CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

Yves Bot

prezentate la 11 septembrie 2007 ( 1 )

Cauza C-408/04 P

Comisia Comunităților Europene

împotriva

Salzgitter AG

„Recurs — Ajutoare de stat — Aprobare din partea Comisiei în temeiul Tratatului CE — Întreprindere siderurgică — Articolul 4 litera (c) CO și articolele 67 CO și 95 CO — Tratatul CECO — Tratatul CE — Codurile privind ajutoarele acordate siderurgiei — Aplicare concomitentă — Incompatibilitatea ajutorului — Notificarea obligatorie a ajutoarelor acordate — Lipsa notificării către Comisie — Lipsa prelungită de reacție din partea Comisiei — Decizie de restituire — Principiul securității juridice — Protecția încrederii legitime — Dreptul la apărare — Obligație de motivare”

1. „Domnule președinte, Domnilor judecători, Cauza care ne reține astăzi atenția privește aplicarea dispozițiilor pe care Tratatul de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului [ ( 2 )] o consacră ajutoarelor. […] […] […], ceea ce este important […] este soluționarea problemei delimitării sistematice între, pe de o parte, interdicțiile prevăzute la articolul 4 litera (c) [CO] și, pe de altă parte, dispozițiile articolului 67 [CO]. Este vorba aici despre o problemă pe care, dumneavoastră o știți bine, domnilor, interpreții Tratatului CECO au încercat să o rezolve acum multă vreme. […] […]” ( 3 )

2. Astfel cum procedase, înaintea sa, avocatul general Lagrange în Concluziile prezentate la 5 noiembrie 1960 în cauza De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Înalta Autoritate ( 4 ), avocatul general Roemer atrage atenția Curții asupra problemei delicate a delimitării domeniului de aplicare al articolelor 4 CO și, respectiv, 67 CO.

3. Articolul 4 litera (c) CO stabilește o interdicție de principiu a ajutoarelor de stat acordate întreprinderilor siderurgice și carbonifere. În ceea ce privește articolul 67 CO, acesta urmărește să prevină denaturările concurenței pe care le-ar putea genera anumite politici ale statelor membre.

4. În prezenta cauză, Curtea este invitată din nou să se pronunțe asupra domeniului de aplicare și aplicabilității fiecăreia dintre aceste două dispoziții. În opinia noastră, deși această chestiune juridică este dezbătută de multă vreme, Curtea nu a soluționat-o niciodată în mod explicit.

5. În prezenta acțiune, problema evidențiază două dificultăți cu care s-au confruntat fondatorii Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului (denumită în continuare „CECO”) în stabilirea și în punerea în aplicare a unui regim propriu de control al ajutoarelor de stat.

6. Prima dificultate rezultă din natura fundamental dinamică a pieței comune stabilite de Tratatul CECO. Astfel, interdicția de principiu a ajutoarelor de stat, stabilită la articolul 4 litera (c) CO, a trebuit să fie adaptată nevoilor unei politici care trebuia să facă față înainte de toate problemelor structurale ale economiei industriilor carboniferă și siderurgică. În acest scop, Comisia Comunităților Europene a adoptat diverse coduri privind ajutoarele acordate siderurgiei ( 5 ).

7. A doua dificultate este legată de integrarea parțială realizată de Tratatul CECO. Prin semnarea acestuia, statele membre au abandonat competențele lor privind instituirea și funcționarea pieței siderurgice și carbonifere, însă acestea au păstrat competența politicii lor economice generale. Astfel, articolul 67 CO permitea stabilirea unei coordonări între aceste politici diferite cu scopul de a proteja piața comună împotriva oricărei denaturări a concurenței. Crearea Comunității Economice Europene (CEE) ( 6 ) la 25 martie 1957 a schimbat datele problemei. Stabilirea acestei noi comunități a ridicat problema coexistenței acestor două ordini juridice, CECO și CE, și problema coordonării sistemelor acestora de control al ajutoarelor de stat.

8. Această acțiune ridică de asemenea o altă problemă, de principiu, întrucât aceasta depășește diferențele dintre regimurile CECO și CE de control al ajutoarelor de stat. Problema este legată de respectarea principiului securității juridice și al protecției încrederii legitime atunci când Comisia dispune ca autoritățile naționale să recupereze ajutoarele care au fost acordate ilegal unei întreprinderi.

