachot SA, Comisia arăta că „sistemul Systran, programe informatice și dicționare, rămân[ea] proprietatea Comisiei” (articolul 4, intitulat „Drepturi de utilizare”). În aplicarea acestui protocol, Comisia autoriza societatea Gachot să exploateze „sistemul său de traducere automată Systran în folosul organismelor din sectorul public european” și, în contrapartidă, societatea Gachot furniza Comisiei informații cu privire la calitatea traducerilor realizate, care să îi permită ameliorarea performanțelor sistemului (articolul 1, intitulat „Obiect”). Cooperarea dintre Comisie și societatea Gachot se realiza fără aport financiar (articolul 3, intitulat „Cheltuieli”).

2. Contractul de colaborare dintre grupul Systran și Comisie

11 Printr‑o serie de contracte care au intervenit începând din septembrie 1985, societatea Gachot a achiziționat societățile din grupul WTC, care erau proprietarele tehnologiei Systran și ale versiunii Systran Mainframe, și a devenit Systran în urma acestei achiziții.

12 Printr‑o scrisoare din 2 februarie 1987, adresată de directorul general al Direcției Generale (DG) Telecomunicații, Industria Informației și Inovare societății Gachot, Comisia a solicitat să se răspundă la mai multe întrebări, răspunsurile fiind comunicate printr‑o scrisoare din 5 februarie 1987:

„Întrebarea 1: Domnul Gachot poate dovedi că este într‑adevăr (el sau societatea Gachot […]) proprietarul sau acționarul majoritar al societăților WTC și Systran Institut și că acceptă toate obligațiile pe care aceste societăți le au față de Comisie?”

„Răspuns: Societatea noastră a răscumpărat într‑adevăr totalitatea acțiunilor [de la domnul] Toma în WTC și Latsec, pe de o parte, și 76 % din acțiunile Systran Institut, pe de altă parte. Suntem, așadar, abilitați să vorbim în numele totalității Grupului și să îl reprezentăm în relațiile cu Comisia.”

„Întrebarea 2: Ce se va întâmpla cu aceste obligații dacă domnul Gachot (sau [societatea] Gachot) încetează să mai fie proprietar (sau acționar majoritar) al acestor societăți? Domnul Gachot se angajează să asigure respectarea acestor obligații de către eventualii cumpărători?”

„Răspuns: Nu se preconizează nicio cesiune. Dimpotrivă, Grupul nostru urmărește o politică de dezvoltare permanentă în acest domeniu. Pe de altă parte, Comisia nu trebuie să își facă griji în această materie, întrucât contractele sunt încheiate între WTC și Comisie, cu alte cuvinte între persoane juridice, și orice schimbare care ar interveni în ceea ce privește deținerea titlurilor acestor societăți nu poate în niciun caz să repună în discuție contractele încheiate.”

„Întrebarea 3: Domnul Gachot poate confirma că, în urma încheierii diferitelor contracte cu WTC și Systran Institut, Comisia deține drepturi de exploatare neexclusivă pentru sectorul public european în privința a [nouă] versiuni lingvistice ale Systran?”

„Răspuns: Este clar, din contractele încheiate între WTC și Comisie […], că Comisia are drepturi de utilizare neexclusive pentru nevoile proprii, precum și pentru nevoile agențiilor guvernamentale ale țărilor membre ale Comunității, și aceasta pentru versiunile lingvistice ale Systran II în [perechile] de limbi achiziționate de aceasta […]”

„Întrebarea 8: Domnul Gachot este în continuare de acord să autorizeze organisme interguvernamentale al căror teritoriu depășește teritoriul Comunității să utilizeze [programul informatic] Systran, în contrapartida unor redevențe ce îi vor fi plătite?”

„Răspuns: Societatea Gachot preconizează, desigur, să pună sistemul Systran la dispoziția unor organisme internaționale al căror teritoriu îl depășește pe cel al Comunității, în funcție de diversele acorduri care se vor încheia între societatea Gachot și astfel de organisme […]”

„Întrebarea 14: Societatea WTC ar fi dispusă să cedeze Comisiei drepturile de exploatare, în aceleași condiții ca mai sus, pentru un sistem Systran spaniol‑englez? Prețul care ar trebui plătit ar fi echivalent cu cel oferit pentru sistemul german‑englez?”

„Răspuns: Societatea WTC este întru totul de acord să cedeze Comisiei o licență de exploatare neexclusivă pentru spaniolă‑engleză, eventual și pentru italiană‑engleză și portugheză‑engleză. Prețul și condițiile vor depinde în esență de cât de avansate vor fi sistemele la momentul la care vor fi achiziționate de Comisie.”

„Întrebarea 15: Societatea WTC ar fi dispusă să dezvolte noi sisteme care să cuprindă limbile daneză și greacă ca limbi‑țintă și să le cedeze Comisiei cu drepturi de exploatare (neexclusive) pentru sectorul public și privat?”

„Răspuns: WTC este întru totul de acord să dezvolte orice sistem care cuprinde perechi de limbi europene, precum și alte sisteme de care Comisia ar putea avea nevoie.”

„Întrebarea 16: Domnul Gachot ar fi interesat [de] o conversie a sistemului Systran în limbaj C compatibil cu sistemul de operare Unix, ceea ce i‑ar crește portabilitatea în plan informatic? Acesta ar fi dispus să finanțeze întreaga investiție necesară sau o parte din aceasta (care se ridică probabil la un milion ECU)?”

„Răspuns: Conversia sistemului Systran în limbaj C compatibil cu sistemul de operare Unix este un proiect pe care îl avem în vedere. Însă, într‑o primă etapă, am considerat mult mai important să ne concentrăm eforturile pe îmbunătățirea calității traducerii, precum și pe unificarea diferitelor versiuni ale [sistemului] Systran. Conversia [sistemului] Systran compatibil cu sistemul de operare Unix, deși foarte interesantă, depinde de materializarea mijloacelor de finanțare […]”

13 Prin faxul din 5 martie 1987, adresat de un funcționar al DG Telecomunicații, Industria Informației și Inovare societății Gachot, Comisia descria după cum urmează conținutul „convenției Systran”, care era în curs de negociere:

„Drepturi, obiective și obligații

În cadrul Convenției, drepturile dobândite de cele două părți sunt perfect echilibrate.

Grupul Systran este proprietarul programelor informatice de bază, iar drepturile de utilizare ale Comisiei referitoare la cele nouă [perechi] de limbi nu se întind decât la instituțiile comunitare și la organismele oficiale ale statelor membre.

În schimb, Comisia este proprietara vocabularelor pe care le‑a pus la punct începând din 1975.

Fiecare dintre părți a investit aproximativ 8 milioane ECU pentru a dobândi drepturile sale și caută, așadar, să își fructifice investițiile.

Comisia are obligația morală de a se asigura că economia comunitară beneficiază de investiția plătită de contribuabilii săi, în timp ce Grupul Systran dorește să înceapă rapid comercializarea sistemului în Europa.

Aceste două obiective sunt pe deplin convergente și realizabile în cadrul Convenției propuse.

În plus, Comisia și Grupul Systran au interesul să facă [din programul informatic] Systran un instrument eficace [prin] intermediul unei armonizări a programelor informatice și a vocabularelor […]”

14 La 4 august 1987, grupul Systran și Comisia au semnat un contract referitor la organizarea în comun a dezvoltării și a ameliorării sistemului de traducere Systran pentru limbile oficiale, actuale și viitoare, ale Comunității, precum și punerea sa în aplicare (denumit în continuare „contractul de colaborare”).

15 Contractul de colaborare indica, în cadrul unei „[e]xpuneri preliminare”, următoarele:

„1. Sistemul Systran, conceput de societatea WTC, este un sistem de traducere automată, care cuprinde un program informatic de bază, programe lingvistice și periferice și diferite dicționare bilingve.

2. La 22 septembrie 1975, Comisia a încheiat cu societatea WTC un contract privind utilizarea sistemului Systran de către Comisie și dezvoltarea inițială a acestui sistem de către WTC.

Comisia și societatea WTC au încheiat ulterior alte contracte vizând, pe de o parte, ameliorarea sistemului existent și, pe de altă parte, dezvoltarea sistemului pentru [noi perechi] de limbi.

Aceste contracte, încheiate între 1976 și 1985, aveau ca obiect dezvoltarea, ameliorarea programelor informatice de traducere și a dicționarelor de bază pentru limbile în cauză.

3. Întreținerea și dezvoltarea ulterioară a sistemelor au fost asigurate printr‑o serie de contracte încheiate de Comisie cu societăți de service. Aceste contracte vizau nevoile și finalitățile specifice Comisiei.

4. Începând din 1985, Comisia a încheiat cu diverse societăți contracte prin care aceste societăți erau autorizate să utilizeze sistemul Systran în folosul autorităților guvernamentale și al instituțiilor Comunităților Europene, în schimbul unor informații care să permită Comisiei să amelioreze performanțele sistemului.

5. Părțile constată, așadar, că Comisia dispune de o licență de utilizare a sistemului de bază și a ameliorărilor […] aduse de WTC, limitată la utilizarea pe teritoriul Comunităților Europene în sectoarele menționate la [alineatul] 4 de mai sus.

6. Ameliorările și dezvoltările aduse sistemului Systran de Comisie și de contractanții săi [menționate la alineatul 3 de mai sus], îndeosebi dicționarele, sunt proprietatea exclusivă a Comisiei.

7. Părțile consideră că interesul lor și al utilizatorilor Systran este ca acest sistem să fie ameliorat permanent. Acestea au decis să încheie prezentul contract de colaborare pentru a‑și uni eforturile și a continua astfel ameliorarea.

