Astfel, Curtea a considerat în special că nu exista o legătură de alocare obligatorie între taxă și ajutor în cazul în care cuantumul ajutoarelor acordate era stabilit în funcție de criterii care nu aveau legătură cu veniturile fiscale alocate și în care legislația națională prevedea că un eventual excedent al acestor venituri în raport cu aceste ajutoare trebuia reatribuit, după caz, unui fond de rezervă sau trezoreriei publice, aceleași venituri făcând, în plus, obiectul unei limite absolute, astfel încât orice excedent era de asemenea reatribuit la bugetul general al statului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 noiembrie 2016, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Comisia, C‑449/14 P , EU:C:2016:848 , punctele 70 - 72 ).

În plus, reiese din jurisprudența Curții că o astfel de legătură de alocare obligatorie poate lipsi atunci când cuantumul ajutoarelor acordate este stabilit numai în funcție de criterii obiective, fără legătură cu veniturile fiscale alocate, și supus unei limite legale absolute (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 2005, Distribution Casino France și alții, C‑266/04-C‑270/04, C‑276/04 și C‑321/04-C‑325/04 , EU:C:2005:657 , punctul 52 ).

În plus, Curtea a statuat deja că în cazul în care organismul responsabil cu acordarea ajutoarelor finanțate prin intermediul unei taxe dispune de puterea discreționară de a aloca venitul din această taxă unor alte măsuri decât cele care prezintă toate caracteristicile unui ajutor în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE, o asemenea împrejurare poate exclude existența unei legături de alocare obligatorie între taxă și ajutor. Astfel, în prezența unei astfel de puteri discreționare, venitul din taxă nu poate afecta în mod direct importanța avantajului acordat beneficiarilor acestor ajutoare. În schimb, o asemenea legătură de alocare obligatorie poate exista atunci când venitul din taxă este alocat integral și exclusiv acordării de ajutoare, chiar dacă acele ajutoare sunt de tipuri diferite (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 ianuarie 2005, Pape, C‑175/02 , EU:C:2005:11 , punctul 16 , Hotărârea din 27 octombrie 2005, Distribution Casino Franța și alții, C‑266/04-C‑270/04, C‑276/04 și C‑321/04-C‑325/04 , EU:C:2005:657 , punctul 55 , precum și Hotărârea din 22 decembrie 2008, Régie Networks, C‑333/07 , EU:C:2008:764 , punctele 102 și 104 ).

O creștere a venitului din taxele care finanțează mai multe scheme de ajutoare autorizate în raport cu previziunile notificate Comisiei Europene, precum cea în discuție în litigiul principal, constituie o modificare a unui ajutor existent, în sensul articolului 1 litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 199 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [108 TFUE] și al articolului 4 alineatul (1) prima teză din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de punere în aplicare a Regulamentului nr. 659/1999, interpretate în lumina articolului 108 alineatul (3) TFUE, în afară de cazul în care această creștere rămâne inferioară pragului de 20 % prevăzut la articolul 4 alineatul (1) a doua teză de acest din urmă regulament.

În plus, potrivit jurisprudenței constante a Curții, pentru a proceda la interpretarea unor astfel de decizii ale Comisiei, este necesar să se examineze nu numai textul în sine al acestora, ci să se ia în considerare și notificarea efectuată de statul membru în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 mai 2010, Todaro Nunziatina & C., C‑138/09 , EU:C:2010:291 , punctul 31 , și Hotărârea din 16 decembrie 2010, Kahla Thüringen Porzellan/Comisia, C‑537/08 P , EU:C:2010:769 , punctul 44 , precum și Ordonanța din 22 martie 2012, Italia/Comisia, C‑200/11 P , nepublicată, EU:C:2012:165 , punctul 27 ). Astfel, Curtea a statuat deja că domeniul de aplicare al unei decizii de aprobare a unei scheme de ajutor este, în principiu, limitat de bugetul indicat de statul membru în scrisoarea sa de notificare, chiar dacă acest buget nu a fost menționat în cuprinsul acestei decizii (a se vedea în acest sens Ordonanța din 22 martie 2012, Italia/Comisia, C‑200/11 P , nepublicată, EU:C:2012:165 , punctele 26 și 27 ).

Necesara respectare a principiului securității juridice nu se opune nici ea faptului ca o creștere a bugetului unei scheme de ajutoare în raport cu bugetul autorizat de Comisie să fie considerată, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, drept o modificare a unui ajutor existent, în sensul articolului 108 alineatul (3) TFUE.

Astfel, reiese din considerentul (4) al Regulamentului nr. 794/2004 că tocmai pentru motive de securitate juridică articolul 4 alineatul (1) a doua teză din acest regulament stabilește un prag precis sub care o creștere a bugetului unei scheme de ajutoare nu este considerată ca fiind o modificare a ajutorului existent. Stabilind acest prag la nivelul destul de ridicat de 20 %, această dispoziție prevede o marjă de siguranță care ține suficient seama de incertitudinile legate de aplicarea controlului preventiv instituit prin articolul 108 alineatul (3) TFUE în privința schemelor de ajutoare al căror buget este fluctuant, precum cele în discuție în litigiul principal.

Pe de altă parte, Curtea a statuat deja că un stat membru nu poate invoca principiul securității juridice pentru a se îndepărta de informațiile pe care le‑a furnizat Comisiei în cadrul notificării unei scheme de ajutoare și de care depinde domeniul de aplicare al deciziei Comisiei de autorizare a acestei scheme, ci trebuie, dimpotrivă, să țină cont de aceste informații și să se asigure că schema respectivă este pusă în aplicare în conformitate cu acestea (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 decembrie 2010, Kahla Thüringen Porzellan/Comisia, C‑537/08 P, EU:C:2010:769, punctul 47).

În plus, este necesar să se arate că, în speță, în documentul Comisiei intitulat „Autorizarea ajutoarelor de stat în cadrul dispozițiilor articolelor 87 și 88 din Tratatul CE – Cazuri în care Comisia nu ridică obiecții” și publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (JO 2007, C 246, p. 1), previziunile autorităților franceze privind creșterea venitului din cele trei taxe ca urmare a reformei taxei pe serviciile de televiziune au fost prezentate ca fiind „bugetul” ajutorului autorizat. Or, în sistemul de control preventiv instituit prin articolul 108 alineatul (3) TFUE, nici statul membru în cauză, nici beneficiarii unei scheme de ajutoare nu pot să se prevaleze în mod rezonabil de încrederea legitimă că o decizie de autorizare ar produce efecte juridice dincolo de descrierea măsurii, astfel cum aceasta a fost publicată în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2010, Nuova Agricast și Cofra/Comisia, C‑67/09 P, EU:C:2010:607, punctele 72-74).

(a se vedea punctele 44-47)