9. În prezenta cauză, autoritățile germane au adoptat, la 5 august 1971, o lege care are ca obiect contribuția la dezvoltarea zonei aflate de-a lungul frontierei cu fosta Republica Democrată Germană și cu fosta Republică Cehoslovacă (denumită în continuare „Zonenrandgebiet”) ( 7 ). Această lege prevede facilitățile fiscale în favoarea investițiilor efectuate de întreprinderi în regiunile situate în această zonă. Respectiva lege, precum și modificările sale ulterioare au fost aprobate de Comisie în temeiul articolelor 87 CE și 88 CE.

10. Întreprinderea siderurgică Salzgitter AG – Stahl und Technologie ( 8 ) a beneficiat de amortizări derogatorii și de rezerve scutite de impozit în temeiul ZRFG ( 9 ). Prin Decizia 2000/797/CECO ( 10 ), Comisia a declarat că ajutoarele în litigiu constituiau ajutoare de stat incompatibile cu piața comună a cărbunelui și a oțelului (articolul 1) și a dispus ca Republica Federală Germania să recupereze ajutoarele acordate ilegal întreprinderii Salzgitter (articolele 2 și 3).

11. Această decizie a făcut obiectul unei acțiuni în anulare introdusă de Salzgitter în fața Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene. În Hotărârea pronunțată la 1 iulie 2004, Salzgitter/Comisia ( 11 ), Tribunalul a anulat în parte decizia în litigiu, considerând că Comisia nu putea solicita restituirea ajutoarelor acordate întreprinderii beneficiare fără a încălca principiul securității juridice.

12. Această hotărâre face în prezent obiectul a două recursuri.

13. Recursul principal este introdus de Comisie și urmărește anularea hotărârii atacate, în măsura în care acesta a anulat dispozițiile deciziei în litigiu privind rambursarea ajutoarelor în cauză. Acesta ridică trei probleme.

14. Prima problemă se referă la claritatea cadrului juridic aplicabil și în special la obligația de notificare a acestor ajutoare.

15. A doua problemă privește comportamentul adoptat de Comisie în cadrul sarcinii de control al ajutoarelor de stat. Se ridică problema dacă, în exercitarea responsabilităților sale administrative, această instituție nu și-a îndeplinit obligația de diligență care îi revine prin faptul că nu a constatat, cu ocazia examinării documentelor comunicate de întreprinderea beneficiară, lipsa notificării ajutoarelor în cauză și prin faptul că nu a luat nicio măsură cu privire la acest aspect.

16. A treia problemă privește respectarea principiului securității juridice și al protecției încrederii legitime în cazul în care Comisia dispune recuperarea ajutoarelor acordate ilegal. Se ridică problema dacă, în circumstanțele particulare ale prezentei cauze subliniate de Tribunal, Comisia putea solicita în mod legitim restituirea ajutoarelor în cauză fără a încălca principiul securității juridice. Curtea trebuie să se pronunțe în special asupra problemei dacă actele sau comportamentul Comisiei au putut conferi întreprinderii care beneficiază de ajutor o încredere legitimă de natură să împiedice Comisia să impună Republicii Federale Germania dispunerea restituirii ajutoarelor și întreprinderii Salzgitter, rambursarea acestora.

17. Recursul incident este introdus de Salzgitter și are ca obiect anularea hotărârii atacate, în măsura în care acesta a respins motivele sale de anulare privind calificarea ajutoarelor în cauză și compatibilitatea acestora cu piața comună. Republica Federală Germania intervine în susținerea acestui recurs.

18. În cadrul respectivului recurs, Salzgitter contestă analiza Tribunalului cu privire la domeniul de aplicare și la aplicabilitatea articolelor 4 CO și 67 CO. Curții i se cere să stabilească în special dacă articolul 4 litera (c) CO este aplicabil unui ajutor acordat unei întreprinderi siderurgice atunci când acesta se încadrează într-o schemă generală de ajutoare care a fost aprobată anterior de Comisie în temeiul Tratatului CE sau dacă punerea în aplicare a acestei măsuri intră în domeniul de aplicare al articolului 67 CO.

19. În prezentele concluzii, vom propune, în primul rând, respingerea recursului incident al Salzgitter. Vom explica de ce Tribunalul nu a comis, în opinia noastră, nicio eroare de drept prin faptul că a considerat, pe de o parte, că Comisia se putea baza în mod legitim pe articolul 4 litera (c) CO pentru a declara ajutoarele în cauză incompatibile cu piața comună a cărbunelui și a oțelului și, pe de altă parte, că aceasta își îndeplinise în întregime obligația de motivare în cadrul deciziei în litigiu.

