Examinarea întrebării preliminare nu a evidențiat niciun element de natură să afecteze validitatea punctului 6.4 din anexa III la Directiva 2006/126 privind permisele de conducere în raport cu articolul 20, cu articolul 21 alineatul (1) și cu articolul 26 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

Astfel, o diferență de tratament operată în privința unei persoane după cum aceasta are sau nu are acuitatea vizuală necesară pentru conducerea autovehiculelor nu este, în principiu, contrară interdicției privind discriminarea pe motive de handicap în sensul articolului 21 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, cu condiția ca o astfel de cerință să răspundă în mod efectiv unui obiectiv de interes general, să fie necesară și să nu constituie o sarcină excesivă. Or, prin faptul că prevede în anexa III, pentru conducătorii auto din grupa 2 în sensul acestei anexe, un prag minim de acuitate vizuală care privește ochiul mai slab, Directiva 2006/126 urmărește îmbunătățirea siguranței rutiere și răspunde, în acest mod, obiectivului de interes general al îmbunătățirii siguranței rutiere. Referitor la caracterul necesar al normelor minime menționate, pentru a garanta siguranța rutieră, este esențial ca persoanele cărora li se eliberează un permis de conducere să aibă capacitățile fizice adecvate, în special în ceea ce privește vederea, în măsura în care deficiențele fizice pot avea consecințe semnificative. În sfârșit, legiuitorul Uniunii a pus în balanță, pe de o parte, imperativele de siguranță rutieră și, pe de altă parte, dreptul persoanelor afectate de un handicap vizual la nediscriminare într‑un mod care nu poate fi considerat disproporționat în raport cu obiectivele urmărite.

În plus, deși articolul 26 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene impune ca Uniunea să respecte și să recunoască dreptul persoanelor cu handicap de a beneficia de măsuri de integrare, principiul prevăzut la acest articol nu implică, în schimb, ca legiuitorul Uniunii să fie obligat să adopte o anumită măsură particulară. Astfel, pentru ca acest articol să își producă pe deplin efectele, trebuie să se concretizeze în dispoziții ale dreptului Uniunii sau ale dreptului național. În consecință, articolul menționat nu poate, prin el însuși, să confere particularilor un drept subiectiv care să poată fi invocat ca atare.

În sfârșit, faptul că pentru conducătorii auto din grupa 1 în sensul anexei III la Directiva 2006/126 care nu respectă standardele, printre altele, de acuitate vizuală eliberarea permisului de conducere poate fi totuși avută în vedere în „condiții excepționale” atunci când conducătorul auto se supune unui examen individual privind aptitudinea sa de a conduce, în timp ce o asemenea posibilitate lipsește în cazul conducătorilor auto din grupa 2, nu constituie o diferență de tratament contrară articolului 20 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Legiuitorul Uniunii s‑a preocupat să creeze două categorii de conducători auto în funcție de gabaritul vehiculului, de numărul de pasageri transportați și de responsabilitățile care decurg, așadar, din conducerea acestor vehicule. Astfel, caracteristicile vehiculelor în cauză, precum dimensiunea, masa sau manevrabilitatea acestor vehicule, justifică existența unor condiții diferite pentru eliberarea permisului de conducere în vederea conducerii lor. În consecință, situațiile conducătorilor unor astfel de vehicule nu sunt comparabile. În condițiile în care situațiile respective nu sunt comparabile, o diferență de tratament al situațiilor în cauză nu încalcă dreptul conducătorilor auto care fac parte dintr‑o grupă sau din alta de conducători auto la „egalitatea în fața legii” prevăzută la articolul 20 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.

(a se vedea punctele 50, 51, 54, 72, 78, 80, 83, 84 și 86 și dispozitivul)