ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Comisia arată că, în conformitate cu legislația spaniolă aplicabilă până la 31 decembrie 2006, câștigurile realizate în Spania de contribuabili nerezidenți prin cesiunea de bunuri erau impozitate cu o cotă fixă de 35%, în condițiile în care cele realizate de rezidenți erau impozitate potrivit unui barem progresiv atunci când elementele patrimoniale cesionate erau deținute de un an sau mai puțin și cu o cotă fixă de 15% atunci când aceste elemente erau deținute de mai mult de un an. Prin urmare, sarcina fiscală suportată de nerezidenți ar fi fost întotdeauna mai mare dacă își cesionau bunurile la un an sau mai mult după achiziționarea acestora. Dacă cesionau un bun deținut timp de un an sau mai puțin, nerezidenții ar fi fost de asemenea supuși unei sarcini fiscale mai împovărătoare, cu excepția cazului în care cota de impozitare medie aplicată contribuabililor rezidenți atingea sau depășea 35%, în această ipoteză veniturile fiind foarte substanțiale.
77

Pe de altă parte, în ceea ce privește argumentul Regatului Suediei potrivit căruia schimburile de apă dintre Golful Botnic, Marea Botnică și Marea Baltică propriu-zisă sunt extrem de reduse, trebuie subliniat, după cum reiese din dosarul prezentat Curții, că Marea Baltică este o mare puțin adâncă, fapt care nu favorizează schimburile de apă. În plus, din anexa 11 la memoriul în apărare al Regatului Suediei, care prezintă topografia Mării Baltice, reiese că schimburile de apă sunt limitate de obstacole naturale situate în zona de nord a arhipelagului Kvarken. Conform acestei hărți, Golful Botnic și Marea Botnică sunt legate între ele prin bancuri de aluviuni unde apa are o adâncime maximă de 25 de metri. În plus, această constatare este confirmată de anexa 12 la acest memoriu, care ilustrează profilul fundului Mării Baltice.
2

Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între HSBC Holdings plc (denumită în continuare „HSBC”) și Vidacos Nominees Ltd, pe de o parte, și Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs (autoritățile fiscale britanice), pe de altă parte, referitor la aplicarea unei taxe numite „stamp duty reserve tax” (denumită în continuare „SDRT”), în temeiul articolului 96 din Legea finanțelor din 1986 (Finance Act 1986, denumită în continuare „LF 1986”).
10

Decretul legislativ nr. 267 privind textul unic al legilor referitoare la organizarea entităților locale (testo unico delle leggi sull’ordinamento degli enti locali) din 18 august 2000 (supliment ordinar la GURI nr. 227 din ), astfel cum a fost modificat prin Decretul-lege nr. 269 referitor la dispoziții urgente pentru favorizarea dezvoltării și îmbunătățirea situației finanțelor publice (disposizioni urgenti per favorire lo sviluppo e per la correzione dell’andamento dei conti pubblici) din (supliment ordinar la GURI nr. 229 din ), transformat în lege, după modificare, prin Legea nr. 326 din (supliment ordinar la GURI nr. 274 din , denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 267/2000”), prevede la articolul 113 alineatul 5: „Serviciile sunt prestate potrivit reglementării din acest sector și cu respectarea reglementării Uniunii Europene, prestarea serviciului fiind atribuită: a) unor societăți de capital selecționate printr-o procedură de cerere de ofertă; b) unor societăți cu capital mixt, public și privat, în care asociatul privat a fost ales printr-o procedură de cerere de ofertă care garantează respectarea dispozițiilor interne și comunitare în materie de concurență potrivit liniilor directoare adoptate de autoritățile competente în acte sau în circulare specifice; c) unor societăți cu capital integral public, cu condiția ca asupra societății să se exercite de către colectivitatea sau colectivitățile publice care dețin capitalul social un control analog celui exercitat asupra propriilor servicii și societatea să desfășoare partea cea mai importantă a activității sale cu colectivitatea sau colectivitățile publice care o controlează.”
8