20. În al doilea rând, vom propune Curții să admită recursul principal introdus de Comisie. Astfel, prin argumentele următoare, vom arăta că Tribunalul a comis o eroare de drept prin faptul că a hotărât că obligația de notificare a ajutoarelor în cauză nu reieșea clar din cadrul juridic aplicabil. Vom explica de ce considerăm că această obligație era clară și necondiționată și de ce decizia în litigiu, în măsura în care dispunea recuperarea ajutoarelor în cauză, nu încălca nici principiul securității juridice, nici principiul protecției încrederii legitime a întreprinderii beneficiare.

21. Având în vedere aceste elemente, vom prezenta Curții consecințele care trebuie deduse din această eroare de drept în prezenta cauză.

I — Cadrul juridic

22. Tratatul CECO interzice, în principiu, acordarea ajutoarelor de stat întreprinderilor siderurgice. Acesta prevede, la articolul 4 litera (c), că sunt incompatibile cu piața comună a cărbunelui și a oțelului și, în consecință, interzise în condițiile prevăzute de tratatul menționat „subvențiile sau ajutoarele acordate de state sau redevențele speciale impuse de acestea, sub orice formă”.

23. Articolul 67 CO are următorul cuprins: „(1) Orice acțiune a unui stat membru care este de natură să producă urmări semnificative asupra condițiilor de concurență în industriile cărbunelui și oțelului trebuie comunicată [Comisiei] de către guvernul interesat. (2) Dacă o astfel de acțiune este de natură să creeze, prin creșterea semnificativă, altfel decât printr-o modificare a randamentelor, a diferențelor costurilor de producție, dezechilibre grave, [Comisia], după consultarea Comitetului Consultativ și a Consiliului, poate lua următoarele măsuri: — dacă acțiunea acestui stat membru presupune efecte prejudiciabile pentru întreprinderile din domeniul cărbunelui sau al oțelului aflate pe teritoriul său, [Comisia] poate autoriza acest stat membru să le acorde un ajutor ale cărui valoare, condiții și durată sunt stabilite în acord cu aceasta. […] — dacă acțiunea acestui stat membru presupune efecte prejudiciabile pentru întreprinderile din domeniul cărbunelui sau al oțelului aflate pe teritoriul altor state, [Comisia] îi adresează o recomandare în vederea remedierii acestora prin măsurile pe care statul membru le va considera cele mai compatibile cu propriul său echilibru economic. (3) Dacă acțiunea acestui stat reduce diferențele de costuri de producție prin acordarea unui avantaj special sau prin impunerea unor redevențe speciale întreprinderilor din domeniul cărbunelui sau al oțelului aflate pe teritoriul său în comparație cu celelalte industrii ale aceleiași țări, [Comisia] este abilitată, după consultarea Comitetului Consultativ și a Consiliului, să adreseze acestui stat recomandările necesare.”

24. Potrivit articolului 95 primul paragraf CO, Comisia poate adopta, în urma avizului conform al Consiliului, hotărând în unanimitate, și după consultarea Comitetului Consultativ, o decizie sau o recomandare „în toate cazurile neprevăzute în […] tratat, în care [această] decizie sau [această] recomandare […] pare necesară pentru a realiza, în funcționarea pieței comune a cărbunelui și a oțelului, conform dispozițiilor articolului 5, unul dintre obiectivele Comunității, astfel cum sunt definite la articolele 2, 3 și 4”. În temeiul articolului 95 al doilea paragraf CO, respectiva decizie sau respectiva recomandare, adoptată în aceeași formă, poate stabili sancțiunile aplicabile.

25. În plus, articolul 95 al treilea paragraf CO prevede că, „în cazul în care dificultăți neprevăzute, survenite în procesul de aplicare a […] tratatului, sau o schimbare profundă a condițiilor economice sau tehnice care afectează direct piața comună a cărbunelui și a oțelului fac necesară o adaptare a normelor privind exercitarea de către [Comisie] a competențelor care îi sunt atribuite, pot fi aduse modificări corespunzătoare tratatului, fără ca acestea să poată aduce atingere dispozițiilor articolelor 2, 3 și 4 sau raportului prerogativelor atribuite [Comisiei] și, respectiv, celorlalte instituții ale Comunității”. În temeiul articolului 95 al patrulea paragraf CO, aceste modificări fac obiectul propunerilor stabilite de comun acord de Comisie și de Consiliu și sunt supuse avizului Curții.