În acest spirit, părțile își recunosc reciproc un drept de utilizare a sistemului Systran, susceptibil să evolueze prin punerea la punct a unor îmbunătățiri care vor fi realizate grație utilizării sistemului atât în sectorul privat, cât și în sectorul public.”

16 Articolul 4 din contractul de colaborare, referitor la „[d]repturi de proprietate”, prevede:

„Diferitele versiuni lingvistice ale Systran și componentele lor rămân proprietatea partenerilor cărora le aparțineau la data semnării.

Societățile din Grupul Systran se angajează să nu cedeze drepturile lor de proprietate decât după informarea prealabilă și acordul serviciilor Comisiei. Cesionarul va trebui să accepte să preia drepturile și obligațiile acestor societăți care rezultă din prezentul contract de colaborare.”

17 Introducerea anexei I la contractul de colaborare prevede:

„În timp ce Comisia a fost totdeauna proprietara vocabularelor și a altor componente pe care le‑a dezvoltat pentru diferitele versiuni ale Systran, drepturile de proprietate asupra programului informatic de bază fuseseră repartizate între mai multe societăți, iar Comisia încheiase contracte și acorduri referitoare la utilizarea sistemului și a ameliorărilor și dezvoltărilor sale, printre altele cu [WTC] și Systran Institut.

Întrucât societatea Gachot […] este, de la începutul anului 1986, principalul acționar al acestor societăți, prezentul contract global pentru dezvoltarea și utilizarea Systran a fost încheiat între toate părțile interesate […]”

18 Articolul 4 bis din contractul de colaborare, referitor la „[a]meliorări și redevențe”, prevede:

„Orice dezvoltare și orice ameliorare a sistemului, ce rezultă din exploatarea sa de către [g]rupul Systran, v[or] fi imediat comunicat[e] Comisiei și puse la dispoziția acesteia.

Orice dezvoltare și orice ameliorare a sistemului, ce rezultă din exploatarea sa de către Comisie, v[or] fi imediat comunicat[e] [g]rupului Systran și puse la dispoziția acestuia.

Orice modificare a sistemului care nu provine din exploatarea propriu‑zisă a acestuia va face obiectul unei negocieri între părți.

Pentru o perioadă inițială de doi ani, fiecare parte va putea utiliza dezvoltările și ameliorările aduse de cealaltă parte, fără a trebui să plătească vreo redevență pentru aceasta.

La încheierea acestei perioade și având în vedere experiența dobândită, Comisia și Grupul Systran vor defini condițiile contractuale ale viitoarei lor colaborări.”

19 Articolul 5 din contractul de colaborare, referitor la „[d]repturi de utilizare”, prevede:

„a) Comisia dispune de dreptul de a utiliza în sectorul public pe teritoriul Comunității sistemul comun în versiunea sa cea mai evoluată și de a acorda licențe de utilizare a acestui sistem organismelor publice naționale și internaționale stabilite pe teritoriul Comunității astfel cum sunt definite la [alineatul] 4 din expunerea preliminară.

b) […]

c) Societățile [g]rupului Systran se angajează să permită oricărui organism privat să utilizeze sistemul în condiții conforme uzanțelor comerciale.”

20 Potrivit articolelor 11 și 12 din contractul de colaborare, legea aplicabilă contractului era legea belgiană, iar orice diferend între părți privind interpretarea, executarea sau neexecutarea contractului era supus unui arbitraj.

21 Între 1988 și 1989, Comisia a încheiat patru contracte cu societatea Gachot pentru obținerea unei licențe de utilizare a programului informatic Systran pentru perechile de limbi germană‑engleză, germană‑franceză, engleză‑greacă, spaniolă‑engleză și spaniolă-franceză.

22 Printr‑o scrisoare recomandată din 11 decembrie 1991, Comisia a pus capăt contractului de colaborare conform articolului 8 din acesta, cu un preaviz de șase luni. În temeiul acestei dispoziții, se prevedea că, la expirarea unei perioade de trei ani, fiecare dintre părți va dispune de sistemul Systran în starea la care ajunsese pentru fiecare dintre ele. Potrivit Comisiei, această reziliere se justifica prin faptul că Systran nu și‑ar fi respectat obligațiile contractuale și intenționa să solicite plata dezvoltărilor având ca obiect două perechi de limbi (franceză‑italiană și franceză‑spaniolă) care ar fi fost realizate de Comisie și puse la dispoziția Systran în temeiul contractului de colaborare. La data încetării contractului de colaborare, versiunea EC‑Systran Mainframe cuprindea 16 versiuni lingvistice.

23 În continuare, grupul Systran a creat și a comercializat o nouă versiune a programului informatic Systran capabilă să funcționeze cu ajutorul sistemelor de operare Unix și Windows (Systran Unix), în timp ce Comisia a dezvoltat versiunea EC‑Systran Mainframe, fiind vorba despre cele 16 perechi de limbi menționate mai sus la care s‑a adăugat perechea de limbi greacă‑franceză realizată cu ajutorul unui cocontractant extern, care funcționa pe baza sistemului de operare Mainframe care era incompatibil cu sistemele de operare Unix și Windows.

B – A doua perioadă: de la Systran Unix la EC‑Systran Unix

24 Pentru a permite versiunii EC‑Systran Mainframe să funcționeze pe baza sistemelor de operare Unix și Windows, au fost încheiate patru contracte între Systran Luxembourg și Comisie (denumite în continuare „contractele de migrare”).

25 La 19 decembrie 1997, înainte de semnarea primului contract de migrare, Comisia a cerut printr‑o scrisoare societății Systran să își dea acordul cu privire la mai multe puncte, printre care următoarele două:

„1. Utilizarea [n]umelui Systran

Cu ocazia prezentărilor, precum și în documentație sau corespondență, facem adesea referire la «sistemul de traducere informatică al Comisiei». Dat fiind că acesta din urmă se bazează pe sistemul Systran, ar fi mai logic să se utilizeze numele Systran sau […] [V]ersiunea CE a Systran cu aceste ocazii.

2. Principiul unei utilizări reciproce a sistemelor [societății] Systran […] și ale Comisiei

Comisia va putea utiliza produsele societății Systran […] pe serverul său. Aceasta din urmă va putea, la rândul său, să utilizeze sistemul Comisiei.

Societatea Systran […] și filialele sale se angajează încă de pe acum să nu formuleze nicio pretenție pecuniară decurgând din contractele încheiate în trecut între «[g]rupul Systran» și Comisie.”

26 La 22 decembrie 1997, ziua semnării primului contract de migrare, Systran a răspuns la această cerere a Comisiei indicând:

„1. Utilizarea [n]umelui Systran

Vă confirmăm acordul nostru pentru utilizarea de către Comisie a mărcii SYSTRAN. Această utilizare va trebui să fie sistematică pentru orice sistem de traducere automată derivat din sistemul Systran inițial. În consecință, vă acordăm un drept de utilizare a mărcii SYSTRAN exclusiv în scopul difuzării și punerii la dispoziție a sistemului de traducere automată Systran.

2. Principiul unei utilizări reciproce a sistemelor [societății] Systran […] și ale Comisiei

Vă confirmăm acordul nostru pentru utilizarea de către Comisie a produselor Systran cu ajutorul sistemelor de operare Unix și/sau Windows pentru nevoile sale interne.

Societatea Systran se angajează să nu formuleze nicio pretenție pecuniară decurgând din executarea contractelor încheiate în trecut între grupul Systran și Comisie.”

27 Articolul 2 din primul contract de migrare, încheiat între Systran Luxembourg și Comisie, definește „[s]istemul de traducere automată al Comisiei” după cum urmează:

„Sistemul de traducere automată al Comisiei, denumit «Systran EC version» [versiunea CE a Systran], desemnează o versiune particulară a sistemului de traducere automată Systran dezvoltată inițial de «World Translation Center», La Jolla, USA, și pe care Comisia Europeană l‑a dezvoltat ulterior în scopuri proprii începând din 1976. Sistemul de traducere automată al Comisiei este diferit de «Systran Original Version» [versiunea originală a sistemului Systran], respectiv sistemul de traducere automată dezvoltat și comercializat de Systran SA France și de filialele sale.”

(The Commission’s machine translation system, or ‘Systran EC version’, designates a specific version of the Systran machine translation system originally developed by the World Translation Center, La Jolla, USA, which since 1976 has been further developed by the European Commission for internal purposes. The Commission’s machine translation system is distinct from the ‘Systran Original Version’, which refers to the machine translation system developed and commercialised by Systran S. A. of France and its subsidiaries.)

28 Articolul 13 din primul contract de migrare, intitulat „Brevete, certificate de utilitate (modele de utilitate), mărci, desene și modele industriale, drepturi de proprietate industrială și intelectuală”, prevede:

„1. Comisia este informată imediat cu privire la orice rezultat sau brevet obținut de Contractant [respectiv Systran Luxembourg] în executarea prezentului contract; acest rezultat sau brevet aparține Comunităților Europene, care pot dispune de el în mod liber, cu excepția cazurilor în care există deja drepturi de proprietate industrială sau intelectuală.

2. Sistemul de traducere automată al Comisiei, inclusiv componentele sale, chiar modificate pe parcursul executării contractului, rămâne proprietatea Comisiei, cu excepția cazurilor în care există deja drepturi de proprietate industrială sau intelectuală.

[…]

5. În cazul unei proceduri angajate de un terț, în special dacă este vorba despre revendicarea unui drept, chiar după executarea contractului, partea implicată informează de îndată ce este posibil cealaltă parte; cele două părți acționează împreună și își comunică reciproc toate informațiile și elementele de probă pe care le dețin sau pe care le obțin.”

(1. Any results or patent obtained by the Contractor [și anume Systran Luxembourg] in performance of this contract shall be immediately reported to the Commission and shall be the property of the European Communities, which may use them as they see fit, except where industrial or intellectual property rights already exist.