Articolul 7 din această directivă prevede: „(1) La îndeplinirea sarcinilor care decurg din prezenta directivă și din directivele speciale, autoritățile […] țin seama în cea mai mare măsură de obiectivele prevăzute la articolul 8, inclusiv de cele privind funcționarea pieței interne. (2) Autoritățile […] contribuie la dezvoltarea pieței interne cooperând reciproc și cu Comisia într-un mod transparent, pentru a asigura aplicarea consecventă, în toate statele membre, a dispozițiilor prezentei directive și ale directivelor speciale. În acest scop, statele membre încearcă, în special, să convină asupra tipurilor de instrumente și de soluții adecvate pe care să le aplice în cazul diferitelor situații de pe piață. (3) În afara consultării prevăzute la articolul 6, în cazurile în care o autoritate […] intenționează să ia o măsură. (a) care intră sub incidența articolului 15 sau 16 din prezenta directivă, a articolului 5 sau 8 din […] Directiva privind accesul sau a articolului 16 din […] Directiva privind serviciul universal și (b) care ar afecta comerțul între statele membre, aceasta pune proiectul de măsură, precum și motivele pe care se bazează măsura respectivă și la dispoziția Comisiei, și a autorităților […] din alte state membre, în conformitate cu articolul 5 alineatul (3), și informează Comisia și alte autorități […] cu privire la aceasta. Autoritățile […] și Comisia pot face observații autorității […] în cauză doar în termen de o lună sau în termenul prevăzut la articolul 6, în cazul în care termenul respectiv este mai lung. Termenul de o lună nu poate fi prelungit. (4) Atunci când o măsură prevăzută la alineatul (3) are ca scop: (a) să definească o piață relevantă diferită de cele prevăzute în recomandarea adoptată în conformitate cu articolul 15 alineatul (1) sau (b) să decidă dacă desemnează sau nu o întreprindere care are, individual sau împreună cu altele, o putere semnificativă pe piață, în conformitate cu articolul 16 alineatul (3), (4) sau (5), și ar putea afecta comerțul dintre statele membre, iar Comisia a indicat autorității […] că estimează că proiectul de măsură va crea o barieră în calea pieței unice sau, în cazul în care are mari îndoieli în ceea ce privește compatibilitatea măsurii cu dreptul comunitar și în special cu obiectivele prevăzute la articolul 8, adoptarea proiectului de măsură se amână cu încă două luni. Acest termen nu poate fi prelungit. În acest termen, Comisia poate, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 22 alineatul (2), să adopte o decizie prin care să ceară autorității […] în cauză să retragă proiectul de măsură. Decizia menționată anterior este însoțită de o analiză amănunțită și obiectivă cu privire la motivele pentru care Comisia consideră că proiectul de măsură nu trebuie adoptat, precum și de propuneri precise de modificare a proiectului de măsură. (5) Autoritatea […] în cauză ține seama în cea mai mare măsură de observațiile formulate de alte autorități […] și de Comisie și poate, cu excepția cazurilor prevăzute la alineatul (4), să adopte proiectul de măsură final și, după caz, comunică acest lucru Comisiei. […]”
Articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1593/91 privind modalitățile de aplicare a Regulamentului nr. 719/91 privind folosirea în Comunitate a carnetelor TIR și ATA ca documente de tranzit, coroborat cu articolul 11 alineatul (1) din Convenția vamală privind transportul internațional de mărfuri sub acoperirea carnetelor TIR trebuie interpretat în sensul că nerespectarea termenului de notificare a nedescărcării carnetului TIR în privința titularului acestui carnet nu are drept consecință faptul că autoritățile vamale competente sunt decăzute din dreptul de a recupera drepturi și taxe datorate pentru un transport internațional de mărfuri efectuat sub acoperirea carnetului menționat.

(a se vedea punctul 52 și dispozitiv 1)
Cauza C-75/08

The Queen, la cererea:

Christopher Mellor

împotriva

Secretary of State for Communities and Local Government

[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Directiva 85/337/CE — Evaluarea efectelor anumitor proiecte asupra mediului — Obligația de a pune la dispoziția publicului motivarea unei decizii de a nu evalua un proiect”

Concluziile avocatului general J. Kokott prezentate la 22 ianuarie 2009 I ‐ 3801

Hotărârea Curții (Camera a doua) din 30 aprilie 2009 I ‐ 3815

Sumarul hotărârii

Mediu – Evaluarea efectelor anumitor proiecte asupra mediului – Directiva 85/337

(Directiva 85/337 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2003/35, art. 4 și anexa II)

Articolul 4 din Directiva 85/337 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2003/35, trebuie interpretat în sensul că nu impune ca decizia prin care se concluzionează că nu este necesar ca un proiect aparținând categoriilor enumerate în anexa II la directiva menționată să fie supus unei evaluări a efectelor asupra mediului să conțină ea însăși motivele pentru care autoritatea competentă a decis că aceasta nu este necesară. Cu toate acestea, în ipoteza în care o persoană interesată solicită acest lucru, autoritatea administrativă competentă este obligată să îi comunice motivele pentru care a fost adoptată această decizie sau informațiile și documentele pertinente ca răspuns la cererea prezentată.

