Astfel, caracterul real al încălcării săvârșite nu ar putea fi afectat de măsurile adoptate de întreprinderea vizată în vederea prevenirii unor încălcări repetate, adoptarea unui program de conformare neobligând Comisia să acorde o reducere a amenzii. În aceste condiții, trebuie respinsă afirmația potrivit căreia, în urma amenzilor aplicate întreprinderii respective pe o altă piață printr-o altă decizie a Comisiei, această întreprindere nu mai are nevoie să fie descurajată. Într-adevăr, nici aplicarea unei amenzi pentru alte activități anticoncurențiale nu afectează realitatea încălcării săvârșite și, în consecință, nu obligă Comisia să acorde o reducere în acest temei.

Absența unui termen maxim pentru constatarea încălcărilor repetate în Regulamentele nr. 17 și nr. 1/2003 sau în Liniile directoare adoptate de Comisie pentru calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO nu încalcă principiul securității juridice. Într-adevăr, constatarea și aprecierea caracteristicilor specifice ale unor încălcări repetate fac parte din puterea de apreciere de care dispune Comisia în ceea ce privește alegerea elementelor care trebuie luate în considerare pentru stabilirea cuantumului amenzilor. În acest cadru, Comisia nu poate fi legată de un eventual termen de prescripție pentru a face o astfel de constatare. În această privință, încălcările repetate constituie un element important pe care Comisia trebuie să îl evalueze, având în vedere că luarea în considerare de aceasta are drept scop să incite întreprinderile care au manifestat o tendință de a încălca normele de concurență să își modifice comportamentul. Prin urmare, Comisia poate ține cont, în fiecare caz, de indiciile care tind să confirme o astfel de tendință, inclusiv, de exemplu, de intervalul de timp care a trecut între încălcările în cauză.

Articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat constituie bazele juridice relevante în temeiul cărora Comisia poate aplica amenzi întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi pentru încălcarea articolelor 81 CE și 82 CE. În temeiul acestor dispoziții, la stabilirea cuantumului amenzii se iau în considerare gravitatea și durata încălcării. Gravitatea încălcării este determinată prin referire la numeroși factori, pentru care Comisia dispune de o marjă de apreciere. Luarea în considerare a circumstanțelor agravante în momentul stabilirii amenzii este în conformitate cu sarcina Comisiei de a asigura respectarea normelor de concurență. În plus, analiza gravității încălcării săvârșite trebuie să țină cont de eventuale încălcări repetate, acestea din urmă putând justifica o majorare considerabilă a cuantumului de bază al amenzii.

Cu privire la aprecierea unei declarații scrise de o persoană care a participat la reuniune drept mijloc de probă privind cuprinsul reuniunii, Regulamentul de procedură al Tribunalului nu se opune prezentării de către părți a unor astfel de declarații. Totuși, aprecierea acestora este de competența Tribunalului care, dacă faptele care îi sunt prezentate sunt cruciale pentru soluționarea litigiului, poate dispune, sub formă de măsuri de cercetare judecătorească, audierea ca martor a autorului unui astfel de document.

Calificarea anumitor comportamente ilicite drept acțiuni constitutive ale aceleiași încălcări sau a unei pluralități de încălcări afectează, în principiu, sancțiunea care poate fi impusă, din moment ce constatarea unei pluralități de încălcări poate determina aplicarea mai multor amenzi distincte, de fiecare dată în limitele stabilite la articolul 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și la articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat. Totuși, constatarea unei pluralități de încălcări poate fi în beneficiul autorilor acestora atunci când unele dintre acestea sunt prescrise.

