ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
67.

În primul rând, Maxcom arată că, în condiții precum cele în discuție în prezenta cauză, ar fi posibil să se concluzioneze că City Cycle era implicată în operațiuni de transbordare. În această privință însă, am arătat la punctele 58 și 59 din prezentele concluzii că, contrar situației Indoneziei, în ceea ce privește Sri Lanka, Consiliul nu a întemeiat constatarea privind existența unor practici de circumvenție la nivelul țării în sensul articolului 13 alineatul (1) a treia teză din regulamentul de bază (în mod specific existența unor operațiuni de transbordare în Sri Lanka) pe constatarea individuală cu privire la un producător/exportator particular (în mod specific City Cycle). Consiliul s‑a limitat să deducă existența unor astfel de practici din două elemente – indicate la punctele 56 și 59 din prezentele concluzii – care, astfel cum s‑a arătat, nu permiteau în sine să se justifice o asemenea concluzie. În consecință, chiar dacă s‑ar presupune că, pe baza elementelor din dosar, ar fi fost teoretic posibil să se concluzioneze că City Cycle era implicată în operațiuni de transbordare, Consiliul nu și‑a întemeiat concluzia în ceea ce privește existența unor practici de circumvenție la nivelul țării pe o asemenea constatare. În aceste condiții, întrucât concluzia Consiliului nu se întemeiază pe elemente suficiente pentru a o susține, nu se poate reproșa Tribunalului că a constatat că instituția respectivă a săvârșit o încălcare a articolului 13 alineatul (1) din regulamentul de bază.
77.

În această privință, subliniem că, în Hotărârile Simon, Evers & Co. și APEX, Curtea a reținut această interpretare a articolului 18 alineatele (1) și (6), referindu‑se la existența unei eludări în general ( 53 ). În plus, în Hotărârea Simon, Evers & Co., aceasta a aplicat‑o in concreto elementelor care constituie o circumvenție și în special celui de al doilea dintre aceste elemente ( 54 ). În schimb, aceasta nu a aplicat‑o niciodată constatărilor referitoare la o întreprindere avută în vedere în mod individual.
2.

Articolul 6 alineatul (1) din Decizia nr. 1/80 are următorul cuprins: „Sub rezerva dispozițiilor articolului 7 referitor la accesul liber la încadrarea în muncă al membrilor familiei sale, lucrătorul turc care este încadrat pe piața legală a muncii dintr‑un stat membru: — are dreptul, în acest stat membru, după un an în care a fost încadrat în muncă în mod legal, la reînnoirea permisului său de muncă la același angajator, dacă acesta dispune de un loc de muncă; — are dreptul, în acest stat membru, după trei ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal și sub rezerva priorității ce trebuie acordată lucrătorilor din statele membre ale Comunității, să accepte o altă ofertă din partea unui angajator, la alegerea sa, făcută în condiții obișnuite și înregistrată la serviciile de ocupare a forței de muncă din acest stat membru, în cadrul aceleiași profesii; — beneficiază, în acest stat membru, după patru ani în care a fost încadrat în muncă în mod legal, de accesul liber la orice activitate salariată, la alegerea sa.” [traducere neoficială]
3)

Articolul 4 alineatul (3) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care aplică un impozit pentru distribuirea de dividende în situația în care respectiva reglementare are ca rezultat impozitarea unei societăți pentru o parte din dividendele sale care depășește plafonul prevăzut la articolul 4 alineatul (3) din directivă menționat atunci când distribuie un dividend primit în alt an decât anul în care l‑a primit, în timp ce nu aceasta este situația atunci când această societate distribuie din nou un dividend în același an în care îl primește?
59.

Formularea articolului 23 alineatul (3) diferă în cadrul variatelor versiuni lingvistice ale deciziei‑cadru. În limba engleză și în majoritatea versiunilor lingvistice, această dispoziție se referă la „circumstances beyond the control of any of the Member States” ( 30 ). Alte versiuni lingvistice se referă la noțiunea de forță majoră ( 31 ).
24.

