ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13.

Articolul 27 din regulamentul menționat, intitulat „Căi de atac”, prevede: „(1) Solicitantul […] are dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau a unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale. […] (3) În scopul exercitării unui apel sau a unei revizuiri a deciziei de transfer, statele membre prevăd următoarele în dreptul lor intern: (a) apelul sau revizuirea conferă persoanei în cauză dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză în așteptarea pronunțării unei hotărâri privind apelul sau revizuirea sau (b) transferul se suspendă automat, iar această suspendare expiră după o perioadă rezonabilă de timp în cursul căreia o instanță națională, în urma examinării atente și riguroase a cererii, să fi decis cu privire la efectul suspensiv al apelului sau al revizuirii sau (c) persoana în cauză are posibilitatea de a solicita, într‑un termen rezonabil, unei instanțe naționale suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea. Statele membre asigură existența unei căi de atac eficiente prin suspendarea transferului până la pronunțarea hotărârii privind prima cerere de suspendare. Orice decizie cu privire la suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer este luată într‑un termen rezonabil, permițând totodată analiza atentă și riguroasă a cererii de suspendare. O decizie de a nu suspenda punerea în aplicare a deciziei de transfer trebuie să conțină motivele pe care se întemeiază. (4) Statele membre pot prevedea faptul că autoritățile competente pot decide din oficiu să suspende punerea în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea.”
17.

Articolul 82 alineatele (1) și (5) din Regulamentul nr. 6/2002 menționează: „(1) Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, precum și a dispozițiilor [acestei convenții] aplicabile în temeiul articolului 79, procedurile care rezultă din acțiunile și cererile prevăzute la articolul 81 sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor oricărui stat membru în care are o unitate. […] (5) Procedurile ce rezultă din acțiunile și cererile prevăzute la articolul 81 literele (a) și (d) pot fi aduse, de asemenea, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere.”
7.

Legiuitorul polonez a transpus prevederile Directivei TVA în dreptul național. În plus, potrivit precizărilor instanței de trimitere, în conformitate cu articolul 66 alineatul 1 din Codul fiscal adoptat prin legea din 29 august 1997, persoana impozabilă are posibilitatea să‑și plătească obligații fiscale restante prin transferul dreptului de proprietate asupra unor bunuri către autoritățile fiscale sau printre altele către autoritățile locale, în măsura în care aceasta beneficiază de produsul respectivei impuneri. Potrivit articolului 66 alineatul 2 din Codul fiscal polonez, acest transfer și stingerea datoriei fiscale aferente se efectuează pe baza unui contract încheiat cu autoritatea locală (sau cu autoritatea fiscală etc.), în conformitate cu modalitățile prevăzute la articolul 66 alineatele 2 și 3 din Codul fiscal polonez. În temeiul articolului 66 alineatul 4 din Codul fiscal polonez, momentul stingerii datoriei fiscale este momentul transferului dreptului de proprietate asupra bunului cedat.
14.

Consiliul pune sub semnul întrebării admisibilitatea celei de a doua întrebări pentru motivul că instanţa de trimitere nu precizează, în conformitate cu articolul 94 litera (c) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiţie, de ce are îndoieli cu privire la validitatea dispozițiilor relevante din Regulamentul nr. 561/2006 sau de ce o decizie preliminară asupra validității dispozițiilor respective ar rezolva diferendul care face obiectul procedurii principale. Pe lângă acesta, reclamanta contestă relevanța celei de a treia întrebări.
29.

Astfel cum am indicat în considerațiile introductive și în conformitate cu reformularea întrebărilor preliminare pe care am propus‑o la punctul 21 din prezentele concluzii, instanța de trimitere urmărește în esență să stabilească dacă, în contextul unei livrări intracomunitare a unui vehicul nou, un stat membru este autorizat: a) să subordoneze scutirea de TVA, prevăzută la articolul 138 alineatul (2) litera (a) din Directiva TVA, condiției ca cumpărătorul să locuiască în statul membru de destinație a vehiculului respectiv (prima întrebare); b) să refuze scutirea de TVA atunci când vehicul a primit doar număr de înmatriculare în scopuri turistice, cu caracter temporar, în statul membru de destinație (a doua întrebare) și c) să solicite plata TVA‑ului vânzătorului vehiculului în circumstanțe care ar fi susceptibile să indice că cumpărătorul ar putea să fi săvârșit o fraudă cu privire la TVA, fără să se fi dovedit totuși că vânzătorul a cooperat cu cumpărătorul în vederea evitării plății TVA‑ului (a treia și a patra întrebare).
8.

