Cu toate acestea, în cadrul unei revizuiri care are loc înainte de încheierea perioadei de aprobare, revine Comisiei sarcina de a demonstra că nu mai sunt îndeplinite condițiile de aprobare. Astfel, partea care invocă o dispoziție legală – în cauză articolul 21 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1107/2009 – trebuie să demonstreze că sunt îndeplinite condițiile de aplicare a respectivei dispoziții. Trebuie să se sublinieze, în această privință, că a admite că, în cazul unor incertitudini științifice, îndoieli rezonabile cu privire la caracterul inofensiv al unei substanțe active aprobate la nivelul Uniunii pot justifica o măsură de precauție nu s‑ar putea asimila cu o răsturnare a sarcinii probei. Cu toate acestea, Comisia respectă sarcina probei în cazul în care stabilește că o concluzie la care s‑a ajuns în momentul aprobării inițiale, în sensul că sunt îndeplinite criteriile de aprobare prevăzute la articolul 4 din Regulamentul nr. 1107/2009, este infirmată de considerații ulterioare, în materie normativă sau tehnică.

În plus, în cazurile în care o instituție dispune de o largă putere de apreciere, controlul respectării garanțiilor conferite de ordinea juridică a Uniunii în cadrul procedurilor administrative prezintă o importanță fundamentală. Curtea a avut ocazia să precizeze că printre aceste garanții se numără în special obligația instituției competente de a examina cu atenție și cu imparțialitate toate elementele relevante ale cauzei și aceea de a‑și motiva decizia în mod suficient. Astfel, s‑a hotărât deja că efectuarea unei evaluări științifice a riscurilor cât mai cuprinzătoare posibil pe baza unor avize științifice întemeiate pe principiile excelenței, transparenței și independenței constituie o garanție procedurală importantă în vederea asigurării obiectivității științifice a măsurilor și a evitării adoptării unor măsuri arbitrare.

În plus, în ceea ce privește definiția nivelului cunoștințelor științifice și tehnice anterioare, nivelul anterior al cunoștințelor nu poate fi cel care precedă imediat publicarea noilor cunoștințe, ci mai degrabă cel de la data evaluării anterioare a riscurilor substanței în cauză. Astfel, pe de o parte, această evaluare anterioară constituie un prag de referință stabil, deoarece conține un rezumat al cunoștințelor disponibile la momentul respectiv. Pe de altă parte, în cazul în care noutatea cunoștințelor s‑ar raporta la nivelul cunoștințelor care precedă în mod direct publicarea lor, nu ar fi posibil să se țină seama de evoluția graduală a cunoștințelor științifice și tehnice, ale cărei etape individuale nu dau naștere în sine, în mod necesar, la preocupări, dar pot conduce la preocupări în ansamblu.

În ceea ce privește aplicarea acestui principiu în cadrul Regulamentului nr. 1107/2009 privind introducerea pe piață a produselor fitosanitare, astfel cum reiese din considerentul (8) al Regulamentului nr. 1107/2009 și din articolul 1 alineatul (4) din acesta, toate dispozițiile regulamentului respectiv se bazează pe principiul precauției, pentru a se garanta că substanțele active sau produsele de protecție a plantelor nu au un efect negativ în special asupra mediului. Rezultă că orice act adoptat în temeiul regulamentului menționat este ipso iure întemeiat pe principiul precauției. Acest temei nu este limitat la articolele 69 și 70 din Regulamentul nr. 1107/2009, referitoare la procedurile de urgență. Or, principiul precauției trebuie să se aplice pentru evaluarea criteriilor de aprobare prevăzute la articolul 4 din regulamentul menționat, la care face trimitere articolul 21 alineatul (3) din acesta.

Punctul 6.3.4 din Comunicarea Comisiei privind principiul precauției prevede examinarea avantajelor și a costurilor care rezultă din acțiune sau din inacțiune. În schimb, formatul și domeniul de aplicare ale acestei reexaminări nu sunt menționate. În special, nu reiese în niciun mod că autoritatea în cauză este obligată să lanseze o procedură de evaluare specifică și care să conducă, de exemplu, la un raport de evaluare oficial scris. În plus, reiese din text că autoritatea care aplică principiul precauției se bucură de o marjă importantă de apreciere în ceea ce privește metodele de analiză. Astfel, în cazul în care comunicarea precizează că examinarea „ar trebui” să includă o analiză economică, autoritatea în cauză trebuie, în orice caz, să includă și considerațiile neeconomice. În plus, este subliniat în mod expres că este posibil ca, în anumite împrejurări, unele considerații economice să trebuiască apreciate ca mai puțin importante decât alte interese recunoscute drept majore; sunt menționate expres, ca exemplu, interese precum mediul sau sănătatea.

Desigur, este adevărat că s‑a recunoscut, pe baza articolului 11 TFUE și a articolului 114 alineatul (3) TFUE, că, în cadrul aplicării Regulamentului nr. 1107/2009 privind introducerea pe piață a produselor fitosanitare, protecția mediului are o importanță preponderentă în raport cu considerațiile economice, astfel încât este de natură să justifice consecințele economice negative, chiar considerabile, pentru anumiți operatori, formulă reluată de altfel la punctul 6.3.4 din Comunicarea Comisiei privind principiul precauției.

Cu toate acestea, nu se poate vedea în afirmarea generală a unui astfel de principiu exercitarea anticipată a unei puteri de apreciere de către legiuitor, de natură să exonereze Comisia de obligația de a efectua o analiză a beneficiilor potențiale și a costurilor unei măsuri concrete. Astfel, o analiză de impact vizează o măsură concretă de gestionare a riscurilor; o astfel de analiză nu poate, prin urmare, să fie efectuată decât ținând seama de situația specifică într‑un caz particular, iar nu în mod general și în avans, pentru toate cazurile de aplicare a unui standard. Prin urmare, atât timp cât nu există nicio probă documentară a acestei analize, nu este suficient ca colegiul comisarilor Comisiei să aibă cunoștință despre o altă analiză de impact efectuată în vederea unei decizii anterioare. Or, absența analizei de impact constituie o încălcare a principiului precauției.

Pe de altă parte, obligația, formulată la punctul 6.3.4 din Comunicarea privind principiul precauției, de a desfășura o analiză de impact nu este în ultimă instanță altceva decât o expresie specifică a principiului proporționalității. Prin urmare, nu se poate susține în mod valabil că Comisia ar fi scutită, în cadrul aplicării Regulamentului nr. 1107/2009, de respectarea acestui principiu, cel puțin în ceea ce privește partea sa economică. Or, a afirma, într‑un domeniu în care Comisia dispune de o largă putere de apreciere, că are dreptul să ia măsuri fără a trebui să evalueze avantajele și dezavantajele acestora nu este compatibil cu principiul proporționalității. Astfel, recunoașterea unei puteri de apreciere a administrației are drept corolar necesar și indispensabil obligația să își exercite această competență și să țină seama de toate informațiile relevante în acest scop. Acest lucru este cu atât mai mult valabil în contextul aplicării principiului precauției, atunci când administrația ia măsuri care restrâng drepturile administraților, nu pe baza certitudinii științifice, ci pe baza incertitudinii: în cazul în care administratul trebuie să suporte faptul că o activitate economică îi poate fi interzisă, chiar dacă nici măcar nu este sigur că aceasta implică un risc inacceptabil, ar trebui cel puțin să se impună administrației să măsoare în totalitate, pe cât posibil, consecințele acțiunii sale față de posibilele consecințe ale lipsei de acțiune, pentru diferitele interese implicate.

(a se vedea punctele 168-170 și 173)