Wereldhave Belgium, Wereldhave International și Wereldhave susțin că entitățile neerlandeze sunt supuse impozitului pe profit în Țările de Jos și că, în pofida faptului că li se aplică cota zero de impozitare, întrucât sunt OPC‑uri care distribuie dividende acționarilor acestora, îndeplinesc cerința prevăzută la articolul 2 litera (c) din Directiva 90/435. În sprijinul tezei lor, ele fac referire la mai multe citate din doctrină ( 9 ), din care rezultă că impozitarea nu implică o percepere efectivă a impozitului. În opinia lor, aceasta ar constitui o condiție subiectivă referitoare la societate, iar nu la profitul obținut sau la tratamentul său fiscal, astfel încât impozitarea nu ar fi afectată de o scutire totală sau parțială de impozit. Societățile respective adaugă că, potrivit doctrinei neerlandeze, OPC‑urile nu sunt scutite de impozitul pe profit, ci sunt supuse în totalitate acestuia, dar li se aplică cota zero ( 10 ).
12.

La 1 iulie 1992, Petersime a încheiat un contract de vânzare‑cumpărare de incubatoare și accesorii în Turcia cu un agent comercial individual, a cărui poziție juridică a fost preluată ulterior de Agro, în conformitate cu un contract din 1 august 1996. În temeiul contractului, Agro a acordat societății Petersime drepturi exclusive de vânzare asupra produselor sale în Turcia. Contractul, care a fost încheiat pentru o durată inițială de un an, prevedea posibilitatea prelungirii automate, în fiecare an, pentru o perioadă suplimentară de douăsprezece luni, cu excepția cazului în care acesta era reziliat de oricare dintre părți prin scrisoare recomandată cu cel puțin trei luni înainte de încheierea perioadei de un an. În plus, contractul conținea o clauză potrivit căreia dreptul aplicabil este dreptul belgian, numai instanțele din Gent fiind competente în caz de litigii.
45.

În consecință, în împrejurări precum cele descrise în decizia de trimitere, considerăm că produsele în cauză pot fi fumate fără prelucrare industrială ulterioară în sensul articolului 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2011/64. În plus, astfel cum se explică la punctele 22-31 de mai sus, aceste produse întrunesc caracteristicile fizice (prima condiție) ale tutunului de fumat care intră sub incidența aceluiași articol. Prin urmare, apreciem că produsele în cauză pot fi considerate, ca atare, „alte tipuri de tutun de fumat” în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (c) punctul (ii) și, în consecință, „tutun prelucrat” supus accizelor ( 15 ).
7.

Instanța de trimitere amintește, la rândul său, jurisprudența Curții privind clauza de standstill și, în special, faptul că respectiva clauză este aplicabilă inclusiv legislațiilor referitoare la drepturile membrilor de familie ai lucrătorilor turci în ceea ce privește reîntregirea familiei, în măsura în care o legislație care face dificilă sau imposibilă reîntregirea familiei poate influența în mod negativ decizia unui resortisant turc de a desfășura o activitate economică stabilă într‑un stat membru al Uniunii Europene ( 8 ) . Instanța menționată subliniază, în plus, că reclamantul din litigiul principal este considerat că se găsește pe teritoriul german în situație de ședere legală și că tatăl său, aflat de asemenea în situație de ședere legală, este încadrat pe piața legală a muncii în Germania. Mai mult, dreptul german conferă, în principiu, o protecție specială unității familiei, precum și relației părinți/copil. Cu toate acestea, obligația impusă străinilor cu vârsta sub 16 ani de a deține un permis de ședere reprezintă o nouă restricție în sensul articolului 13 din Decizia nr. 1/80. Or, o astfel de restricție nu poate constitui o încălcare a articolului menționat, cu condiția să fie justificată de un motiv imperativ de interes general, să fie de natură să realizeze obiectivul legitim urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului respectiv.
22.