Articolul 7 din Regulamentul nr. 1215/2012 are următorul cuprins: „O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru: 1. (a) în materie contractuală, în fața instanțelor de la locul de executare a obligației în cauză; (b) în sensul aplicării prezentei dispoziții și în absența vreunei convenții contrare, locul de executare a obligației în cauză este: — în cazul vânzării de mărfuri, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie livrate mărfurile; — în cazul prestării de servicii, locul dintr‑un stat membru unde, în temeiul contractului, au fost sau ar fi trebuit să fie prestate serviciile; (c) în cazul în care nu se aplică litera (b), se aplică litera (a); […]”
50.

Motivarea hotărârii din 2011 indică faptul că decizia din 2007 a fost anulată în temeiul unei încălcări a principiului egalității de tratament în ceea ce privește calculul amenzii. Pentru a calcula cuantumurile de plecare ale amenzilor, Comisia a utilizat anul 2001 drept an de referință pentru producătorii japonezi și anul 2003 drept an de referință pentru producătorii europeni. Anul 2003 a fost ultimul an complet al încălcării. Prin utilizarea anului 2001 drept an de referință pentru producătorii japonezi, Comisia intenționase să ia în considerare situația inegală pe piață a celor doi acționari ai TM T&D (Melco deținea pe piața mondială a GIS o cotă considerabil mai importantă decât Toshiba). Anul 2001 a fost ultimul an al participării directe a întreprinderilor Toshiba și Melco la încălcare înainte de constituirea TM T&D. Ținând seama de situația inegală a Toshiba și a Melco, ar fi fost imposibilă împărțirea de către Comisie a cifrei de afaceri a TM T&D aferentă anului 2003 între Toshiba și Melco, în funcție de părțile lor sociale respective deținute în societatea comună (era vorba despre o societate comună deținută în mod egal). Tribunalul a constatat că, deși obiectivul Comisiei fusese legitim, acesta ar fi putut fi realizat fără a trata în mod diferit producătorii japonezi și producătorii europeni. De exemplu, Comisia ar fi putut utiliza cifra de afaceri a TM T&D aferentă anului 2003 pentru a calcula cuantumul de plecare al TM T&D, cuantum împărțit apoi între Toshiba și Melco în funcție de procentajul vânzărilor de GIS realizate de acestea în anul 2001 ( 17 ). Prin urmare, nelegalitatea a constat în alegerea anului de referință utilizat pentru a calcula cuantumurile de plecare ale amenzilor.
42.

Totuși, articolul 46 din Directiva 2013/32, care are ca obiect procedurile privind căile de atac împotriva deciziei de respingere a unei cereri, nu prevede obligația efectuării unui interviu. Această dispoziție asigură „dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești” [alineatele (1) și (2)], care „prevede examinarea deplină și ex nunc atât a elementelor de fapt, cât și a elementelor de drept” [alineatul (3)]. În plus, impune soluționarea procedurilor menționate într‑un termen rezonabil, care să nu împiedice sau să îngreuneze în mod excesiv exercitarea lor [alineatul (4)] și faptul că acestea trebuie să aibă, în principiu, efect suspensiv [alineatul (5)], dar nu prevede în niciun caz că procedurile judiciare respective trebuie să includă un interviu personal al solicitantului.
23.

Dacă însă compararea activelor nu are nicio relevanță din perspectiva legislației privind TVA‑ul, atunci nici modalitatea de înregistrare contabilă nu ar trebui să permită tragerea unor concluzii referitoare la vreun drept privind această taxă (în speță, dreptul de deducere în amonte). În plus, luarea în considerare a înregistrării contabile individuale ar însemna de facto că persoana impozabilă decide discreționar dacă datorează sau nu datorează TVA. Acest lucru nu poate fi însă corect. Prin urmare, articolul 167 și următoarele din Directiva TVA nu au în vedere în niciun mod bilanțul patrimonial al persoanei impozabile. Nici formalitățile privind deducerea TVA‑ului achitat în amonte cuprinse în articolul 178 din Directiva TVA nu fac trimitere la dreptul contabil. Astfel, problema care trebuie rezolvată în cauză nu are nicio legătură cu modalitatea în care persoana impozabilă realizează înregistrările contabile conform dreptului național în materie contabilă care îi este aplicabil.
35.