2. The Commission’s machine translation system, together with all its components shall, whether modified or not in the course of the contract, remain the property of the Commission, except where industrial or intellectual property rights already exist.

[…]

5. At the first sign of proceedings by a third party, in particular of a claim, even after completion of the contract, the party involved shall notify the other party as soon as possible and the two parties shall then act in unison and provide each other with all the information and evidence that they possess or obtain.)

29 Potrivit articolelor 15 și 16 din primul contract de migrare, legea aplicabilă contractului era legea luxemburgheză, iar orice diferend între Comunitate și Systran Luxembourg referitor la acest contract era de competența instanțelor luxemburgheze.

30 Pe de altă parte, prima clauză adițională a celui de al patrulea contract de migrare stabilea încetarea acestui contract la 15 martie 2002 și preciza că, la acea dată „�Contractantul se angaj[a] să îndeplinească până la 15 martie 2002 toate sarcinile care fac obiectul acestui contract, în special: dovada actualizată a tuturor drepturilor (mărci, brevete, drepturi de proprietate intelectuală și industrială, drept de autor etc.) revendicate de grupul Systran legate de sistemul de traducere automată Systran”. Potrivit Comisiei, Systran Luxembourg nu i‑a comunicat aceste informații.

C – A treia perioadă: începând de la cererea de ofertă din 4 octombrie 2003

31 La 4 octombrie 2003, Comisia a lansat o cerere de ofertă pentru întreținerea și consolidarea�� lingvistică a sistemului de traducere automată al Comisiei. În urma acestei cereri de ofertă, două dintre cele zece loturi pe care le cuprindea contractul au fost atribuite societății Gosselies. Este vorba despre loturile care utilizează limba engleză sau limba franceză ca limbă sursă.

32 Printr‑o scrisoare din 31 octombrie 2003, Systran a indicat Comisiei următoarele:

„Am luat cunoștință de cererea de ofertă lansată la 4 octombrie 2003 […] În urma lecturii acestui document, considerăm că lucrările pe care preconizați să le realizați ar fi de natură să aducă atingere drepturilor de proprietate intelectuală ale societății noastre. Preocupați de menținerea climatului de cooperare constructivă dintre societatea noastră și Comisie, am dori să cunoaștem opinia dumneavoastră în această privință. Pentru motivele expuse mai sus, se înțelege că nu putem răspunde la această cerere de ofertă.”

33 În răspunsul său din 17 noiembrie 2003, Comisia a arătat următoarele:

„Am luat cunoștință de scrisoarea dumneavoastră din 31 octombrie. Considerăm că lucrările pe care preconizăm să le realizăm nu sunt de natură să aducă atingere unor drepturi de proprietate intelectuală. Vă împărtășesc dorința de a menține bune relații profesionale, cu respectarea procedurilor Comisiei.”

34 În urma acestui schimb de scrisori, au fost schimbate alte scrisori între Systran și Comisie, iar Comisia a organizat întâlniri în vederea prezentării unor clarificări cu privire la cererile acestei societăți.

35 În cadrul acestor contacte, reclamantele au invocat următoarele elemente:

– grupul Systran deține un program informatic de traducere automată denumit „Systran” (sau „sistemul Systran”) și dezvoltă diferitele versiuni ale acestuia;

– în urma unei serii de contracte încheiate între grupul Systran și Comisie, Systran a adaptat programul său informatic pentru a crea o versiune denumită „EC‑Systran”;

– între 1999 și 2002, grupul Systran a asigurat migrarea versiunii EC‑Systran pentru a‑i permite să funcționeze cu ajutorul sistemului de operare Unix; în acest scop, grupul Systran a utilizat drepturile preexistente ale Systran asupra programului informatic original și asupra nucleului sistemului Systran compatibil cu sistemul de operare Unix, rescris complet de grupul Systran în 1993 pentru nevoile proprii.

36 Comisia a răspuns indicând că aceste elemente, precum și documentația tehnică prezentată de expertul informatic al reclamantelor la 6 ianuarie 2005 nu constituiau „dovada drepturilor de proprietate intelectuală” invocate de grupul Systran asupra programului informatic Systran. În lipsa unor „documente probante” în această privință, Comisia a considerat că grupul Systran nu avea dreptul de a se opune lucrărilor realizate de societatea care a câștigat cererea de ofertă.

37 Pe scurt, grupul Systran nu s‑a putut prevala de drepturile pe care le‑ar deține asupra programului informatic Systran, a cărui versiune Systran Unix o comercializează, pentru a interzice ceea ce acesta consideră a fi contrafacerea acestui program informatic de către Comisie.

Procedura și concluziile părților

38 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 25 ianuarie 2007, reclamantele au introdus prezenta acțiune.

39 În cadrul măsurilor de organizare a procedurii, părțile au fost invitate la 1 decembrie 2008 să răspundă la o serie de întrebări referitoare la temeiul contractual sau extracontractual al acțiunii (denumită în continuare „prima serie de întrebări”).

40 Părțile au răspuns la prima serie de întrebări la 30 ianuarie și la 2 februarie 2009.

41 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a treia) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, a invitat părțile să răspundă la o nouă serie de întrebări referitoare la versiunea Systran Unix, la drepturile de utilizator, la natura intervențiilor cerute în temeiul contractului de achiziții în litigiu și la activitățile societății Gosselies în ceea ce privește conceperea și comercializarea de programe informatice de traducere (denumită în continuare „a doua serie de întrebări”).

42 Părțile au răspuns la a doua serie de întrebări la 14 octombrie 2009.

43 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în cadrul ședinței din 27 octombrie 2009.

44 Cu ocazia acestei ședințe, părțile au fost invitate de Tribunal să participe la o reuniune informală de conciliere. În urma acestei reuniuni, părțile au indicat că vor comunica Tribunalului conținutul acordului lor tranzacțional în cazul în care acesta va interveni anterior pronunțării hotărârii. Tribunalul nu a primit nicio comunicare în acest sens.

45 În procesul‑verbal al ședinței au fost amintite principalele elemente care au reieșit din ședință în privința naturii contractuale sau extracontractuale a acțiunii, comportamentul nelegal reproșat Comisiei și evaluarea prejudiciului invocat de reclamante. Acest proces‑verbal, precum și procesul‑verbal al reuniunii informale au fost notificate părților.

46 Prin Ordonanța din 26 martie 2010, Tribunalul (Camera a treia) a dispus redeschiderea procedurii orale pentru a invita părțile să răspundă, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, la o serie de întrebări cu privire la elementele care trebuie reținute pentru evaluarea prejudiciului (denumită în continuare „a treia serie de întrebări”).

47 Părțile au răspuns la a treia serie de întrebări la 4 și la 5 mai 2010.

48 Având în vedere aceste răspunsuri, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, reclamantele și Comisia au fost invitate să prezinte observații cu privire la răspunsurile celeilalte părți la a treia serie de întrebări. Tribunalul a dorit de asemenea să obțină câteva clarificări cu privire la anumite elemente invocate de părți în răspunsurile lor (denumită în continuare „a patra serie de întrebări”).

49 Părțile au prezentat observațiile lor și au răspuns la a patra serie de întrebări la 11 iunie 2010. Procedura orală a fost apoi închisă.

50 Reclamantele solicită Tribunalului:

– dispunerea încetării imediate a faptelor de contrafacere și de divulgare săvârșite de Comisie;

– dispunerea confiscării tuturor suporturilor deținute de Comisie și de societatea Gosselies pe care sunt reproduse dezvoltările informatice realizate de aceasta din urmă pornind de la versiunile EC‑Systran Unix și Systran Unix cu încălcarea drepturilor lor, precum și a predării acestora către Systran sau, cel puțin, a distrugerii controlate a acestora;

– obligarea Comisiei la plata sumei minime de 1 170 328 de euro pentru Systran Luxembourg și de 48 804 000 de euro, ce urmează a fi definitivată, pentru Systran;

– dispunerea publicării, pe cheltuiala Comisiei, în ziare specializate, în reviste specializate și pe site‑urile internet specializate alese de Systran a deciziei pe care o va pronunța Tribunalul;

– în orice caz, obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

51 Comisia solicită Tribunalului:

– declararea inadmisibilității acțiunii;

– în subsidiar, respingerea acțiunii ca nefondată;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

I – Cu privire la admisibilitate

A – Cu privire la capătul de cerere prin care se solicită Tribunalului să oblige Comisia la repararea prejudiciului pretins

52 Comisia invocă trei motive de inadmisibilitate cu privire la al treilea capăt de cerere, prin care se urmărește obligarea sa la repararea prejudiciului pretins de reclamante. În primul rând, această cerere de despăgubire ar fi inadmisibilă din cauza temeiului său contractual, în măsura în care Tribunalul nu ar putea evalua afirmațiile privind contrafacerea și divulgarea know‑how‑ului decât în temeiul diferitelor contracte încheiate între grupul Systran și Comisie, care nu cuprind vreo clauză compromisorie care să desemneze Tribunalul. În al doilea rând, cererea de despăgubire ar fi de asemenea inadmisibilă din cauza lipsei de claritate a cererii introductive, în condițiile în care aceasta nu ar oferi informații detaliate cu privire la dispozițiile legale care ar fi fost încălcate de Comisie și ar oferi puține precizări cu privire la faptele de contrafacere și de divulgare a know‑how‑ului pretinse de reclamante. În al treilea rând, Tribunalul nu ar fi competent să se pronunțe în materie de contrafacere în cadrul unei acțiuni în despăgubire, astfel cum reiese din Ordonanța din 5 septembrie 2007, Document Security Systems/BCE (T‑295/05, Rep., p. II‑2835, denumită în continuare „Ordonanța Document Security Systems”).

