Această caracteristică esențială a sistemului de protecție jurisdicțională al Uniunii se extinde la controlul legalității deciziilor care prevăd adoptarea de măsuri restrictive împotriva unor persoane fizice sau juridice în cadrul PESC. Astfel, nu rezultă nici din Tratatul UE, nici din Tratatul FUE că acțiunea în anulare formulată în fața Tribunalului, în temeiul dispozițiilor articolului 256 TFUE coroborate cu cele ale articolului 263 TFUE, constituie singura modalitate de control al legalității unor decizii care prevăd măsuri restrictive împotriva unor persoane fizice sau juridice, cu excluderea, în special, a trimiterii preliminare în aprecierea validității. În această privință, articolul 24 alineatul (1) al doilea paragraf ultima teză TUE face trimitere la articolul 275 al doilea paragraf TFUE pentru a determina nu tipul de procedură în cadrul căreia Curtea poate controla legalitatea anumitor decizii, ci tipul de decizii a căror legalitate poate fi controlată de Curte, în cadrul oricărei proceduri care are ca obiect un astfel de control al legalității. Or, dat fiind că punerea în aplicare a unei decizii care prevede măsuri restrictive împotriva unor persoane fizice sau juridice este în parte responsabilitatea statelor membre, trimiterea preliminară în aprecierea validității îndeplinește o funcție esențială pentru asigurarea protecției jurisdicționale efective, în special în cazul în care, precum în cauza principală, atât legalitatea măsurilor naționale de punere în aplicare, cât și cea a deciziei aflate la baza acestora, ea însăși adoptată în domeniul PESC, sunt repuse în discuție în cadrul unei proceduri jurisdicționale naționale. Astfel, având în vedere că statele membre trebuie să asigure conformitatea politicilor lor naționale cu pozițiile Uniunii adoptate prin decizii ale Consiliului, adoptate în temeiul articolului 29 TUE, accesul la controlul jurisdicțional al deciziilor menționate se dovedește esențial atunci când acestea prevăd adoptarea de măsuri restrictive împotriva unor persoane fizice sau juridice.

În ceea ce privește, în primul rând, principiul general al securității juridice, trebuie amintit că acest principiu fundamental al dreptului Uniunii impune în special ca o reglementare să fie clară și precisă, pentru ca justițiabilii să își poată cunoaște fără ambiguitate drepturile și obligațiile și să ia decizii în consecință (Hotărârea din 10 ianuarie 2006, IATA și ELFAA, C‑344/04 , EU:C:2006:10 , punctul 68 , precum și jurisprudența citată). În ceea ce privește, în al doilea rând, principiul preciziei legii aplicabile (nulla poena sine lege certa), citat de instanța de trimitere, este necesar să se constate că acest principiu, care intră sub incidența articolului 49 din cartă, intitulat „Principiile legalității și proporționalității infracțiunilor și pedepselor”, și care, potrivit jurisprudenței Curții, constituie o expresie specifică a principiului general al securității juridice (a se vedea Hotărârea din 3 iunie 2008, Intertanko și alții, C‑308/06 , EU:C:2008:312 , punctul 70 ), presupune în special ca legea să definească în mod clar infracțiunile și pedepsele pentru acestea. Această condiție este îndeplinită atunci când justițiabilul poate avea cunoștință, pornind de la modul de redactare a dispoziției relevante și, la nevoie, din interpretarea care va fi dată acesteia de instanțe, despre actele și omisiunile care determină angajarea răspunderii sale penale (Hotărârea din 3 mai 2007, Advocaten voor de Wereld, C‑303/05 , EU:C:2007:261 , punctul 50 ). În plus, reiese din jurisprudența Curții că principiul preciziei legii aplicabile nu poate fi interpretat în sensul că interzice clarificarea progresivă a normelor privind răspunderea penală prin interpretări jurisprudențiale, atât timp cât acestea sunt în mod rezonabil previzibile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P și C‑213/02 P , EU:C:2005:408 , punctele 217 și 218 ).

Expresia „asistență financiară”, care figurează la articolul 4 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul nr. 833/2014, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 1290/2014, trebuie interpretată în sensul că nu include procesarea unei plăți, ca atare, de către o bancă sau de către un alt organism financiar.

Interpretarea contextuală a articolului 4, alineatul 3 litera (b) din Regulamentul nr. 833/2014 urmărește să demonstreze, astfel cum a susținut în special guvernul german în observațiile sale scrise, că, prin utilizarea expresiei „asistență financiară”, legiuitorul Uniunii a avut în vedere acte comparabile cu subvențiile, cu împrumuturile și cu o asigurare de credit la export. Or, în timp ce aceste acte necesită utilizarea resurselor proprii ale instituției financiare în cauză, serviciile de plată sunt furnizate, în schimb, de instituția financiară respectivă în calitate de intermediar, prin transmiterea fondurilor plătitorului terț către un anumit destinatar, fără a implica mobilizarea fondurilor proprii ale instituției respective. În aceste condiții, articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 833/2014 nu poate fi interpretat ca impunând instituțiilor financiare o obligație de a obține, pentru procesarea fiecărei plăți în legătură cu o operațiune de vânzare, de furnizare, de transfer sau de export către Rusia de produse care figurează în anexa II la acest regulament, o autorizație suplimentară față de cea prevăzută, în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 833/2014, pentru această operațiune, atunci când aceste instituții constată că plata a cărei procesare se solicită constituie contravaloarea integrală sau parțială a unei astfel de operațiuni. Astfel, având în vedere în special că articolul 4 alineatul (3) litera (b) din regulamentul menționat nu are ca obiect să stabilească nici o înghețare a activelor, nici restricții în materie de transferuri de fonduri, trebuie să se considere că dacă legiuitorul Uniunii ar fi dorit să supună procesarea fiecărui virament bancar care are o legătură cu produse menționate în anexa II la Regulamentul nr. 833/2014 la o cerere de autorizare suplimentară față de cea necesară potrivit articolului 3 din Regulamentul nr. 833/2014 pentru o operațiune precum cea menționată la punctul anterior, acesta ar fi utilizat alți termeni decât „asistență financiară” pentru a stabili o astfel de obligație și limitele ei. În sfârșit, deși finalitatea Regulamentului nr. 833/2014 constă în special în a crește costul acțiunilor Federației Ruse în privința Ucrainei, este necesar să se constate că articolul 4 alineatul (3) litera (b) din acest regulament urmărește această finalitate în mod coerent prin stabilirea de restricții la asistența financiară pentru exportul către Rusia al produselor destinate industriei petroliere, nesupunând în același timp procesarea plăților ca atare cerinței autorizării prealabile. Interpretarea care precedă nu aduce atingere interdicției care vizează orice procesare de plăți în legătură cu o operațiune comercială care este ea însăși interzisă în temeiul articolului 3 alineatul (5) din Regulamentul nr. 833/2014.

(a se vedea punctele 179-183 și dispozitiv 3)