26. În temeiul articolului 95 primul și al doilea paragraf CO, Comisia a adoptat o serie de șase decizii, cu aplicabilitate generală, cunoscute sub denumirea „coduri privind ajutoarele acordate siderurgiei”.

27. Aceste coduri aveau ca obiectiv să răspundă crizei pe care o traversa sectorul siderurgiei comunitare prin autorizarea acordării unor ajutoare de stat întreprinderilor siderurgice în cazuri enumerate limitativ, derogând astfel de la interdicția strictă și absolută prevăzută la articolul 4 litera (c) CO. Codurile respective au făcut deja obiectul unor adaptări succesive, în funcție de dificultățile conjuncturale ale pieței.

28. Aceste coduri stabilesc condițiile în care un stat membru poate acorda siderurgiei ajutoare compatibile cu buna funcționare a pieței comune. Acestea definesc noțiunea de ajutoare acordate industriei siderurgice, stabilesc condițiile de acordare și prevăd norme procedurale în ceea ce privește notificarea acestor ajutoare Comisiei. Ajutoarele care nu intră în domeniul de aplicare al unuia dintre aceste coduri rămân supuse interdicției de principiu prevăzute la articolul 4 litera (c) CO.

29. Primul cod privind ajutoarele acordate siderurgiei a fost instituit prin Decizia nr. 257/80/CECO a Comisiei ( 12 ). Acesta era aplicabil până la 31 decembrie 1981. Conform celui de al patrulea considerent al acestui prim cod, obiectivul său era punerea în aplicare a unei scheme care să autorizeze acordarea de ajutoare specifice siderurgiei în cazuri definite limitativ, aplicarea schemelor de ajutoare generale și regionale siderurgiei rămânând totuși supusă controlului Comisiei în temeiul articolului 67 CO, precum și al articolelor 87 CE și 88 CE ( 13 ).

30. Primul cod a fost înlocuit de al doilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei, instituit prin Decizia nr. 2320/81/CECO a Comisiei ( 14 ), aplicabil până la 31 decembrie 1985. Al doilea cod stabilește reguli mai stricte care prevăd eliminarea progresivă a ajutoarelor. Acesta pune în aplicare un sistem comunitar global care garantează un tratament uniform al „tuturor ajutoarelor acordate siderurgiei finanțate de un stat membru sau prin intermediul unor resurse de stat, sub orice formă, indiferent dacă acestea sunt sau nu sunt specifice” ( 15 ). [traducere neoficială]

31. La 1 ianuarie 1986 a intrat în vigoare al treilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei ( 16 ). Comisia impută Republicii Federale Germania că, începând cu această dată, a acordat ajutoarele în cauză.

32. În temeiul articolului 1 alineatul (1) din acest al treilea cod, „toate ajutoarele acordate siderurgiei, finanțate de un stat membru, precum și de colectivitățile teritoriale sau prin intermediul resurselor de stat, sub orice formă și indiferent dacă sunt sau nu sunt specifice, nu pot fi considerate ajutoare comunitare și, prin urmare, compatibile cu buna funcționare a pieței comune, decât dacă acestea respectă dispozițiile articolelor 2-5[ ( 17 )]”. [traducere neoficială]

33. Articolul 6 alineatul (1) din codul respectiv are următorul cuprins: „Comisia este informată în timp util pentru a-și prezenta observațiile cu privire la proiectele care au ca obiect instituirea sau modificarea ajutoarelor prevăzute la articolele 2-5. Aceasta este informată, în aceleași condiții, referitor la proiectele având ca obiect aplicarea în sectorul siderurgic a schemelor de ajutoare cu privire la care Comisia s-a pronunțat deja în temeiul dispozițiilor Tratatului CEE. […]”

34. Conform articolului 6 alineatul (2) din al treilea cod, Comisia este informată de asemenea cu privire la orice proiect de intervenții financiare (precum participațiile, infuziile de capital sau măsurile similare) ale statelor membre, ale colectivităților teritoriale sau ale organismelor care utilizează în acest scop resurse ale statului în beneficiul întreprinderilor siderurgice. Comisia stabilește dacă aceste intervenții conțin elemente de ajutor și apreciază, dacă este cazul, compatibilitatea acestora cu articolele 2-5 ale celui de al treilea cod.