Articolul 204 prevede: „(1) O datorie vamală la import ia naștere prin: (a) neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din depozitarea lor temporară sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate sau (b) nerespectarea unei condiții care reglementează plasarea mărfurilor sub regimul respectiv sau acordarea unei rate reduse sau zero a drepturilor de import ținând seama de destinația mărfurilor, în alte cazuri decât cele menționate la articolul 203 doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză. (2) Datoria vamală ia naștere fie în momentul în care obligația a cărei neexecutare generează datorii vamale încetează a mai fi îndeplinită, fie în momentul în care mărfurile sunt plasate sub regimul vamal în cauză, atunci când se stabilește ulterior că o condiție care reglementează plasarea mărfurilor sub regimul respectiv sau acordarea unei rate reduse sau zero a drepturilor de import ținând seama de destinația mărfurilor nu a fost îndeplinită în fapt. (3) Debitorul vamal este persoana căreia i se solicită, în funcție de împrejurări, fie executarea obligațiilor apărute, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, în urma depozitării lor temporare sau a utilizării regimului vamal sub care au fost plasate, fie respectarea condițiilor care reglementează plasarea mărfurilor sub acel regim.”
15.

Prin Hotărârile din 25 octombrie 2007 (denumite în continuare „hotărârile din 2007”), Tribunalul a anulat decizia din 2002 ( 7 ). Tribunalul a considerat că, având în vedere absența oricărei referiri la articolul 3 și la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17/62, temeiul juridic procedural al deciziei menționate a fost articolul 65 alineatele (4) și (5) CO. Acesta a arătat apoi că, potrivit unei jurisprudențe constante, dispoziția care constituie temeiul juridic al unui act trebuie să fie în vigoare la data adoptării sale și a observat că articolul 65 alineatele (4) și (5) CO ieșise din vigoare la 23 iulie 2002. Tribunalul a concluzionat astfel că Comisia nu mai era competentă să constate o încălcare a articolului 65 alineatul (1) CO și să aplice amenzi întreprinderilor răspunzătoare în temeiul articolului 65 alineatele (4) și (5) CO după ieșirea din vigoare a Tratatului CECO.
1.

Prin prezentul recurs, Yoshida Metal Industry Co. Ltd (denumită în continuare „Yoshida”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 21 mai 2015, Yoshida Metal Industry/EUIPO ( 2 ) prin care acesta a respins acțiunile sale având ca obiect anularea Deciziilor Camerei întâi de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) privind procedurile de declarare a nulității, între Pi‑Design AG, Bodum France și Bodum Logistics A/S (denumite în continuare, împreună, „Pi‑Design și alții”), pe de o parte, și Yoshida ( 3 ), pe de altă parte.
134.

Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează: „1) Respinge ca inadmisibilă acțiunea în cauza C‑377/15 P. 2) Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 29 aprilie 2015, Changshu City Standard Parts Factory și Ningbo Jinding Fastener/Consiliul (T 558/12 și T 559/12, EU:T:2015:237). 3) Anulează Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 924/2012 al Consiliului din 4 octombrie 2012 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 91/2009, în măsura în care privește Changshu City Standard Parts Factory și Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd. 4) Obligă Consiliul Uniunii Europene la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Changshu City Standard Parts Factory și Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd în cauza C‑376/15 P, precum și în fața Tribunalului. 5) Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată aferente cauzei C‑376/15 P. 6) Changshu City Standard Parts Factory și Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd suportă cheltuielile de judecată aferente cauzei C‑376/15 P.”
12.

Articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 prevede că, sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică acest regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Articolul 13 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1408/71 precizează în special că, sub rezerva articolelor 14-17, persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv, chiar dacă aceasta își are domiciliul pe teritoriul unui alt stat membru.
52.