Astfel cum admite însuși domnul Puškár, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii, adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice, beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate ( 14 ).
19.

Prin scrisoarea din 11 aprilie 2013, guvernul italian a solicitat Comisiei să adopte măsuri de urgență, în temeiul articolului 53 din Regulamentul nr. 178/2002, în vederea interzicerii cultivării porumbului modificat genetic MON 810. În susținerea cererii sale, guvernul italian a prezentat studii științifice efectuate de Consiglio per la ricerca e la sperimentazione in agricoltura (Consiliul pentru Cercetare Agricolă, denumit în continuare „CRA”) și de Istituto Superiore per la Protezione e la Ricerca Ambientale (Institutul pentru Protecția Mediului și Cercetare, denumit în continuare „ISPRA”).
41.

În plus, în cazul reluării sau a suspendării aprobării de dezvoltare, este, de regulă – precum în cazul de față – dispusă întâi oprirea funcționării respectivei instalații ( 19 ). Căci, conform articolului 1 alineatul (2) litera (c) și articolului 2 alineatul (1) din Directiva EEM, această aprobare de dezvoltare constituie premisa realizării proiectului, deci și a operării lui. În plus, această abordare corespunde principiilor precauției și acțiunii preventive. În cazul în care o evaluare a efectelor asupra mediului ar fi fost necesară, nu este clar dacă aprobarea de dezvoltare în lipsa acestei evaluări corespunde tuturor standardelor în vigoare referitoare la protecția mediului. Riscul opririi funcționării creează, în plus, o premisă importantă pentru ca, în cazul unor astfel de proiecte, inițiatorul lor să se străduiască să respecte Directiva EEM.
87.

Având în vedere cele ce precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările formulate de Augstākā tiesa (Curtea Supremă, Letonia) după cum urmează: „1) Articolul 29 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că metoda pentru determinarea valorii în vamă prevăzută la articolul menționat trebuie aplicată numai atunci când valoarea de tranzacție cu mărfurile în discuție este egală cu prețul pentru exportul mărfurilor respective pe teritoriul vamal al Uniunii. Astfel, nu prezintă relevanță dacă datoria vamală ia naștere ca urmare a faptului că mărfurile în discuție sunt sustrase de sub supravegherea vamală în cursul procedurii de tranzit extern. 2) Autoritatea vamală nu are obligația de a colecta de la producătorul mărfurilor informații care sunt necesare pentru aplicarea articolului 30 alineatul (2) litera (a) din Codul vamal. Înainte de a putea decide să nu aplice această dispoziție, autoritatea trebuie să consulte totuși toate sursele de informații și toate bazele de date disponibile care îi stau la dispoziție și să dea operatorilor economici respectivi posibilitatea de a prezenta datele necesare pentru aplicarea dispoziției menționate. 3) Din articolul 6 alineatul (3) din Codul vamal, precum și din obligația generală de motivare care incumbă autorităților administrative și din raportul de subsidiaritate dintre diferitele metode de calcul al valorii în vamă rezultă că administrația vamală are obligația să își motiveze în mod suficient decizia de a aplica o anumită metodă, și nu o metodă care trebuie utilizată cu prioritate. De asemenea, administrația vamală are obligația de a‑și motiva suficient decizia privind modul în care și pe baza căror date s‑a calculat cuantumul final al valorii în vamă. Aspectul dacă și în ce măsură lipsa unei motivări poate fi regularizată în cadrul procedurii judiciare intră sub incidența dreptului național și trebuie reglementată cu respectarea principiilor echivalenței și efectivității.”
82.