În ipoteza în care decizia unui stat membru de a nu supune un proiect aparținând categoriilor enumerate în anexa II la directiva menționată unei evaluări a efectelor asupra mediului conform articolelor 5-10 din directiva menționată indică motivele pe care aceasta se întemeiază, decizia menționată este suficient de motivată în cazul în care motivele pe care le conține, adăugate elementelor care au fost deja aduse la cunoștința persoanelor interesate și eventual completate cu informațiile suplimentare necesare pe care administrația națională competentă este obligată să le furnizeze la cererea acestora, sunt apte să le permită să aprecieze oportunitatea de a formula o acțiune împotriva acestei decizii.

(a se vedea punctele 61 și 66 și dispozitiv 1 și 2)
1)

Republica Italiană nu şi-a respectat, în domeniul restituirii taxei pe valoarea adăugată unei persoane impozabile care are reşedinţa în alt stat membru sau într-o ţară terţă, dar care are o unitate fixă în statul membru vizat, obligaţiile care îi revin în temeiul articolului 1 din A opta directivă 79/1072/CEE a Consiliului din 6 decembrie 1979 privind armonizarea legislaţiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – Sisteme de restituire a taxei pe valoarea adăugată persoanelor impozabile care nu sunt stabilite pe teritoriul ţării şi al articolului 1 din A treisprezecea Directivă 86/560/CEE a Consiliului din privind armonizarea legislaţiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri – Sisteme de restituire a taxei pe valoarea adăugată persoanelor impozabile care nu sunt stabilite pe teritoriul Comunităţii, prin obligarea unei persoane impozabile stabilite în alt stat membru sau într-o ţară terţă, dar care are o unitate fixă în Italia şi care, în cursul perioadei în cauză, a efectuat livrări de bunuri sau prestări de servicii în Italia, să solicite restituirea taxei pe valoarea adăugată achitate în amonte conform procedurilor prevăzute de directivele menţionate, mai degrabă decât deducerea acesteia, atunci când achiziţia pentru care se solicită restituirea taxei nu este efectuată prin intermediul acestei unităţi fixe, ci direct de către sediul principal al acestei persoane impozabile.
Articolul 2 litera (a) din Directiva 90/435 privind regimul fiscal comun care se aplică societăților-mamă și filialelor acestora din diferite state membre coroborat cu litera (f) din anexa la aceasta trebuie interpretat în sensul că o societate comercială reglementată de legislația franceză organizată sub forma unei „société par actions simplifiée” nu poate fi considerată drept o „societate dintr-un stat membru” în sensul acestei directive și pentru perioada anterioară modificării directivei menționate prin Directiva 2003/123.

Astfel, conform articolului 2 litera (a) din Directiva 90/435, termenul „societate dintr-un stat membru” desemnează orice societate care are una dintre formele de organizare prezentate în anexa la directiva menționată. Or, tehnica folosită în cuprinsul majorității literelor ce figurează în anexă, printre altele, la litera (f) din aceasta, referitoare la societățile reglementate de legislația franceză, care constă în enumerarea denumirilor formelor juridice acoperite de această directivă, fără a cuprinde o clauză care să permită aplicarea directivei menționate altor societăți constituite în conformitate cu dreptul statelor membre respective, cu excepția, în ceea ce privește dreptul francez, a entităților și a întreprinderilor publice, presupune enumerarea în mod exhaustiv a denumirilor respective.

În plus, Directiva 90/435 nu are drept obiectiv să instituie un regim comun pentru toate societățile din statele membre și nici pentru toate tipurile de participații. În ceea ce privește participațiile care nu intră sub incidența acestei directive, revine statelor membre sarcina să stabilească dacă și în ce măsură trebuie evitată dubla impunere economică a profiturilor distribuite și să introducă în acest scop, în mod unilateral sau prin intermediul convențiilor încheiate cu alte state membre, mecanisme care vizează prevenirea sau atenuarea acestei duble impuneri economice.

(a se vedea punctele 30, 32, 36, 37 și 44 și dispozitiv 1)
În cadrul unei astfel de cesiuni, împrejurarea că persoana care plătește o contraprestație, prin stabilirea unei valori negative, pentru preluarea unora dintre contractele cedate este cedentul, iar nu cesionarul, nu are vreo incidență asupra celor menționate anterior.

Pe de altă parte, o cesiune a unui portofoliu de contracte de reasigurare de viață nu constituie, prin natura sa, o operațiune financiară, în sensul articolului 13 secțiunea B litera (d) din A șasea directivă. În plus, este vorba despre o prestație unică ce nu poate fi descompusă artificial în două prestații care să constea, pe de o parte, într-o asumare de angajamente, în sensul articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 2 din A șasea directivă, și, pe de altă parte, într-o operațiune referitoare la creanțe, în sensul punctului 3 din acest articol 13 secțiunea B litera (d).