Articolul 9 din acest regulament privește cazurile în care copilul se mută în mod legal dintr‑un stat membru. Articolul 10 din același regulament se referă la cazurile de răpire a copilului. Articolul 12 din regulamentul menționat privește prorogarea de competență care permite instanțelor unui alt stat membru decât cel în care copilul are reședința obișnuită să soluționeze cererile în materia răspunderii părintești în privința acestui copil, fie în cazul în care aceste instanțe sunt competente să se pronunțe cu privire la o cerere de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei, fie în cazul în care copilul are o legătură strânsă cu acest stat membru, în special datorită faptului că unul dintre titularii răspunderii părintești își are reședința obișnuită aici sau că copilul este resortisant al statului menționat. În ambele cazuri, competența „excepțională” a instanțelor amintite trebuie să fi fost acceptată expres sau în orice alt mod neechivoc de către soți și de către titularii răspunderii părintești ( 13 ).
36.

Astfel, „mărcile de certificare” alături de mărcile colective au fost avute în vedere în mod expres de Comisie, în plus față de mărcile „obișnuite”, de la primele reflecții referitoare la crearea unei mărci comunitare ( 4 ). Acest tip de marcă figura de altfel la articolul 86 din Propunerea de regulament (CEE) a Consiliului privind marca comunitară sub denumirea „mărci comunitare de garantare” ( 5 ). Or, legiuitorul nu a reținut acest tip de marcă în Regulamentul nr. 40/94 și nici în Regulamentul nr. 207/2009.
76.

În plus, statele membre pot limita perioada de menținere a condițiilor de muncă, sub rezerva ca această perioadă să nu fie mai mică de un an. Trebuie precizat că dreptul german prevede în mod expres o asemenea limitare temporală.
7.

Articolul 2 alineatul (4) litera (b) prevede că directiva nu se aplică următoarelor utilizări ale produselor energetice și ale electricității: – produse energetice utilizate în alte scopuri decât drept carburant sau combustibil de încălzire; – dublă utilizare a produselor energetice. Un produs energetic are dublă utilizare atunci când este folosit atât drept combustibil pentru încălzire, cât și pentru alte scopuri decât acela de carburant sau combustibil pentru încălzire. Utilizarea produselor energetice pentru reducerea chimică și în procesele electrolitice și metalurgice este considerată utilizare dublă; – electricitate utilizată în principal în procesul de reducere chimică, dar și în procese electrolitice și metalurgice; – electricitate, atunci când reprezintă mai mult de 50 % din costul unui produs. «Costul unui produs» înseamnă achizițiile totale de bunuri și servicii, plus costurile de personal plus consumul de capital fix la nivelul întreprinderii, conform definiției din articolul 11. Acest cost se calculează în medie pe unitate. «Costul electricității» înseamnă valoarea reală de cumpărare a electricității sau costul de producție al electricității dacă este produsă în întreprindere; – procese mineralogice. «Procese mineralogice» înseamnă procesele clasificate în nomenclatura NACE la codul DI 26 «fabricarea altor produse minerale nemetalice» incluse în Regulamentul (CEE) nr. 3037/90 a Consiliului din 9 octombrie 1990 privind clasificarea statistică a activităților din Comunitatea Europeană. Totuși, dispozițiile din articolul 20 se aplică acestor produse energetice.”
32.