35. La expirarea celui de al treilea cod menționat, la 31 decembrie 1988, au intrat în vigoare al patrulea și al cincilea cod privind ajutoarele acordate siderurgiei ( 18 ).

36. Asemenea celui de al treilea cod, aceste coduri sunt aplicabile tuturor tipurilor de ajutoare acordate siderurgiei, finanțate de un stat membru, indiferent dacă sunt sau nu sunt specifice. Aceste coduri prevăd norme procedurale identice în ceea ce privește notificarea măsurilor financiare pe care statele membre intenționează să le adopte în favoarea întreprinderilor din sectorul siderurgic.

37. Codul privind ajutoarele acordate siderurgiei aplicabil în momentul în care Comisia a demarat procedura este cel de al șaselea și ultimul din serie. Acesta a fost instituit prin Decizia nr. 2496/96/CECO a Comisiei ( 19 ). Codul respectiv a fost aplicabil de la 1 ianuarie 1997 până la 22 iulie 2002.

38. Articolul 1 din acest al șaselea cod, intitulat „Principii”, prevede: „(1) Ajutoarele acordate siderurgiei finanțate de un stat membru, de colectivitățile teritoriale sau prin intermediul resurselor statului, sub orice formă și indiferent dacă acestea sunt sau nu sunt specifice, pot fi considerate ajutoare comunitare și, prin urmare, compatibile cu buna funcționare a pieței comune doar în cazul în care respectă dispozițiile articolelor 2-5[ ( 20 )]. […] (3) Ajutoarele avute în vedere de prezenta decizie nu pot fi acordate decât după finalizarea procedurilor prevăzute la articolul 6 și nu pot determina nicio plată după data de 22 iulie 2002”. [traducere neoficială]

39. Articolul 6 din codul respectiv, denumit „Procedura”, prevede că orice proiect având ca obiect instituirea ajutoarelor menționate la articolele 2-5 ale aceluiași cod și orice proiect de transfer de resurse publice în beneficiul întreprinderilor siderurgice trebuie să fie notificate Comisiei, care evaluează compatibilitatea acestora cu piața comună. În temeiul articolului 6 alineatul (4) primul paragraf din al șaselea cod, măsurile proiectate nu pot fi puse în aplicare decât cu aprobarea Comisiei și conform condițiilor stabilite de aceasta.

40. Articolul 6 alineatul (5) din al șaselea cod prevede că, în cazul în care, după o examinare preliminară, consideră că o intervenție financiară poate constitui un ajutor de stat sau în cazul în care are îndoieli cu privire la compatibilitatea acestui ajutor cu dispozițiile codului respectiv, Comisia informează statul membru în cauză cu privire la aceasta și invită părțile interesate și celelalte state membre să îi prezinte observațiile lor. Dacă, după ce a primit aceste observații și după ce a dat statului membru ocazia de a răspunde la acestea, Comisia constată că măsura în cauză constituie un ajutor incompatibil cu normele respectivului cod, aceasta adoptă o decizie în termen de maximum trei luni de la primirea informațiilor necesare pentru a-i permite evaluarea ajutorului în cauză. În cazul în care un stat membru nu se conformează deciziei respective, se aplică dispozițiile articolului 88 CE.

41. După expirarea Tratatului CECO, la 23 iulie 2002, evaluarea ajutoarelor acordate întreprinderilor siderurgice, precum și întreprinderilor carbonifere intră sub incidența normelor Tratatului CE.

II — Situația de fapt

42. Salzgitter este o întreprindere siderurgică ce intră în domeniul de aplicare al Tratatului CECO ( 21 ).

A — Măsurile fiscale stabilite prin ZRFG

43. În Germania, ZRFG a fost adoptată la 5 august 1971.

44. Această lege, la fel ca modificările sale ulterioare, a fost aprobată de Comisie după verificarea dispozițiilor sale în lumina articolelor 87 CE și 88 CE ( 22 ). Legea respectivă se aplica tuturor sectoarelor economiei. Prin urmare, era vorba despre o schemă generală de ajutoare nespecifice sectorului cărbunelui și al oțelului. ZRFG a expirat în 1995.