O cesiune cu titlu oneros, de către o societate stabilită într-un stat membru către o societate de asigurări stabilită într-un stat terț, a unui portofoliu de contracte de reasigurare de viață, care implică, pentru aceasta din urmă, preluarea, cu acordul asiguraților, a tuturor drepturilor și obligațiilor care rezultă din aceste contracte nu constituie nici o operațiune care intră sub incidența articolului 9 alineatul (2) litera (e) a cincea liniuță și a articolului 13 secțiunea B litera (a) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri, nici o operațiune care intră sub incidența unei combinații a punctelor 2 și 3 din articolul 13 secțiunea B litera (d) din această directivă.

Articolul 13 secțiunea B litera (c) din A șasea directivă 77/388 privind armonizarea legislațiilor statelor membre referitoare la impozitele pe cifra de afaceri trebuie interpretat în sensul că nu se aplică unei cesiuni cu titlu oneros a unui portofoliu de contracte de reasigurare de viață, din moment ce o astfel de cesiune nu poate fi considerată o livrare de bunuri în sensul articolului 5 alineatul (1) din A șasea directivă, ci trebuie să fie considerată o prestare de servicii, în sensul articolului 6 din această directivă. În plus, chiar dacă s-ar presupune că o astfel de operațiune ar putea fi considerată o livrare de bunuri în sensul celei de A șasea directive, această operațiune nu poate beneficia de scutirea prevăzută la articolul 13 secțiunea B litera (c) din această directivă, întrucât scutirea acestei operațiuni ar fi incompatibilă cu scopul urmărit de această dispoziție, care este evitarea unei duble impozitări contrare principiului neutralității fiscale inerent sistemului comun al taxei pe valoarea adăugată.

(a se vedea punctele 61 și 63 și dispozitiv 3)
Cauza C-324/08

Makro Zelfbedieningsgroothandel CV și alții

împotriva

Diesel SpA

(cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Hoge Raad der Nederlanden)

„Directiva 89/104/CEE — Dreptul mărcilor — Epuizarea drepturilor titularului mărcii — Introducere de produse pe piață în Spațiul Economic European de către un terț — Consimțământ implicit — Condiții”

Hotărârea Curții (Camera întâi) din 15 octombrie 2009 I ‐ 10021

Sumarul hotărârii

Apropierea legislațiilor – Mărci – Directiva 89/104 – Epuizarea drepturilor conferite de o marcă – Produs pus în circulație în mod direct în Spațiul Economic European de către un terț care nu are nicio legătură economică cu titularul mărcii – Consimțământ implicit al titularului – Condiții

[Directiva nr. 89/104 a Consiliului, art. 7 alin. (1)]

Articolul 7 alineatul (1) din Prima directivă 89/104 cu privire la mărci, astfel cum a fost modificată prin Acordul privind Spațiul Economic European (SEE), trebuie interpretat în sensul că un consimțământ al titularului unei mărci pentru comercializarea de produse care poartă această marcă efectuată în mod direct în cadrul SEE de un terț care nu are nicio legătură economică cu acest titular poate fi implicit, în măsura în care un astfel de consimțământ rezultă din elemente și din împrejurări anterioare, concomitente sau posterioare introducerii pe piață în această zonă care, în aprecierea instanței naționale, demonstrează deopotrivă, cu certitudine, o renunțare a titularului menționat la dreptul său exclusiv.

Pentru a asigura protecția drepturilor conferite de marcă și pentru a face posibilă comercializarea ulterioară de produse care poartă o marcă fără ca titularul acesteia să se poată opune acestei comercializări, este esențial ca titularul să poată controla prima introducere pe piață a acestor produse în cadrul SEE.

Prin urmare, împrejurarea de natură pur faptică potrivit căreia produsele care poartă marca avută în vedere au fost comercializate pentru prima oară în SEE sau în afara SEE nu are, ca atare, nicio pertinență în vederea aplicării regulii epuizării consacrate la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 89/104.

În aceste condiții, limitarea numai la cazurile în care prima comercializare a produselor în cauză a intervenit în afara SEE a posibilității de a deduce din anumite împrejurări și din anumite elemente un consimțământ implicit al titularului mărcii, în sensul Hotărârii din 20 noiembrie 2001, Zino Davidoff și Levi Strauss (C-414/99-C-416/99), nu ar fi conformă nici literei, nici finalității articolului 7 alineatul (1) menționat.