Pe de altă parte, am subliniat că, în această fază, sindicul preconizat și administratorul judiciar preconizat nu au în mod oficial nicio competență. Astfel, nu există niciun act de administrare din partea sindicului ( 40 ) și nicio procedură oficială de stabilire a pasivului ( 41 ). În plus, am subliniat că, pentru a putea autoriza cesiunea atât de rapid, administratorul judiciar trebuie să fi fost informat și în esență să nu se fi opus operațiunii, înainte de declararea falimentului, astfel încât aprobarea să poată să fie doar oficializată după faliment. Or, acest mod de a proceda poate să lipsească aproape în totalitate de conținut controlul oficial care ar trebui să fie efectuat în timpul procedurii oficiale de faliment.
67.

În prezenta cauză, contractul de muncă ocazională constituie o formă contractuală sui generis caracterizată prin derogarea de la „contractele obișnuite” (atât de la cele cu normă întreagă, cât și de la cele cu fracțiune de normă) în ceea ce privește organizarea în timp a raportului de muncă. Flexibilitatea se aplică în privința elementului temporal al raportului de muncă, care este lăsat la aprecierea angajatorilor pentru a se decide în funcție de necesitățile lor. Recurgerea la contractele de muncă ocazională implică faptul că un lucrător nu are un număr garantat de ore de muncă și, în consecință, că acesta nu are un venit fix. În timp ce acest regim este aplicabil în privința lucrătorilor din toate categoriile pentru motive obiective și în anumite condiții, regimul care se aplică în cazul lucrătorilor cu vârsta sub 25 de ani constituie, în ceea ce îl privește, o derogare de la condițiile de reglementare care justifică recurgerea la acest tip de contract sui generis.
3.

Articolul 47 primul și al doilea paragraf are următorul cuprins: „Orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite de prezentul articol. Orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege. Orice persoană are posibilitatea de a fi consiliată, apărată și reprezentată.”
80.

În plus, ținând seama de termenii hotărârii instanței, chiar capacitatea DOP Porto/Port (deși aceasta ar putea fi orice altă DOP) de a îndeplini funcțiile inerente și de a beneficia de protecția dreptului Uniunii care se pune în discuție în cauză. În cazul în care am admite – așa cum rezultă din interpretarea efectuată de Tribunal atunci când a confirmat interpretarea camerei de recurs – că această denumire geografică are un caracter foarte slab distinctiv ( 43 ), astfel încât ar fi suficient să se adauge la termenul Port un alt termen (în speță „Charlotte”) pentru a putea înregistra mărcile Uniunii care identifică alte băuturi alcoolice, considerăm că DOP Porto/Port ar suferi un prejudiciu serios. Astfel, aceasta nu s‑ar putea apăra împotriva mărcilor succesive depuse pentru băuturi alcoolice care ar utiliza elementul său caracteristic (Porto/Port), adăugând la acesta un termen oarecare dintre miile de termeni geografici sau toponimici posibili.
20.

În acest sens, este suficient să se arate că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în contextul normativ și de fapt pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență ( 7 ). Nu reiese în mod vădit că interpretarea articolului 3 din Directiva 2010/64, solicitată de instanța de trimitere, nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul cauzei principale, că problema traducerii invocată în litigiul principal este de natură ipotetică sau că Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebarea preliminară. În consecință, îndoielile invocate de guvernul german nu pot pune sub semnul întrebării admisibilitatea prezentei cereri de decizie preliminară.
77.

Cu toate acestea, în cazul în care Curtea ar considera respectiva susținere ca fiind inerentă celui de al doilea motiv de recurs, în opinia noastră, aceasta trebuie să fie respinsă. Astfel, articolul 162 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1234/2007 nu acordă niciunui organism al Uniunii Europene competența de a formula, de a reglementa și de a înceta un sistem de restituiri la export. În orice caz, decizia de a stabili la zero valoarea restituirilor la export nu conduce, ca atare, la o încetare. Stabilirea acesteia la zero reprezintă pur și simplu o modulare sau o adaptare specială a valorii restituite într‑o anumită situație. Faptul că Comisia a ales să stabilească valoarea la zero într‑o anumită perioadă nu pune în discuție faptul că aceasta are competența de a (re)stabili valoarea restituirilor la export și cu atât mai puțin nu sugerează faptul că Comisia a eliminat în mod ilegal sistemul de restituiri la export. Astfel cum arată jurisprudența, Curtea a statuat anterior că Comisia nu poate fi criticată deoarece, în loc să anunțe suspendarea unei prime pentru denaturarea zahărului pentru produsele alimentare pentru animale, alege să o fixeze la zero „în conformitate cu o metodă în vigoare în dreptul fiscal și adoptată de dreptul [Uniunii Europene]” ( 39 ).
1.