1. Cu privire la temeinicia acțiunii

a) Argumentele părților

53 Comisia susține că Tribunalul nu poate evalua existența contrafacerii și caracterul culpabil al divulgării fără a se baza pe diferitele contracte care au guvernat relațiile dintre grupul Systran și Comisie între 1975 și 2002. Eventuala răspundere a Comunității ce ar putea rezulta din exploatarea versiunilor EC‑Systran Unix și Systran Unix ale programului informatic Systran ar fi de natură contractuală. Din acest motiv, ar trebui să se facă trimitere la articolul 288 primul paragraf CE, potrivit căruia „răspunderea contractuală a Uniunii este guvernată de legea aplicabilă contractului respectiv”. În lipsa unei clauze compromisorii în sensul articolului 238 CE, Tribunalul ar fi, așadar, vădit necompetent.

54 Ca răspuns la o întrebare a Tribunalului prin care Comisiei i se cere să indice în temeiul căror dispoziții contractuale se consideră îndreptățită să procedeze astfel cum a făcut‑o în cadrul contractului de achiziții în litigiu fără a obține autorizarea reclamantelor, Comisia arată, pe de o parte, că are îndoieli că reclamantele ar fi titularele dreptului de proprietate intelectuală asupra versiunii Systran Unix a programului informatic Systran și, pe de altă parte, că ea „contestă formal faptul că reclamantele ar fi titularele vreunor drepturi asupra programului informatic EC‑Systran Unix”. În special, Comisia susține că deține „drepturi de proprietate exclusive” în ceea ce privește „codurile‑sursă ale părților lingvistice ale programului informatic” în temeiul diferitelor contracte încheiate între 1975 și 2002 și al muncii depuse de serviciile sale pentru dezvoltarea acestor părți. În temeiul acestor contracte, Comisia ar dispune, atât anterior, cât și ulterior migrării, de dreptul de a asigura evoluția versiunii EC‑Systran Unix în cooperare cu contractanți terți. În acest sens, Comisia citează articolul 4 din protocolul de acord de cooperare tehnică, alineatul 6 din expunerea preliminară a contractului de colaborare și articolul 13 alineatele 1 și 2 din contractele de migrare încheiate cu Systran Luxembourg, potrivit cărora sistemul de traducere automată al Comisiei ar rămâne proprietatea sa.

55 Reclamantele arată, în esență, că Tribunalul este competent în temeiul articolului 288 al doilea paragraf CE. În speță, prezenta acțiune s‑ar întemeia pe faptul că Comisia ar fi realizat sau ar fi dispus realizarea unor modificări neautorizate și, prin urmare, extracontractuale ale programului informatic Systran Unix sau ale versiunii sale EC‑Systran Unix, în condițiile în care aceasta nu deținea drepturi care să îi permită să le modifice și cu atât mai puțin să dispună modificarea lor fără autorizarea reclamantelor.

56 În răspunsurile lor la întrebările adresate de Tribunal, reclamantele subliniază că Comisia nu a fost niciodată autorizată să furnizeze elementele în litigiu vreunui terț. În lipsa unei prevederi contractuale care să o autorizeze să efectueze utilizările și divulgările care au avut loc, Comisia, acționând în afara cadrului stabilit prin contracte, și‑ar fi angajat răspunderea extracontractuală, care este de competența exclusivă a Tribunalului.

b) Aprecierea Tribunalului

Observații cu privire la competențele în materie contractuală și extracontractuală

57 Competența Tribunalului de a soluționa o acțiune în despăgubire diferă în funcție de natura contractuală sau extracontractuală a răspunderii în cauză. În materia răspunderii contractuale, articolul 238 CE prevede că Curtea este competentă să se pronunțe în temeiul unei clauze compromisorii cuprinse într‑un contract de drept public sau de drept privat, încheiat de Comunitate sau în numele acesteia. În materia răspunderii extracontractuale, articolul 235 CE prevede că Curtea este competentă să soluționeze litigiile care au ca obiect repararea prejudiciilor menționate la al doilea paragraf al articolului 288 CE, care are în vedere prejudiciile cauzate de instituții sau de agenții lor în exercițiul funcțiunilor lor.

58 Astfel, în materia răspunderii contractuale, Tribunalul nu este competent decât în prezența unei clauze compromisorii în sensul articolului 238 CE. În lipsa unei astfel de clauze, Tribunalul nu poate, în temeiul articolului 235 CE, să soluționeze, în realitate, o acțiune în despăgubiri de origine contractuală. În caz contrar, Tribunalul și‑ar extinde competența dincolo de litigiile a căror soluționare îi este limitativ rezervată de articolul 240 CE, în condițiile în care această dispoziție încredințează instanțelor naționale competența de drept comun pentru soluționarea litigiilor în care Comunitatea este parte (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 20 mai 2009, Guigard/Comisia, C‑214/08 P, nepublicată în Repertoriu, punctele 35-41, Ordonanța Tribunalului din 18 iulie 1997, Oleifici Italiani/Comisia, T‑44/96, Rec., p. II‑1331, punctele 35 și 38, și Hotărârea Tribunalului din 25 mai 2004, Distilleria Palma/Comisia, T‑154/01, Rec., p. II‑1493, punctul 50).

59 În schimb, în materia răspunderii extracontractuale, Curtea este competentă fără a fi necesar ca părțile în litigiu să își manifeste acordul prealabil. Competența Curții reiese, astfel, direct din articolul 235 CE și din articolul 288 al doilea paragraf CE pentru acțiunile prin care se urmărește repararea de către Comunitate a prejudiciilor de natură extracontractuală cauzate de Comisie.

60 Pentru a determina competența sa în temeiul articolului 235 CE, Tribunalul trebuie să examineze, în raport cu diferitele elemente pertinente ale dosarului, dacă cererea de despăgubire prezentată de reclamante se întemeiază în mod obiectiv și global pe obligații de origine contractuală sau extracontractuală care să permită caracterizarea temeiului contractual sau extracontractual al litigiului. Aceste elemente pot fi deduse, printre altele, din examinarea pretențiilor părților, din faptul generator al prejudiciului a cărui reparare este cerută și din conținutul dispozițiilor contractuale sau extracontractuale invocate pentru soluționarea problemei în litigiu (a se vedea în acest sens Hotărârea Guigard/Comisia, punctul 58 de mai sus, punctele 35-38).

61 În această privință, trebuie arătat că competența Tribunalului în materie contractuală derogă de la dreptul comun și trebuie, prin urmare, să fie interpretată în mod restrictiv, astfel încât Tribunalul nu poate soluționa decât cereri care decurg din contract sau care au o legătură directă cu obligațiile care decurg din acesta (a se vedea Hotărârea Curții din 20 februarie 1997, IDE/Comisia, C‑114/94, Rec., p. I‑803, punctul 82 și jurisprudența citată). Aceasta ar fi situația dacă din situația de fapt ar reieși că Comisia era autorizată prin contract să încredințeze unui terț lucrările prevăzute în cererea de ofertă și dacă obiectul litigiului ar consta, în realitate, dat fiind că aceste lucrări erau prevăzute în una sau mai multe dispoziții contractuale, într‑o cerere de despăgubire de origine contractuală (a se vedea în acest sens Hotărârea Guigard/Comisia, punctul 58 de mai sus, punctele 35 și 36, în ceea ce privește luarea în considerare a situației de fapt, și punctul 38, în ceea ce privește obiectul real al cererii de despăgubire).

62 Este necesar de asemenea să se sublinieze că, deși, pentru aprecierea temeiniciei acestei argumentații, Tribunalul trebuie să examineze conținutul diferitelor contacte încheiate între grupul WTC/Systran și Comisie între 1975 și 2002, care sunt invocate de Comisie în sprijinul argumentației sale, un asemenea exercițiu ține de examinarea competenței și nu poate avea drept consecință – prin el însuși – modificarea naturii litigiului dându‑i un temei contractual. În caz contrar, natura litigiului și, prin urmare, instanța competentă ar fi susceptibile să se schimbe pentru simplul motiv că pârâtul evocă existența unei relații contractuale oarecare cu reclamantul, în condițiile în care analiza contractelor invocate ar permite să se constate că acestea sunt lipsite de incidență în această privință. Prin urmare, atunci când intervine în materia răspunderii extracontractuale, Tribunalul poate bineînțeles să examineze conținutul unui contract, cum o face în privința oricărui document invocat de o parte în sprijinul argumentației sale, pentru a ști dacă acesta este de natură să pună în discuție competența de atribuire care îi este conferită expres prin articolul 235 CE. Această examinare ține de aprecierea faptelor invocate pentru stabilirea competenței Tribunalului, a cărei absență este o cauză de inadmisibilitate de ordine publică în sensul articolului 113 din Regulamentul de procedură.

63 Cu titlu de comparație, într‑o cauză referitoare la o cerere de reînnoire a unui contract în care reclamantul invoca încălcarea unor obligații de origine contractuală și extracontractuală, Curtea a statuat că simpla invocare a unor norme juridice care nu decurgeau din acest contract, dar care erau obligatorii pentru părți, nu poate avea drept consecință modificarea naturii contractuale a litigiului și imposibilitatea soluționării acestuia de către instanța competentă (Hotărârea Guigard/Comisia, punctul 58 de mai sus, punctul 43). Astfel, într‑o cauză referitoare la consecințele unei cereri de ofertă în care reclamantele se întemeiază numai pe încălcarea unor obligații de origine extracontractuală, simpla invocare de către cocontractantul lor a unor obligații de origine contractuală care nu ar privi comportamentul în litigiu nu poate avea drept consecință modificarea naturii extracontractuale a litigiului și imposibilitatea soluționării acestuia de către instanța competentă.