În formularea Curții, „Gibraltarul a fost cedat Coroanei Britanice de către Regele Spaniei prin Tratatul de la Utrecht, încheiat între Regele Spaniei și Regina Marii Britanii la 13 iulie 1713, care a constituit unul dintre tratatele ce au pus capăt Războiului Succesiunii Spaniole. Ultima teză a articolului X din acest tratat prevedea că, în cazul în Coroana Britanică ar fi considerat vreodată adecvat să acorde, să vândă sau să înstrăineze prin orice altă cale proprietatea orașului Gibraltar, trebuia să se acorde Coroanei Spaniei un drept de preempțiune. În prezent, Gibraltarul este o colonie a Coroanei Britanice. El nu face parte din Regatul Unit. Puterea executivă este exercitată de un guvernator care este numit de Regină, iar pentru anumite competențe interne, de un Chief minister și de miniștri aleși la nivel local. Aceștia sunt responsabili în fața Camerei legislative (House of Assembly), a cărei alegere are loc din cinci în cinci ani. Camera legislativă are competența de a vota legi privind anumite domenii interne. Cu toate acestea, guvernatorul are competența de a refuza să promulge o lege. Parlamentul Regatului Unit și Regina în Consiliu (Queen in Council) păstrează de asemenea prerogative de a edicta legi aplicabile în Gibraltar. Gibraltar deține instanțe de judecată proprii. Cu toate acestea, hotărârile celei mai înalte instanțe a Gibraltarului pot fi atacate în fața Judicial Committee of the Privy Council. În cadrul dreptului comunitar, Gibraltarul este un teritoriu european ale cărui relații externe sunt asumate de către un stat membru în sensul [articolului 355 alineatul (3) TFUE] și căruia i se aplică dispozițiile Tratatului CE. Actul privind condițiile de aderare a Regatului Danemarcei, a Irlandei și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord și adaptările tratatelor (JO 1972, L 73, p. 14) prevede, totuși, că anumite părți ale tratatului nu se aplică Gibraltarului” ( 14 ).
19.

În conformitate cu articolul C alineatul (1), angajamentele bugetare trebuiau să se realizeze pe baza deciziilor Comisiei de aprobare a acțiunilor în cauză. În general, angajamentele pentru proiectele de mediu care urmau să fie realizate pe parcursul unei perioade de doi ani sau mai mult trebuiau să fie plătite în tranșe anuale. Angajamentele aferente primei tranșe anuale urmau să fie contractate la adoptarea deciziei de acordare a asistenței comunitare de către Comisie. Era necesar ca angajamentele aferente tranșelor anuale subsecvente să se bazeze pe planul de finanțare inițial sau revizuit pentru acțiunea în cauză și trebuiau să fie contractate, în mod normal, la începutul fiecărui exercițiu bugetar [articolul C alineatul (2) litera (a)]. Aranjamentele pentru angajamente urmau să fie specificate în deciziile Comisiei care aprobau măsurile respective [articolul C alineatul (4)].
78.

Astfel, acesta a arătat la punctele 125 și 126 din hotărârea atacată următoarele: „125 […] trebuie amintit că împlinirea termenului de prescripție prevăzut la articolul 25 din Regulamentul nr. 1/2003 nu are drept efect eliminarea existenței unei încălcări, nici împiedicarea Comisiei să constate, într‑o decizie, răspunderea pentru o astfel de încălcare [a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2005, Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia (T‑22/02 și T‑23/02, Rec., EU:T:2005:349, punctele 60-63[ ( 28 )])], ci numai excluderea urmăririlor destinate aplicării de sancțiuni față de cei care beneficiază de aceasta [a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 iunie 2012, Bolloré/Comisia (T‑372/10, Rep., EU:T:2012:325, punctul 194[ ( 29 )])]. 126 În plus, reiese dintr‑o interpretare textuală, teleologică și contextuală a articolului 25 din Regulamentul nr. 1/2003 că, la fel ca unele garanții procedurale individuale precum dreptul la apărare și necesitatea notificării de către Comisie atât a unei comunicări privind obiecțiunile, cât și a unei decizii prin care să se aplice astfel de sancțiuni persoanei juridice vizate […], beneficiul împlinirii termenului de prescripție în temeiul alineatului (1) profită și poate fi invocat de fiecare dintre persoanele juridice în mod separat atunci când acestea sunt urmărite de Comisie. Astfel, potrivit unei jurisprudențe consacrate, simplul fapt că o societate filială a unui grup de societăți, în sensul unei unități economice, beneficiază de împlinirea termenului de prescripție nu are drept consecință repunerea în discuție a răspunderii societății‑mamă și împiedicarea urmăririi față de aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea Bolloré/Comisia, punctul 125 de mai sus, EU:T:2012:325, punctele 193-196 […]).”
12.