45. Articolul 3 din această lege prevedea facilități fiscale sub forma unor amortizări derogatorii și a unor rezerve scutite de impozit pentru investițiile efectuate în orice sediu al unei întreprinderi situat în Zonenrandgebiet. Amortizările derogatorii permiteau întreprinderilor beneficiare să înregistreze în bilanțul acestora amortizări, aferente investițiilor subvenționabile, mai mari în raport cu dreptul comun, în primul an sau în primii ani după realizarea investițiilor respective ale întreprinderilor. Acest lucru genera pentru aceste întreprinderi o bază de impozitare redusă și, prin urmare, mai multe lichidități pentru primul an sau pentru primii ani după realizarea investițiilor, acordându-le un avantaj de trezorerie. Un avantaj similar era obținut de asemenea de întreprinderi prin intermediul rezervelor scutite de impozit. Amortizările derogatorii și rezervele scutite de impozit nu erau totuși cumulabile.

46. Articolul 3 din ZRFG se aplica fără distincție tuturor sectoarelor de activitate, tuturor tipurilor de investiții, indiferent dacă erau mobiliare sau imobiliare, și tuturor întreprinderilor, fără a face distincție în funcție de mărime, de activitate sau de sediu. Cu toate acestea, o condiție obligatorie pentru a beneficia de măsurile prevăzute la acest articol era ca sediile în care au fost efectuate investițiile să fie situate în Zonenrandgebiet.

B — Deschiderea procedurii de examinare prevăzute la articolul 6 alineatul (5) din al șaselea cod și adoptarea deciziei în litigiu

47. După ce a descoperit în rezultatele financiare anuale ale Preussag Stahl AG, una dintre societățile actualului grup Salzgitter, că, în perioada 1986-1995, îi fuseseră acordate mai multe ajutoare în temeiul articolului 3 din ZRFG, Comisia, prin scrisoarea din 3 martie 1999, a informat Republica Federală Germania cu privire la decizia sa de a deschide procedura prevăzută la articolul 6 alineatul (5) din al șaselea cod privind subvențiile prevăzute și acordate întreprinderii Salzgitter de acest stat membru ( 23 ).

48. La 28 iunie 2000, Comisia a adoptat decizia în litigiu în temeiul articolului 4 litera (c) CO și al celui de al șaselea cod.

49. La articolul 1 din această decizie, Comisia a constatat că ajutoarele acordate întreprinderii Salzgitter în temeiul articolului 3 din ZRFG, sub forma unor amortizări derogatorii și a unor rezerve scutite de impozit, pentru o bază subvenționabilă de 484 de milioane DEM și, respectiv, de 367 de milioane DEM, constituie ajutoare de stat incompatibile cu piața comună.

50. Conform articolelor 2 și 3 din decizia menționată, Comisia a dispus ca Republica Federală Germania să recupereze respectivele ajutoare de la Salzgitter.

III — Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată

51. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 21 septembrie 2000, Salzgitter a introdus o acțiune în anulare împotriva deciziei în litigiu. Prin Ordonanța din 29 martie 2001 a președintelui Camerei a patra extinse a Tribunalului ( 24 ), a fost admisă intervenția Republicii Federale Germania în susținerea concluziilor întreprinderii Salzgitter.

52. În susținerea acțiunii sale, întreprinderea beneficiară invoca opt motive de anulare. Tribunalul a examinat primul, al doilea și al treilea motiv, după care a anulat în parte decizia în litigiu.

53. Prin intermediul primului motiv, Salzgitter imputa Comisiei că a calificat în mod eronat amortizările derogatorii și rezervele scutite de impozit prevăzute la articolul 3 din ZRFG ca ajutoare de stat. Tribunalul a respins acest motiv, considerând că ajutoarele în cauză constituiau efectiv ajutoare de stat, conform articolului 4 litera (c) CO.

54. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Salzgitter imputa Comisiei că a comis o greșeală în interpretarea articolului 4 litera (c) CO și a articolului 67 CO și în special în aprecierea domeniului de aplicare al acestora. Tribunalul a respins acest motiv, pentru motivarea prezentată la punctele 103-118 din hotărârea atacată. După ce a subliniat, în temeiul jurisprudenței Curții, domeniul de aplicare al fiecăreia dintre aceste dispoziții, Tribunalul a amintit că articolul 4 litera (c) CO și articolul 67 CO vizează două domenii diferite, acest din urmă articol neaparținând domeniului ajutoarelor de stat.

55. La punctele 112-115 din hotărârea atacată, Tribunalul a subliniat ulterior că incertitudinile legate de evoluțiile practicii decizionale a Comisiei nu modifică această stare de fapt. Tribunalul precizează în special la punctul 115 din hotărârea atacată că, deși, începând cu al doilea cod, codurile vizează toate ajutoarele acordate siderurgiei, indiferent dacă acestea sunt sau nu sunt specifice sectorului cărbunelui și al oțelului, această precizare are ca obiect numai să restituie articolului 4 litera (c) CO domeniul său de aplicare inițial, întrucât acesta nu stabilește nicio distincție între tipurile de ajutoare pe care le interzice.