(a se vedea punctele 32-35 și dispozitivul)
Articolele 43 CE și 49 CE se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia un contribuabil rezident poate obține, pe de o parte, deducerea din baza de impozitare a cuantumului cotizațiilor la asigurarea socială plătite cu ocazia exercițiului fiscal și, pe de altă parte, reducerea impozitului pe venit pe care îl datorează în funcție de cotizațiile la asigurarea de sănătate plătite în cursul acestei perioade, numai în situația în care respectivele cotizații sunt plătite în statul membru de impozitare, astfel de avantaje fiind refuzate atunci când aceste cotizații sunt plătite într-un alt stat membru, chiar dacă aceste cotizații nu au fost deduse în acest ultim stat membru.

O asemenea reglementare instituie o diferență de tratament între contribuabilii rezidenți. Astfel, orice contribuabil care are reședința în statul membru de impozitare, dar își desfășoară activitatea economică într-un alt stat membru în care este supus la asigurarea socială obligatorie și la asigurarea de sănătate obligatorie nu poate deduce din baza de calcul a impozitului cuantumul cotizațiilor pe care le plătește sau să reducă impozitul datorat în statul membru de impozitare în funcție de respectivele cotizații și, în consecință, este defavorizat față de orice alt contribuabil care are reședința în statul menționat, dar care își limitează activitatea economică în interiorul frontierelor acestui stat plătindu-și în același timp cotizațiile obligatorii la asigurarea socială și la asigurarea de sănătate către organismul public național competent. Or, în ceea ce privește impozitarea veniturilor acestora în statul membru de impozitare, contribuabilii rezidenți nu sunt în mod obiectiv în situații diferite, de natură să explice o astfel de diferență de tratament în funcție de locul de plată al cotizațiilor, în măsura în care sunt supuși integral obligației fiscale în acest stat membru. Astfel, impozitarea veniturilor acestora în acest stat membru ar trebui să se desfășoare după aceleași principii și, pentru acest motiv, în temeiul acelorași avantaje fiscale. În aceste condiții, refuzul de a acorda contribuabilului rezident avantajele fiscale în cauză poate descuraja respectivul contribuabil să beneficieze de libertatea de stabilire și de libera prestare a serviciilor prevăzute la articolele 43 CE și 49 CE și constituie o restricție privind aceste libertăți.

(a se vedea punctele 66-71 și 74 și dispozitiv 1)
Securitatea socială a lucrătorilor migranți – Prestații familiale – Reguli comunitare împotriva cumulului – Lucrător care are dreptul la alocații familiale în statul în care are locul de muncă și reședința – Suspendarea dreptului la alocații în statul membru în care fostul soț are reședința și locul de muncă până la concurența cuantumului prevăzut de legislația primului stat

(Regulamentul nr. 1408/71 al Consiliului, art. 76)
Indicarea, în declarații de export, a codului tarifar 10 00, care desemnează exportul de mărfuri comunitare, în locul codului 31 51, pertinent pentru mărfuri care fac obiectul unei suspendări a taxelor în temeiul regimului de perfecționare activă, dă naștere, potrivit articolului 203 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2913/92 de instituire a Codului vamal comunitar și articolului 865 primul paragraf din Regulamentul nr. 2454/93 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1677/98, unei datorii vamale.

Astfel, indicarea codului tarifar care desemnează reexportarea mărfurilor care fac obiectul regimului de perfecționare activă are ca obiect asigurarea unei supravegheri efective de către autoritățile vamale, abilitându-le să identifice, numai pe baza declarației vamale, statutul mărfurilor în cauză, fără să fie necesar să se recurgă la examinări sau constatări ulterioare.

Această indicare are ca scop, în special, să permită autorităților vamale să decidă, în ultimul moment, să procedeze la controale vamale în temeiul articolului 37 alineatul (1) din Codul vamal, cu alte cuvinte, să verifice dacă mărfurile reexportate corespund efectiv mărfurilor aflate sub regimul de perfecționare activă. Prin urmare, atunci când, într-un caz determinat, indicarea codului tarifar 10 00 în declarațiile de export a conferit în mod eronat mărfurilor în cauză statutul de mărfuri comunitare și a afectat, astfel, în mod direct posibilitatea autorităților vamale de a efectua controale în temeiul articolului 37 alineatul (1) din Codul vamal, utilizarea acestor coduri trebuie să fie calificată drept „sustragere” a mărfurilor respective de sub supravegherea vamală, sustragerea dând naștere unei datorii vamale.

(a se vedea punctele 44-47 și dispozitiv 1)