64 În plus, în general, părții care pretinde încălcarea unei obligații îi revine sarcina de a stabili conținutul acesteia și aplicarea sa situației din cauză. Pentru acest motiv, este necesar să se examineze argumentele referitoare la cererea de despăgubire prezentate de reclamante înaintea celor prezentate de Comisie referitoare la existența unei autorizări contractuale de divulgare către un terț a informațiilor susceptibile de a fi protejate în temeiul dreptului de autor și al know‑how‑ului.

Examinarea cererii de despăgubiri prezentate de reclamante

65 În speță, cererea de despăgubiri a reclamantelor este prezentată numai în temeiul articolului 235 CE și al articolului 288 al doilea paragraf CE. Reclamantele nici nu invocă, nici nu se întemeiază pe dispoziții contractuale încheiate cu Comisia. Aceste dispoziții contractuale nu sunt invocate decât de Comisie în susținerea tezei potrivit căreia aceasta ar avea dreptul de a realiza ceea ce i se reproșează în prezenta cauză.

66 În susținerea cererii de despăgubiri, reclamantele invocă două comportamente nelegale și prejudiciabile de natură extracontractuală. În primul rând, Comisia ar fi divulgat nelegal know‑how‑ul Systran unui terț în măsura în care realizarea prestațiilor descrise în cererea de ofertă ar fi determinat în mod necesar divulgarea neautorizată și modificarea codului‑sursă al programului informatic Systran, ai cărui proprietari unici ar fi reclamantele. În al doilea rând, Comisia ar fi realizat un act de contrafacere cu ocazia realizării de către societatea Gosselies a unor dezvoltări neautorizate ale versiunii EC‑Systran Unix, o versiune a programului informatic Systran care ar fi aproape identică cu versiunea Systran Unix și, prin urmare, dependentă, dezvoltată și comercializată de grupul Systran, unicul proprietar al drepturilor de proprietate intelectuală aferente.

67 În speță, faptul generator al prejudiciilor pretinse a căror reparare este solicitată, cu alte cuvinte comportamentul pretins culpabil care le prejudiciază pe reclamante, ar fi, așadar, constituit în special din divulgarea neautorizată de către Comisie către un terț, societatea Gosselies, a codurilor‑sursă asupra cărora grupul Systran revendică proprietatea și protecția în temeiul principiilor generale comune ordinilor juridice ale statelor membre referitoare la dreptul de autor și la know‑how.

68 Mai precis, reclamantele susțin că, în calitate de autor al programului informatic Systran și al versiunii Systran Unix, acestea se pot opune oricărei exploatări, modificări, adaptări sau ameliorări a operei derivate reprezentate de EC‑Systran Unix care nu ar fi autorizată de titularul drepturilor asupra programului informatic de origine. Reclamantele ar beneficia astfel de un „drept de opoziție”, destinat să garanteze protecția anumitor date care sunt proprietatea lor împotriva unei utilizări de către Comisie sau a unei transmiteri către un terț pe care nu ar fi autorizat‑o.

69 În sprijinul acestui drept, reclamantele invocă cu titlu de principii generale comune ordinilor juridice ale statelor membre Convenția de la Berna pentru protecția operelor literare și artistice din 9 septembrie 1886, cu modificările ulterioare (denumită în continuare „Convenția de la Berna”), Directiva 91/250/CEE a Consiliului din 14 mai 1991 privind protecția juridică a programelor pentru calculator (JO L 122, p. 42, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 114) și Directiva 2004/48/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind respectarea drepturilor de proprietate intelectuală (versiune rectificată în JO L 195, p. 16, Ediție specială, 17/vol. 2, p. 56). Aceste dispoziții, care ar putea constitui, dacă este cazul, obligații de natură extracontractuală, astfel cum Comisia a recunoscut cu ocazia ședinței în răspunsul la o întrebare adresată în această privință de Tribunal, ar fi preluate în sistemele de drept ale statelor membre. În esență, aceste dispoziții ar consacra următoarele principii generale: prin simplul fapt al creării unui program pentru calculator, autorul acestuia dispune asupra sa de un drept de proprietate intelectuală exclusiv și opozabil erga omnes; calitatea de autor aparține, până la proba contrară, celui sau celor sub numele cărora este făcut public programul pentru calculator; autorul unui program pentru calculator dispune, cu unele excepții, de dreptul exclusiv de a realiza și de a autoriza reproducerea, adaptarea sau difuzarea acestuia.

70 Este necesar să se considere că, procedând astfel, reclamantele au prezentat suficiente elemente care să permită să se concluzioneze, în această etapă a analizei, că grupul Systran se poate prevala de drepturile de autor asupra versiunii Systran Unix a programului informatic Systran pe care a dezvoltat‑o și pe care o comercializează în nume propriu.

71 În schimb, în lipsa unei dovezi care să ateste că reclamantele nu ar fi titularele drepturilor în cauză, Comisia nu a reușit, în mod evident, să pună în discuție competența Tribunalului prin contestarea drepturilor de autor invocate de grupul Systran în ceea ce privește versiunea programului informatic Systran.

72 În primul rând, sunt insuficiente în această privință simplele îndoieli exprimate de Comisie în ceea ce privește calitatea reclamantelor de titulare ale drepturilor de proprietate intelectuală asupra versiunii Systran Unix a programului informatic Systran (a se vedea punctul 54 de mai sus). O asemenea argumentație nu îndeplinește standardul de probă necesar pentru a pune în discuție posibilitatea grupului Systran de a se prevala de drepturi de autor asupra versiunii Systran Unix a programului informatic Systran în raport cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre citate anterior, în condițiile în care aceasta se sprijină pe afirmații generale și insuficient de precise având în vedere caracteristicile programului informatic în cauză și rapoartele de expertiză juridică și tehnică prezentate de reclamante.

73 În al doilea rând, fără a anticipa rezultatul discuției care ține de fondul litigiului, trebuie arătat că Tribunalul a solicitat Comisiei să explice conținutul îndoielilor sale referitoare la drepturile de proprietate revendicate de reclamante, iar acestora din urmă să se pronunțe în această privință. Experții prezentați de reclamante au expus astfel o serie de argumente juridice și tehnice în susținerea existenței unor drepturi de autor ale grupului Systran atât asupra programului informatic rescris, cât și asupra versiunilor acestui program informatic care îi utilizează codul‑sursă (opinia domnului P. Sirinelli, profesor la Universitatea Panthéon‑Sorbonne Paris‑I, cu privire la protecția prin dreptul de autor a unui program informatic rescris, denumită în continuare „a doua opinie Sirinelli”; nota tehnică a domnului H. Bitan cu privire la caracterul nou și distinct, în planul scrierii, al compoziției și al structurii, al programului informatic Systran Unix în raport cu programul informatic Systran Mainframe și cu programul informatic EC‑Systran Mainframe, denumită în continuare „a doua notă tehnică Bitan”). În particular, din acestea rezultă că versiunea Systran Unix nu este o simplă preluare a versiunii Systran Mainframe preexistente, cum încearcă să susțină Comisia, ci chiar rescrierea în limbaj C a integralității programelor scrise inițial în asamblor, și că aceste versiuni sunt cu totul diferite. Nu se contestă nici faptul că versiunea Systran Unix a înlocuit versiunea Systran Mainframe, care, cu trecerea timpului, se perimase.

74 În pofida unei cereri exprese a Tribunalului în acest sens, Comisia nu a putut prezenta dovezi tehnice de natură să infirme existența unor drepturi de autor ale grupului Systran asupra versiunii Systran Unix a programului informatic Systran sau asupra elementelor informatice care compun programul acestuia sau care constituie codul‑sursă operațional al acestuia, în special în ceea ce privește părțile referitoare la nucleul de bază și la programele lingvistice ale programului informatic, reclamantele necontestând drepturile de proprietate ale Comisiei asupra dicționarelor create de serviciile acesteia pentru a ține seama de specificitatea limbajului utilizat de această instituție.

75 În al treilea rând, pe măsura derulării procedurii contencioase, Comisia a fost obligată să recunoască faptul că grupul Systran dispunea efectiv de drepturi de proprietate intelectuală în acest context. Astfel, Comisia a recunoscut în etapa duplicii că nu contesta faptul că Systran era titularul drepturilor asupra programului informatic Systran Unix comercializat de acesta din urmă, indicând totodată că ar fi probabil ca grupul Systran să fi utilizat dezvoltările ulterioare efectuate pentru Comisie în cadrul versiunilor EC‑Systran Mainframe și EC‑Systran Unix pentru a le integra în versiunea Systran Unix. Mai precis, Comisia a arătat cu ocazia ședinței că nu contesta efectiv că grupul Systran este titularul drepturilor asupra acestor programe informatice, indiferent dacă este vorba despre versiunea Mainframe sau, evident, despre versiunea Unix, exprimând însă o mică rezervă în privința elementelor care ar fi fost integrate în mod nelegal în versiunea inițială a Systran Unix, în urma contractelor încheiate anterior cu ea.

76 Cu toate acestea, astfel cum s‑a arătat de către Tribunal în cadrul celei de a doua serii de întrebări și din nou cu ocazia ședinței, trebuie să se constate că versiunea Systran Unix precedă cu mai mulți ani versiunea EC‑Systran Unix. Prin urmare, este greu de crezut ca grupul Systran să fi putut integra, în versiunea Systran Unix pe care a dezvoltat‑o și a comercializat‑o, dezvoltările efectuate ulterior, în cadrul versiunii EC‑Systran Unix, pentru a răspunde nevoilor proprii ale Comisiei pe plan lingvistic și terminologic. Comisia nu a fost în măsură să sprijine afirmația sa în această privință.