Prin intermediul recursului său, Comisia Europeană solicită Curții să anuleze hotărârea Tribunalului în cauza T‑103/14 ( 2 ). În respectiva hotărâre, Tribunalul a anulat Decizia 2014/342/UE a Comisiei din 16 octombrie 2013 privind ajutorul de stat SA.18211 (C 25/2005) (ex NN 21/2005) acordat de Republica Slovacă societății Frucona Košice a.s. ( 3 ).
6.

Articolul 44 din acest regulament, intitulat „Dispoziții generale pentru acordarea de prestații în cazul în care lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă s‑a aflat sub incidența legislației a două sau a mai multe state membre”, are următorul conținut: „(1) Drepturile la prestații ale unui lucrător salariat sau ale unui lucrător care desfășoară o activitate independentă care s‑a aflat sub incidența legislației a două sau a mai multe state membre sau drepturile urmașilor acestuia se stabilesc în conformitate cu dispozițiile prezentului capitol. […]”
16.

Instanța de trimitere nu împărtășește această opinie, dar are îndoieli cu privire la aspectul dacă Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora se opune articolului 198 punctul 10 din WIB92. De aceea, la 8 ianuarie 2016, ea a sesizat Curtea de Justiție, conform articolului 267 TFUE, cu următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 198 punctul 10 din WIB92, în versiunea aplicabilă exercițiilor financiare 2000 și 2001, încalcă sau nu încalcă articolul 4 alineatul (2) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora, în măsura în care acesta prevede că dobânzile nu sunt considerate cheltuieli profesionale până la concurența unui cuantum egal cu cel al dividendelor deductibile în temeiul articolelor 202-204, dividende pe care o societate le primește pentru acțiuni pe care, la data cesiunii lor, nu le‑a deținut pentru o perioadă neîntreruptă de cel puțin un an, fără să prezinte relevanță dacă dobânzile impuse menționate sunt sau nu sunt legate de o participare (sau de finanțarea unei participări) în urma căreia au fost primite dividendele susceptibile să beneficieze de scutire? 2) Articolul 198 punctul 10 din WIB92, în versiunea aplicabilă exercițiilor financiare 2000 și 2001, reprezintă o prevedere care urmărește prevenirea fraudei și a abuzurilor, în sensul articolului 1 alineatul (2) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora? În cazul unui răspuns afirmativ, în această situație, articolul 198 punctul 10 din WIB92 depășește sau nu depășește ceea ce este necesar prevenirii unor asemenea cazuri de fraudă și abuz, în măsura în care prevede că dobânzile nu sunt considerate cheltuieli profesionale până la concurența unui cuantum egal cu cel al dividendelor deductibile în temeiul articolelor 202-204, dividende pe care o societate le primește pentru acțiuni pe care, la data cesiunii lor, nu le‑a deținut pentru o perioadă neîntreruptă de cel puțin un an, fără să prezinte relevanță dacă dobânzile impuse menționate sunt sau nu sunt legate de o participare (sau de finanțarea unei participări) în urma căreia au fost primite dividendele susceptibile să beneficieze de scutire?”
8.

În sfârșit, este necesar să se facă trimitere la articolul 21 din Regulamentul nr. 139/2004, intitulat „Aplicarea regulamentului și jurisdicția”, care – în măsura în care prezintă relevanță – are următorul conținut ( 7 ): „(1) Prezentul regulament se aplică exclusiv concentrărilor astfel cum sunt definite la articolul 3; [Regulamentul nr. 1/2003] nu se aplică decât în legătură cu societățile în comun care nu au o dimensiune comunitară și care au ca obiect sau efect coordonarea comportamentului concurențial al unor întreprinderi care își păstrează independența. (2) Sub rezerva controlului de către Curtea de Justiție, Comisia are competență unică privind adoptarea deciziilor prevăzute de prezentul regulament. (3) Niciun stat membru nu aplică legislația sa națională privind concurența niciunei concentrări care are o dimensiune comunitară. […]”