În această privință, noțiunea de încălcare unică se poate raporta la calificarea juridică a unui comportament anticoncurențial care constă în acorduri, în practici concertate și în decizii ale asocierilor de întreprinderi. Aceasta se poate raporta și la caracterul personal al răspunderii pentru încălcările normelor de concurență. Într-adevăr, o întreprindere care a participat la o încălcare prin comportamente proprii, care intrau în sfera de aplicare a noțiunilor de acord sau de practică concertată prevăzute la articolul 81 alineatul (1) CE și care aveau drept scop să contribuie la realizarea încălcării în ansamblul său, poate fi de asemenea răspunzătoare, pentru toată perioada participării sale la încălcarea menționată, pentru comportamentele altor întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări. Acesta este cazul atunci când se stabilește că întreprinderea în cauză cunoștea comportamentele ilicite ale celorlalți participanți sau că aceasta putea în mod rezonabil să le prevadă și că era pregătită să accepte riscul ce decurge din comportamentele respective. Această concluzie își are originea într-o concepție larg răspândită în ordinile juridice ale statelor membre în ceea ce privește imputarea răspunderii pentru încălcările săvârșite de mai mulți autori în funcție de participarea acestora la încălcare în ansamblul său. În consecință, aceasta nu este contrară principiului potrivit căruia răspunderea pentru astfel de încălcări are un caracter personal, nu neglijează analiza individuală a probelor incriminatorii și nu încalcă dreptul la apărare al întreprinderilor implicate. Astfel, un caz de încălcare a articolului 81 alineatul (1) CE poate rezulta dintr-o serie de acte sau dintr-un comportament continuu care se înscriu într-un „plan de ansamblu” ca urmare a obiectului identic al acestora privind denaturarea concurenței în cadrul pieței comune. Într-un astfel de caz, Comisia are dreptul să impute răspunderea acestor acțiuni în funcție de participarea la încălcare considerată în ansamblul său, chiar dacă se stabilește că întreprinderea vizată nu a participat direct decât la unul sau la mai multe dintre elementele constitutive ale încălcării. De asemenea, faptul că diferitele întreprinderi au avut roluri diferite în urmărirea unui obiectiv comun nu înlătură identitatea de obiect anticoncurențial și, în consecință, și de încălcare, cu condiția ca fiecare întreprindere să fi contribuit la propriul său nivel la urmărirea obiectivului comun.

Noțiunea de obiectiv unic nu poate fi stabilită prin referirea generală la denaturarea concurenței pe piața vizată de încălcare, din moment ce afectarea concurenței constituie, ca obiect sau ca efect, un element consubstanțial pentru orice comportament care intră în domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE. O asemenea definiție a noțiunii de obiectiv unic ar risca să priveze noțiunea de încălcare unică și continuă de o parte din sensul ei, în măsura în care aceasta ar avea drept consecință faptul că mai multe comportamente referitoare la un sector economic interzise de articolul 81 alineatul (1) CE ar trebui calificate în mod sistematic drept elemente constitutive ale unei încălcări unice. Astfel, în vederea calificării diferitelor comportamente drept încălcare unică și continuă, trebuie verificat dacă acestea prezintă o legătură de complementaritate, în sensul că fiecare dintre acestea este destinat să facă față uneia sau mai multor consecințe ale concurenței normale și contribuie, prin intermediul unei interacțiuni, la realizarea ansamblului de efecte anticoncurențiale dorite de către autorii acestora în cadrul unui plan global care vizează un obiectiv unic, diferitele comportamente anticoncurențiale fiind, în consecință, „strâns legate”. În această privință, trebuie să se țină cont de orice împrejurare care poate să stabilească sau să repună în discuție legătura menționată, precum perioada de aplicare, conținutul (inclusiv metodele utilizate) și, în mod corelativ, obiectivul diverselor acorduri și comportamente în cauză.

În consecință, o înțelegere mondială având ca obiect împărțirea piețelor mondiale prin retragerea producătorilor nord-americani de pe piața europeană în schimbul retragerii producătorilor europeni de pe piața nord-americană, pe de o parte, și o înțelegere pusă în aplicare de producătorii europeni după încetarea definitivă a înțelegerii mondiale și având ca obiect împărțirea pieței și a clienților și stabilirea prețurilor în întreg Spațiul Economic European, pe de altă parte, trebuie să fie considerate două încălcări distincte ale articolului 81 alineatul (1) CE, iar nu o încălcare unică și continuă, având în vedere lipsa punerii în aplicare concomitente a acestora, faptul că urmăresc obiective diferite și că au fost puse în aplicare prin metode distincte și în lipsa probelor care să demonstreze intenția producătorilor europeni de a adera la acordurile mondiale în vederea realizării ulterioare a împărțirii pieței Spațiului Economic European.

(a se vedea punctele 157-161, 179-181, 199-201 și 209)