77 De asemenea, niciun element material nu permite sprijinirea argumentului Comisiei potrivit căruia ar fi probabil ca elemente ale versiunii EC‑Systran Mainframe, dezvoltată pornind de la versiunea Systran Mainframe a reclamantelor, să fi fost integrate în mod nelegal în versiunea inițială a Systran Unix. Acest argument este, de altfel, contrazis, în ceea ce privește codul‑sursă al programului informatic, în special în ceea ce privește nucleul și programele lingvistice care sunt legate de acesta, de explicațiile expertului tehnic al reclamantelor potrivit cărora un program scris în asamblor diferă semnificativ de un program scris în limbaj C (a se vedea a doua notă tehnică Bitan, în special exemplul prelucrării în asamblor și în limbaj C al seriei de caractere „Hello world!”). Această explicație tehnică nu este contestată de Comisie.

78 În ceea ce privește protecția invocată în temeiul know‑how‑ului, reclamantele susțin că know‑how‑ul se definește în general ca „un ansamblu de informații tehnice care sunt secrete, substanțiale și identificate în orice manieră adecvată”. Reclamantele consideră în această privință că divulgarea de către Comisie către un terț a unor astfel de informații, în lipsa vreunei autorizări din partea lor, constituie un comportament nelegal susceptibil să angajeze răspunderea extracontractuală a Comunității în temeiul articolului 288 al doilea paragraf CE.

79 În sprijinul acestui argument, reclamantele fac trimitere, în mod întemeiat, la Hotărârea Curții din 7 decembrie 1985, Adams/Comisia (145/83, Rec., p. 3539, punctul 34), în care s‑a recunoscut că obligația de confidențialitate impusă Comisiei și personalului său în temeiul articolului 287 CE constituia un principiu general de drept. Principiul general în virtutea căruia întreprinderile au dreptul la protecția secretelor lor comerciale, a cărui expresie o constituie articolul 287 CE, a fost reafirmat în Hotărârea Curții din 19 mai 1994, SEP/Comisia (C‑36/92 P, Rec., p. I‑1911, punctul 36). Articolul 41 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1), evocă de asemenea necesitatea ca administrația să respecte „interesele legitime legate de confidențialitate și de secretul profesional și comercial”.

80 Secretele comerciale includ informațiile tehnice referitoare la know‑how în cazul cărora nu numai divulgarea către public, ci și simpla transmitere către un subiect de drept diferit de cel care a furnizat informația poate leza grav interesele acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 1996, Postbank/Comisia, T‑353/94, Rec., p. II‑921, punctul 87). Pentru ca informațiile tehnice să intre, prin natura lor, în domeniul de aplicare al articolului 287 CE, este necesar, mai întâi, ca acestea să nu fie cunoscute decât de un număr restrâns de persoane. Apoi, trebuie să fie vorba despre informații a căror divulgare este susceptibilă să producă un prejudiciu serios persoanei care le‑a furnizat sau unor terți. În sfârșit, trebuie ca interesele susceptibile de a fi lezate prin divulgarea informațiilor să fie în mod obiectiv demne de a fi protejate (Hotărârea Tribunalului din 30 mai 2006, Bank Austria Creditanstalt/Comisia, T‑198/03, Rec., p. II‑1429, punctul 71, și Hotărârea Tribunalului din 12 octombrie 2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Comisia, T‑474/04, Rep., p. II‑4225, punctul 65).

81 În speță, trebuie, așadar, să se considere că o informație tehnică, ce ține de secretul comercial al unei întreprinderi și a fost comunicată Comisiei în scopuri precise, nu poate fi comunicată unui terț în alte scopuri fără autorizarea întreprinderii respective.

82 Este necesar să se concluzioneze că reclamantele invocă, suficient de temeinic pentru ca Tribunalului să îi fie recunoscută competența care îi este conferită în temeiul articolului 235 CE, încălcarea de către Comisie a unor obligații de origine extracontractuală referitoare la dreptul de autor și la know‑how‑ul asupra versiunii Systran Unix a programului informatic Systran.

83 Comisia nu a fost în măsură să conteste această concluzie și este necesar să fie examinată a doua parte a argumentației sale, potrivit căreia ar dispune de o autorizare de natură contractuală care îi permite să facă ceea ce i se reproșează în prezenta cauză.

Examinarea elementelor invocate de Comisie în susținerea existenței unei autorizări contractuale de divulgare către un terț a informațiilor susceptibile de a fi protejate în temeiul dreptului de autor și al know‑how‑ului

84 În prezenta cauză, comportamentele nelegale și prejudiciabile de care ar fi dat dovadă Comisia constau în special în pretinsa divulgare către un terț, societatea Gosselies, fără acordul reclamantelor, a unor informații susceptibile de a fi protejate în temeiul drepturilor de autor și al know‑how‑ului grupului Systran.

85 Niciun element din dosar nu permite să se constate că Comisia ar fi fost autorizată pe cale contractuală să comunice societății Gosselies informațiile referitoare la know‑how‑ul aferent versiunii Systran Unix.

86 În primul rând, niciun contract semnat între părți nu privește în mod expres problema eventualei atribuiri către un terț a anumitor lucrări referitoare la versiunea EC‑Systran Unix. Atunci când Systran a contactat Comisia pentru a avea în vedere această problemă, Comisia s‑a limitat în realitate la negarea drepturilor Systran asupra versiunii Systran Unix a programului informatic Systran și a considerat că grupul Systran nu avea dreptul de a se opune lucrărilor încredințate societății Gosselies (a se vedea punctele 31-37 de mai sus).

87 În al doilea rând, în răspunsul la o întrebare adresată de Tribunal în acest sens, Comisia invocă trei dispoziții contractuale pentru a susține că putea apela la societatea Gosselies pentru a asigura evoluția versiunii EC‑Systran Unix a programului informatic Systran fără ca grupul Systran să se poată opune acestei încredințări prin invocarea drepturilor de autor și a know‑how‑ului referitoare la versiunea Systran Unix a acestui program informatic (a se vedea punctul 53 de mai sus).

88 Primo, Comisia invocă articolul 4, intitulat „Drepturi de utilizare”, din protocolul de acord de cooperare tehnică, încheiat la 18 ianuarie 1985 de Comisie cu societatea Gachot, înainte ca această societate să preia grupul WTC și să devină Systran, care prevede printre altele că „sistemul Systran, programe informatice și dicționare, rămâne proprietatea Comisiei”.

89 Trebuie să se constate că această dispoziție nu este de natură să justifice natura contractuală a prezentului litigiu. Mai întâi, dispoziția citată anterior nu este opozabilă reclamantelor, ale căror drepturi de proprietate asupra programului informatic Systran, în special asupra versiunii Systran Mainframe, nu se bazează pe protocolul semnat la 18 ianuarie 1985 de Comisie cu societatea Gachot (a se vedea punctul 10 de mai sus). Astfel, drepturile de proprietate ale grupului Systran asupra programului informatic Systran și asupra versiunii sale Systran Mainframe au luat naștere prin preluarea grupului WTC de către societatea Gachot la o dată ulterioară (a se vedea punctul 11 de mai sus și documentele prezentate în anexele 5-7 la replică). Apoi, dacă nimeni nu contestă că, la 18 ianuarie 1985, societatea Gachot nu dispunea de niciun drept de proprietate asupra sistemului Systran, nu este posibil nici să se deducă din dispoziția citată anterior că, începând de la această dată și în virtutea acestui protocol, Comisia poate revendica deplina proprietate asupra sistemului Systran și a programelor sale informatice, inclusiv asupra nucleului de bază și a codurilor‑sursă ale acestuia. O astfel de concluzie aduce atingere drepturilor de proprietate deținute la acea dată de grupul WTC asupra sistemului Systran, în special asupra versiunii Systran Mainframe, care nu sunt contestate de Comisie (a se vedea punctul 3 de mai sus), drepturi care vor fi ulterior cedate societății Gachot care va deveni Systran. În sfârșit, trebuie arătat, în orice caz, că prezenta cauză nu privește drepturile deținute de grupul Systran asupra versiunii Systran Mainframe, o versiune devenită perimată, ci drepturile deținute de grupul Systran asupra versiunii Systran Unix care a urmat acestei versiuni și este scrisă într‑un limbaj diferit pentru a funcționa într‑o nouă configurație informatică.

90 Secundo, Comisia invocă alineatul 6 al expunerii preliminare a contractului de colaborare semnat între Comisie și grupul Systran (respectiv, la acea dată, societatea WTC, societatea Latsec, societatea Systran Institut și societatea Gachot), potrivit căruia „ [a]meliorările și dezvoltările aduse sistemului Systran de Comisie și de contractanții săi [menționate la alineatul 3], îndeosebi dicționarele, sunt proprietatea exclusivă a Comisiei”. Această dispoziție trebuie, așadar, coroborată cu alineatul 3 al expunerii menționate, potrivit căruia:

„Întreținerea și dezvoltarea ulterioară a sistemelor au fost asigurate printr‑o serie de contracte încheiate de Comisie cu societăți de service. Aceste contracte vizau nevoile și finalitățile specifice Comisiei.”

91 Nici aceste dispoziții nu permit justificarea naturii contractuale a prezentului litigiu. Astfel, în temeiul acestor două alineate ale expunerii preliminare, ameliorările și dezvoltările aduse sistemului Systran de către Comisie și de către contractanții săi externi anterior semnării contractului de colaborare la 4 august 1987, în special în ceea ce privește dicționarele, sunt proprietatea exclusivă a Comisiei. Această proprietate exclusivă nu este contestată de reclamante, în ale căror înscrisuri nu se invocă vreun drept de proprietate asupra dicționarelor, asupra ameliorărilor și asupra dezvoltărilor realizate în mod specific de Comisie sau pe seama acesteia pentru a răspunde nevoilor sale terminologice. Drepturile invocate de reclamante se sprijină, în ceea ce le privește, pe sistemul de bază, și anume esența nucleului și a rutinelor lingvistice, al căror autor este grupul Systran, care dispune pentru acestea de know‑how.