56. La punctul 117 din hotărârea atacată, Tribunalul s-a pronunțat în sensul că, în decizia în litigiu, Comisia considerase în mod corect că numai articolul 4 litera (c) CO era aplicabil, iar nu și articolul 67 CO și, la punctul 118 din hotărârea atacată, acesta a respins al doilea motiv.

57. Prin intermediul celui de al treilea motiv, Salzgitter imputa Comisiei că nu a examinat din oficiu, în sensul articolului 95 CO, dacă ajutoarele în cauză puteau fi declarate compatibile cu piața comună. Tribunalul a respins acest motiv considerând, la punctele 136-147 din hotărârea atacată, că, în cadrul examinării aplicabilității articolului 95 CO, Comisia nu săvârșise nicio eroare vădită de apreciere.

58. Prin intermediul celui de al patrulea și al celui de al cincilea motiv, Salzgitter imputa Comisiei că a săvârșit erori de apreciere cu privire la calificarea anumitor proiecte de investiții. În cadrul celui de al șaselea motiv, aceasta susținea că și în definirea ratei de actualizare determinante Comisia săvârșise o eroare de apreciere. Tribunalul nu a examinat aceste motive.

59. Pin intermediul celui de al șaptelea motiv, Salzgitter considera că, prin faptul că a dispus ca Republica Federală Germania să recupereze ajutoarele declarate incompatibile cu piața comună, Comisia încălcase principiul securității juridice. Tribunalul a considerat, mai întâi, la punctul 161 din hotărârea atacată, că lipsa unui termen de prescripție sau lipsa unei notificări prealabile a ajutoarelor în cauză nu excludea o încălcare, de către Comisie, a principiului securității juridice. Acesta a subliniat de asemenea, la punctul 163 din această hotărâre, că Salzgitter nu putea fi considerată responsabilă de lipsa notificării acestor ajutoare, în măsura în care întreprinderea beneficiară nu este interlocutorul instituțional al Comisiei în domeniul ajutoarelor de stat. În continuare, la punctele 165 și 166 din respectiva hotărâre, Tribunalul a amintit că, deși Curtea a admis efectiv că beneficiarul unui ajutor nu se poate prevala de o încredere legitimă în legalitatea ajutorului atunci când acesta a fost acordat cu încălcarea normelor de procedură, Salzgitter nu ar invoca, în speță, o încredere legitimă în legalitatea ajutorului, ci o încălcare a principiului securității juridice, care nu ar putea fi limitată la condițiile impuse pentru a conferi o încredere legitimă beneficiarului ajutoarelor.

60. După ce a amintit, la punctele 168-173 din hotărârea atacată, evoluția liniei de conduită adoptate de Comisie în cadrul primelor trei coduri privind ajutoarele acordate siderurgiei, Tribunalul a statuat, la punctul 174 din această hotărâre: „[…] situația care a decurs din adoptarea celui de al doilea și a celui de al treilea cod […] s-a caracterizat prin următoarele elemente de incertitudine și de lipsă de claritate, imputabile Comisiei: — caracterul implicit al revocării parțiale – și, prin urmare, de natură insuficient de clară – al deciziei de a nu ridica obiecții conținute în Decizia Comisiei din [4 august 1971, denumită în continuare «Decizia Comisiei din 1971»]; — o ambiguitate cu privire la efectele revocării parțiale implicite a deciziei de a nu ridica obiecții menționate anterior în ceea ce privește problema dacă aplicarea ulterioară a articolului 3 din ZRFG trebuia să fie notificată [drept «proiect», în sensul articolului 6 din al treilea cod […]”