Note (2A) to Group 10 (nota interpretativă 2A din cadrul categoriei 10) definește „organismul eligibil” ca fiind un organism fără scop lucrativ care îndeplinește anumite condiții. Conform Note (3) to Group 10 (nota interpretativă 3 din cadrul categoriei 10), organismele de drept public fără scop lucrativ [și anume autoritățile locale, ministerele și organismele și entitățile publice care figurează în lista publicată în 1993 de către Office of Public Service and Science (Oficiul serviciului public și științelor)] nu pot fi considerate „organisme eligibile” în sensul Item 3 to Group 10 of Schedule 9 of the Value Added Tax Act 1994 (punctul 3 din categoria 10 din anexa 9 la Legea privind taxa pe valoarea adăugată din 1994).
76.

În orice caz, acest argument este lipsit de temei. Astfel, articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2010/40 se limitează la a obliga statele membre să ia măsurile necesare pentru a respecta specificațiile adoptate de Comisie în conformitate cu articolul 6 din această directivă. Or, astfel cum am precizat la punctele 58-69 din prezentele concluzii, Comisia are competența de a adopta specificații de tip procedural, precum articolul 8 din Regulamentul delegat nr. 885/2013 și articolul 9 din Regulamentul delegat nr. 886/2013, inclusiv o obligație de a desemna un organism de control imparțial și independent. Prin urmare, statele membre sunt obligate, în temeiul articolului 5 alineatul (1) din Directiva 2010/40, să ia măsurile necesare pentru respectarea acestei specificații.
46.

Având în vedere principiul neutralității, nu poate fi adecvat ca un consumator să fie scutit de aplicarea TVA‑ului pentru simplul motiv că, concomitent, are loc o activitate de formare profesională a altor persoane, care este scutită de TVA. Această concluzie este valabilă și atunci când restaurantul de formare profesională și teatrul de formare profesională sunt accesibile numai unui cerc restrâns de membri ai publicului. În conformitate cu opinia Comisiei și a Regatului Unit, în cazul în care are loc o activitate economică în sensul legislației privind TVA‑ul, faptul că cercul clienților este restrâns nu prezintă relevanță pentru taxarea acestora. Luarea mesei în cadrul unor așa‑numite „cluburi de membru” reprezintă de asemenea o activitate economică supusă principiului neutralității. Aceeași concluzie este valabilă și în cazul unui restaurant care permite accesul numai clienților al căror nume are inițiala „A”. Cu toate acestea, restaurantul în discuție este în concurență cu orice alt restaurant pentru care inițiala clientului nu are nicio semnificație. Situația este identică cu cea din speță, în care pentru a putea fi luat în considerare, clientul trebuie să se fi înregistrat în prealabil.
10.

Secțiunea D din anexa I la DTAUR prezintă în detaliu metodele de referință pentru urmărirea și evaluarea rezultatelor. Punctul 3 specifică faptul că numărul minim de probe care trebuie prelevate la intervale regulate într‑un an se fixează în funcție de mărimea stației de epurare și că probele trebuie prelevate la intervale regulate într‑un an. În ceea ce privește stațiile de epurare care au o mărime caracterizată printr‑un EL cuprins între 2000 și 9999, numărul minim este de 12 probe în cursul primului an. În anii următori sunt necesare 4 probe, dacă probele prelevate în cursul primului an respectă dispozițiile DTAUR. Dacă una dintre cele 4 probe nu corespunde normelor, în anul următor trebuie prelevate alte 12 probe. În ceea ce privește stațiile de epurare care au o mărime caracterizată printr‑un EL cuprins între 10000 și 49999, numărul minim este de 12 probe.