92 Pe de altă parte, alte alineate ale aceleiași expuneri preliminare permit precizarea relației dintre Comisie și societățile grupului Systran și aprecierea drepturilor susceptibile de a fi revendicate de acest grup asupra sistemului Systran, la un moment la care nu existau încă decât versiuni compatibile cu sistemul de operare Mainframe. Astfel, potrivit textului expunerii preliminare:

„1. Sistemul Systran, conceput de societatea WTC, este un sistem de traducere automată, care cuprinde un program informatic de bază, programe lingvistice și periferice și diferite dicționare bilingve.

2. La 22 septembrie 1975, Comisia a încheiat cu societatea WTC un contract privind utilizarea sistemului Systran de către Comisie și dezvoltarea inițială a acestui sistem de către WTC.

Comisia și societatea WTC au încheiat ulterior alte contracte vizând, pe de o parte, ameliorarea sistemului existent și, pe de altă parte, dezvoltarea sistemului pentru [noi perechi] de limbi.

Aceste contracte, încheiate între 1976 și 1985, aveau ca obiect dezvoltarea, ameliorarea programelor informatice de traducere și a dicționarelor de bază pentru limbile în cauză.

[…]

5. Părțile constată, așadar, că Comisia dispune de o licență de utilizare a sistemului de bază și a ameliorărilor […] aduse de WTC, limitată la utilizarea pe teritoriul Comunităților Europene în sectoarele menționate la [alineatul] 4 de mai sus.

[…]

7. Părțile consideră că interesul lor și al utilizatorilor Systran este ca acest sistem să fie ameliorat permanent. Acestea au decis să încheie prezentul contract de colaborare pentru a‑și uni eforturile și a continua astfel ameliorarea.

În acest spirit, părțile își recunosc reciproc un drept de utilizare a sistemului Systran, susceptibil să evolueze prin punerea la punct a unor îmbunătățiri care vor fi realizate grație utilizării sistemului atât în sectorul privat, cât și în sectorul public.”

93 Din aceste dispoziții, care vizează relația contractuală existentă la acea dată între Comisie și grupul Systran, reiese, pe de o parte, că rolul grupului Systran în crearea sistemului Systran și în dezvoltarea sa inițială și ulterioară pentru Comisie este recunoscut expres și, pe de altă parte, că nu sunt evocate decât drepturi de utilizare conferite de grupul Systran Comisiei, iar nu și drepturi de proprietate, a fortiori exclusive, asupra integralității acestui sistem. În orice caz, în aceste dispoziții nu există nicio referire la intervenția unui terț pentru efectuarea de modificări ale acestui sistem fără autorizarea prealabilă a acestora de către grupul Systran.

94 În sfârșit, ca și în privința articolului 4 din protocolul de acord de cooperare tehnică, trebuie arătat că prezenta cauză nu privește drepturi deținute de grupul Systran asupra versiunii Systran Mainframe, o versiune devenită perimată, ci asupra drepturilor deținute de acest grup asupra versiunii Systran Unix care i‑a urmat și care este scrisă într‑un limbaj diferit pentru a funcționa într‑o nouă configurație informatică.

95 Tertio, Comisia invocă alineatele 1 și 2 ale articolului 13 din contractele de migrare, intitulat „Brevete, certificate de utilitate (modele de utilitate), mărci, desene și modele industriale, drepturi de proprietate industrială și intelectuală”, potrivit cărora sistemul de traducere automată al Comisiei ar rămâne proprietatea acesteia. În speță, trebuie arătat că aceste două paragrafe au, în primul contract de migrare, următorul cuprins:

„1. Comisia este informată imediat cu privire la orice rezultat sau brevet obținut de Contractant [respectiv Systran Luxembourg] în executarea prezentului contract; acest rezultat sau brevet aparține Comunităților Europene, care pot dispune de el în mod liber, cu excepția cazurilor în care există deja drepturi de proprietate industrială sau intelectuală.

2. Sistemul de traducere automată al Comisiei, inclusiv componentele sale, chiar modificate pe parcursul executării contractului, rămâne proprietatea Comisiei, cu excepția cazurilor în care există deja drepturi de proprietate industrială sau intelectuală.”

96 Articolul 13 alineatele 1 și 2 din primul contract de migrare rezervă astfel în mod expres problema drepturilor preexistente de proprietate intelectuală sau industrială. Comisia nu poate, așadar, să invoce această dispoziție pentru a susține că reclamantele au renunțat să își revendice drepturile de autor și know‑how‑ul referitoare la sistemul Systran. Aceste drepturi, în special cele care privesc versiunea Systran Unix a programului informatic Systran, există deja la data semnării contractelor de migrare, care au intervenit într‑un moment în care versiunea EC‑Systran Mainframe utilizată de Comisie devenea perimată.

97 În plus, din articolul 13 din primul contract de migrare reiese cu claritate – cum au arătat reclamantele cu ocazia ședinței – că alineatul 1 nu vizează decât partea numită „EC” din punerea la punct a versiunii EC‑Systran Unix a programului informatic Systran, și anume toate rezultatele și brevetele susceptibile de a fi obținute de Systran Luxembourg, contractantul în cauză, în cadrul executării contractelor de migrare. Proprietatea asupra a tot ceea ce preexistă acestor rezultate și brevete eventuale, și anume versiunea Systran Unix, din care este derivată versiunea EC‑Systran Unix, este scoasă din domeniul contractual. Astfel, aceste contracte nu repun în discuție drepturile asupra părții din nucleul de bază al versiunii Systran Unix nemodificate în versiunea EC‑Systran Unix. În ceea ce privește alineatul 2 al acestei dispoziții, acesta vizează expres „sistemul de traducere automată al Comisiei”, și anume versiunea EC‑Systran Mainframe a programului informatic Systran (a se vedea definiția dată la articolul 2 din primul contract de migrare, reprodus la punctul 27 de mai sus), rezervând, așadar, problema drepturilor deținute asupra versiunii Systran Mainframe, aceste două versiuni fiind deopotrivă perimate în urma apariției versiunii Systran Unix.

98 Pe de altă parte, trebuie să se constate că Systran nu este semnatară a contractelor de migrare și că nu poate, prin urmare, să fi cedat ceva Comisiei în ceea ce privește drepturile referitoare la versiunea Systran Unix a programului informatic Systran, pe care l‑a dezvoltat și îl comercializează. În temeiul principiului efectului relativ al contractelor, care poate fi considerat un principiu general comun ordinilor juridice ale statelor membre în materie contractuală, contractele de migrare nu sunt, așadar, opozabile ca atare societății Systran. În această privință, chiar dacă s‑ar presupune că Systran Luxembourg nu a comunicat Comisiei până la 15 martie 2002 „dovada actualizată a tuturor drepturilor […] revendicate de grupul Systran legate de sistemul de traducere automată Systran” (a se vedea punctul 30 de mai sus), aceasta nu poate conduce la privarea Systran de posibilitatea de invoca împotriva Comisiei drepturile pe care le deține ca urmare a achiziției societăților grupului WTC sau, în special, ca urmare a creării și a comercializării versiunii Systran Unix, cunoscute de Comisie. Trebuie arătat de asemenea că, astfel cum reclamantele au susținut cu ocazia ședinței fără a fi contrazise cu privire la acest aspect de către Comisie, Systran Luxembourg nu era, la data semnării contractelor de migrare, o societate pe deplin integrată în grupul Systran, ci o întreprindere comună ce reunea deopotrivă interesele întreprinderilor care lucraseră anterior cu Comisia pentru asigurarea întreținerii versiunii EC‑Systran și interesele grupului Systran în Luxemburg.

99 În ultimul rând și în orice caz, este o chestiune de principiu în materia proprietății intelectuale faptul că o clauză de cesiune a unor drepturi de proprietate nu poate fi prezumată. Din principiu, o astfel de clauză nu poate fi implicită, ci trebuie să fie expresă. În speță, din documentele comunicate de părți Tribunalului nu reiese nicio dispoziție contractuală referitoare la o cesiune a drepturilor de proprietate intelectuală ale Systran sau chiar ale unei întreprinderi din grupul Systran susceptibile de a fi invocate în privința versiunii Systran Unix a programului informatic Systran.

100 Din cele ce precedă rezultă că niciuna dintre dispozițiile contractuale citate de Comisie nu permite sprijinirea tezei potrivit căreia prezentul litigiu ar avea în mod necesar o natură contractuală. Aceste dispoziții contractuale, care fac referire la o perioadă din trecut, chiar depășită în ceea ce privește contractele referitoare la versiunea Systran Mainframe, devenită perimată în anii ’90 ca urmare a evoluției configurației informatice, nu permit să se stabilească faptul că Comisia a fost sau este autorizată de grupul Systran să divulge unui terț informații susceptibile de a fi protejate în temeiul drepturilor de autor și al know‑how‑ului invocate în ceea ce privește versiunea Systran Unix a programului informatic Systran, dezvoltată și comercializată de acest grup.

101 Având în vedere cele ce precedă, este necesar să se concluzioneze că din conținutul cererii de despăgubire a reclamantelor și din principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre invocate pentru a stabili drepturile lor asupra versiunii Systran Unix a programului informatic Systran și necesitatea de a obține acordul prealabil al autorului său înainte de a divulga către un terț conținutul acesteia care va fi preluat în versiunea derivată EC‑Systran Unix rezultă că acestea stabilesc potrivit cerințelor legale și situației de fapt elementele necesare pentru a permite Tribunalului să își exercite competența extracontractuală care îi este conferită prin tratat.

102 În plus, examinarea diferitelor dispoziții contractuale invocate de Comisie pentru a stabili temeiul contractual al cererii de despăgubire permite să se constate lipsa unei cesiuni a dreptului de autor sau a unei autorizări de divulgare către un terț a informațiilor referitoare la versiunea Systran Unix de către grupul Systran.

103 Din această apreciere de ansamblu reiese că litigiul în cauză este de natură extracontractuală. Este vorba, astfel, despre aprecierea caracterului pretins culpabil și prejudiciabil al divulgării de către Comisie către un terț a unor informații protejate de un drept de proprietate sau a know‑how‑lui fără autorizarea expresă a titularului acestora în raport cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre aplicabile în materie, iar nu cu dispoziții contractuale prevăzute în contracte încheiate în trecut referitor la aspecte care nu privesc dreptul de autor și know‑how‑ul deținute de Systran asupra versiunii Systran Unix.

104 Susținerile Comisiei referitoare la inadmisibilitatea acțiunii din cauza pretinsului său caracter contractual trebuie, așadar, respinse.

2. Cu privire la lipsa de claritate a cererii introductive

a) Argumentele părților

105 Comisia susține că acțiunea este inadmisibilă întrucât nu îndeplinește condiția prevăzută la articolul 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, potrivit căruia cererea introductivă trebuie să cuprindă „obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate”. Cererea introductivă nu ar oferi informații detaliate cu privire la dispozițiile legale care ar fi fost încălcate de Comisie și ar oferi puține precizări cu privire la faptele de contrafacere și de divulgare a know‑how‑ului pretinse de reclamante.

106 Reclamantele arată, în esență, că cererea introductivă este suficient de precisă pentru a permite Comisiei să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să judece cauza.

b) Aprecierea Tribunalului

107 În temeiul articolului 21 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, aplicabil procedurii în fața Tribunalului în temeiul articolului 53 primul paragraf din același statut și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, orice cerere trebuie să indice obiectul litigiului și să cuprindă o expunere sumară a motivelor invocate. Această indicare trebuie să fie suficient de clară și de precisă pentru a permite pârâtului să își pregătească apărarea, iar Tribunalului să își exercite controlul jurisdicțional. În vederea garantării securității juridice și a bunei administrări a justiției, este necesar ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care se întemeiază o acțiune să rezulte, cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, din chiar textul cererii introductive (Ordonanța Tribunalului din 28 aprilie 1993, De Hoe/Comisia, T‑85/92, Rec., p. II‑523, punctul 20, și Ordonanța Tribunalului din 11 iulie 2005, Internationaler Hilfsfonds/Comisia, T‑294/04, Rec., p. II‑2719, punctul 23).

108 Pentru îndeplinirea acestor cerințe, o cerere prin care se urmărește repararea prejudiciilor produse de o instituție trebuie să cuprindă în special elementele care permit identificarea comportamentului pe care reclamantul îl reproșează acesteia (Ordonanța Internationaler Hilfsfonds/Comisia, punctul 107 de mai sus, punctul 24).

109 În speță, reclamantele indică, în cererea lor introductivă, că Comisia ar fi divulgat în mod nelegal know‑how‑ul Systran către un terț, în urma atribuirii unei cereri de ofertă, și că, prin aceasta, Comisia ar fi realizat un act de contrafacere cu încălcarea drepturilor sale de autor. Este vorba despre cele două comportamente nelegale și prejudiciabile care ar fi fost adoptate de Comisie (a se vedea punctul 66 de mai sus). Având în vedere aceste indicații, Comisia a fost în măsură să își pregătească apărarea.

110 Susținerile Comisiei referitoare la inadmisibilitatea acțiunii din cauza lipsei de claritate a cererii introductive trebuie, așadar, să fie respinse.

3. Cu privire la competența Tribunalului de a constata o contrafacere în cadrul unei acțiuni în răspundere extracontractuală

a) Argumentele părților

111 Comisia susține că acțiunea este inadmisibilă întrucât Tribunalul nu este competent să se pronunțe în materie de contrafacere în cadrul unei acțiuni în răspundere extracontractuală, astfel cum s‑ar fi recunoscut prin Ordonanța Document Security Systems, punctul 52 de mai sus. În această privință, Comisia arată că, spre deosebire de armonizarea comunitară globală intervenită în materia dreptului mărcilor, dreptul de autor nu a făcut obiectul decât al unei armonizări parțiale, care privește însă protecția programelor informatice (Directiva 91/250). Nu ar fi mai puțin adevărat că, pentru dreptul de autor, ca și pentru dreptul brevetelor, acțiunea în contrafacere nu figurează printre căile de atac pentru care competența este atribuită instanțelor comunitare. Situația ar fi aceeași în ceea ce privește know‑how‑ul, care nu ar face obiectul niciunei armonizări comunitare. Comisia respinge în această privință orice analogie cu soluția degajată în Hotărârea Adams/Comisia, punctul 79 de mai sus, pentru motivul că reclamantele nu invocă încălcarea articolului 287 CE, ci nu fac decât să invoce o divulgare culpabilă a know‑how‑ului fără vreo altă precizare sau probă. În plus, spre deosebire de cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Adams/Comisia, citată anterior, informațiile primite în prezenta cauză ar fi fost primite în cadrul unor relații contractuale, iar nu în cadrul transmiterii de documente predate cu titlu confidențial.

112 Reclamantele arată că, având în vedere armonizarea comunitară care există în privința protecției unui program informatic în temeiul dreptului de autor (Directiva 91/250), Tribunalul este competent să aprecieze încălcarea de către Comisie a unui drept de autor de program informatic. Prezenta acțiune nu poate, așadar, să fie condiționată de exercitarea unei căi de atac naționale care nu ar putea permite, spre deosebire de cauza în care s‑a pronunțat Ordonanța Document Security Systems, punctul 52 de mai sus, referitoare la protecția brevetelor, obținerea reparării prejudiciului. Ar fi vorba despre asigurarea unei protecții jurisdicționale efective. În ceea ce privește divulgarea culpabilă a know‑how‑ului, reclamantele subliniază interesul pe care îl prezintă Hotărârea Adams/Comisia, punctul 79 de mai sus, care ridică obligația de confidențialitate impusă Comisiei și personalului acesteia prin articolul 287 CE la rangul de principiu general de drept.

b) Aprecierea Tribunalului

113 Comisia se prevalează de Ordonanța Document Security Systems, punctul 52 de mai sus, pentru a susține că Tribunalul nu ar fi competent să se pronunțe în materie de contrafacere în cadrul unei acțiuni în despăgubire.

114 Cu toate acestea, trebuie să se arate că, în cauza în care s‑a pronunțat această ordonanță, Tribunalul a făcut distincția între acțiunea în contrafacerea brevetelor introdusă de reclamantă și acțiunea în despăgubire propriu‑zisă. Astfel, în concluziile sale, reclamanta solicita Tribunalului să statueze că Banca Centrală Europeană (BCE) încălcase drepturile conferite prin brevetul respectiv și să o oblige la plata unor daune interese pentru încălcarea drepturilor conferite de brevetul în litigiu (Ordonanța Document Security Systems, punctul 52 de mai sus, punctul 25). În răspuns, Tribunalul a arătat mai întâi că nu dispunea de competența de a soluționa o acțiune în contrafacerea unor brevete (Ordonanța Document Security Systems, punctul 52 de mai sus, punctele 50-75). În ceea ce privește acțiunea în despăgubire propriu‑zisă, Tribunalul a indicat în mod expres că era competent să se pronunțe cu privire la aceasta în temeiul dispozițiilor coroborate ale articolului 235 CE și ale articolului 288 al doilea paragraf CE (Ordonanța Document Security Systems, punctul 52 de mai sus, punctul 76). Această acțiune în despăgubiri a fost însă declarată vădit nefondată, în măsura în care reclamanta nu prezentase în acea cauză niciun element de natură să stabilească nelegalitatea comportamentului reproșat pârâtei (Ordonanța Document Security Systems, punctul 52 de mai sus, punctele 80-82).

115 În speță, trebuie arătat că noțiunea de contrafacere a dreptului de autor este invocată alături de cea a protecției confidențialității know‑how‑ului cu unicul scop de a califica comportamentul Comisiei ca nelegal în cadrul unei acțiuni în răspundere extracontractuală. Această apreciere a caracterului nelegal al comportamentului în cauză se efectuează în raport cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre și nu necesită o decizie prealabilă a unei autorități naționale competente cum era cazul diferitelor brevete în litigiu în cauza în care s‑a pronunțat Ordonanța Document Security Systems, punctul 52 de mai sus. Astfel, BCE introdusese acțiuni în anulare în mai multe state membre, iar unele dintre instanțele sesizate se pronunțaseră, de altfel, asupra acestor acțiuni în primă instanță și aceste decizii – contradictorii de la o instanță la alta – făceau obiectul unor apeluri (Ordonanța Document Security Systems, punctul 52 de mai sus, punctele 21-24), ceea ce nu este nicidecum cazul în prezenta cauză.

116 În consecință, având în vedere competențele conferite Tribunalului prin articolul 235 CE și prin articolul 288 al doilea paragraf CE în materia răspunderii extracontractuale și în lipsa unei căi de atac naționale care să poată conduce la repararea de către Comisie a pretinsului prejudiciu suferit de reclamante în urma contrafacerii invocate, nimic nu se opune ca noțiunea de contrafacere utilizată de reclamante să poată fi luată în considerare pentru a califica comportamentul Comisiei ca nelegal în cadrul unei cereri de despăgubire.

117 Noțiunea de contrafacere utilizată de reclamante în cadrul prezentei acțiuni în despăgubire se interpretează numai în raport cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre, care sunt, în ceea ce privește programele pentru calculator, preluate sa