61. În continuare, Tribunalul a subliniat, la punctele 176-179 din hotărârea atacată, obligațiile speciale pe care Comisia le impusese întreprinderilor siderurgice cu scopul de a face față crizei din domeniu. Acestea trebuiau să comunice serviciilor Comisiei informații privind producția lor de oțel și investițiile lor în cadrul regimurilor de supraveghere puse în aplicare de Comisie. În această privință, Tribunalul a apreciat că există o legătură juridică între aceste regimuri diferite și a arătat că Comisia era în mod necesar în măsură să verifice, în momentul examinării documentelor transmise de întreprinderi, dacă menținerea sau dezvoltarea capacităților de producție nu rezulta din ajutoare de stat neautorizate. În aceste condiții și având în vedere informațiile transmise de Salzgitter după anul 1988, Tribunalul a considerat că Comisia ar fi trebuit să observe și să constate lipsa unei notificări a ajutoarelor în cauză și să declanșeze o acțiune în acest sens. Acesta a amintit de asemenea că, în 1988, Comisia reexaminase schema de ajutoare prevăzută de ZRFG și adoptase o decizie de a nu ridica obiecții în cursul lunii decembrie 1988 în temeiul Tratatului CE.

62. La punctul 180 din hotărârea atacată, Tribunalul a dedus, prin urmare, următoarele: „Situația incertă și lipsită de claritate descrisă la punctul 174 […], cumulată cu lipsa prelungită de reacție din partea Comisiei, în pofida faptului că avea cunoștință despre ajutoarele de care beneficiase [Salzgitter], a creat astfel, cu încălcarea obligației de diligență ce revine acestei instituții, o situație cu caracter echivoc pe care Comisia era obligată să o clarifice înainte de a putea întreprinde orice acțiune în scopul de a dispune restituirea ajutoarelor deja acordate (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 9 iulie 1970, Comisia/Franța, 26/69, Rec., p. 565, punctele 28-32)”.

63. La punctul 181 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că o astfel de clarificare nu fusese efectuată de Comisie și, la punctul 182 din aceeași hotărâre, Tribunalul a concluzionat că aceasta nu putea solicita restituirea ajutoarelor acordate întreprinderii Salzgitter în perioada 1986-1995 fără a încălca principiul securității juridice.

64. În consecință, la punctul 183 din respectiva hotărâre, Tribunalul a admis al șaptelea motiv și a anulat articolele 2 și 3 din decizia în litigiu, în măsura în care acestea obligau Republica Federală Germania să recupereze ajutoarele acordate în mod ilegal întreprinderii Salzgitter.

65. În aceste condiții, Tribunalul a considerat, la punctul 184 din hotărârea atacată, că nu era necesar să se pronunțe asupra motivelor care urmăresc, în esență, diminuarea și calcularea cuantumurilor ajutoarelor care trebuie restituite. În plus, Tribunalul a respins al optulea motiv, întemeiat pe lipsa de motivare a deciziei în litigiu. Acesta a considerat, astfel, că controlul jurisdicțional pe care îl exercitase în cadrul examinării primelor trei motive invocate de Salzgitter demonstra suficient că această obligație fusese respectată de Comisie.

IV — Procedura în fața Curții și concluziile părților

66. Prin cererea introductivă depusă la grefa Curții la 23 septembrie 2004, Comisia a formulat prezentul recurs. Aceasta solicită anularea hotărârii atacate, trimiterea cauzei în fața Tribunalului și, în sfârșit, obligarea întreprinderii Salzgitter la plata cheltuielilor de judecată.

67. Salzgitter solicită respingerea recursului. În plus, prin recursul său incident, aceasta solicită, pe de o parte, anularea hotărârii atacate, în măsura în care Tribunalul a respins în parte acțiunea acesteia în primă instanță și, pe de altă parte, anularea articolului 1 din decizia în litigiu. De asemenea, Salzgitter solicită Curții să oblige Comisia la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.

68. Republica Federală Germania, intervenientă în susținerea memoriului în răspuns și a recursului incident introdus de Salzgitter, solicită respingerea recursului principal, anularea hotărârii atacate în măsura în care aceasta a respins acțiunea întreprinderii Salzgitter în primă instanță și, în sfârșit, anularea articolului 1 din decizia în litigiu.

69. Recursurile introduse împotriva hotărârii atacate ridică, în esență, două probleme de drept.

70. În cadrul recursului principal, Comisia susține, în esență, că Tribunalul a comis o eroare de drept prin faptul că a statuat că aceasta încălcase principiul securității juridice atunci când a dispus ca Republica Federală Germania să recupereze ajutoarele acordate în mod necuvenit întreprinderii Salzgitter, având în vedere circumstanțele speciale ale cauzei.

71. În cadrul recursului incident, Salzgitter susține că Tribunalul a interpretat în mod eronat domeniul de aplicare și aplicabilitatea articolului 4 litera (1) CO și a articolelor 67 CO și 95 CO în scopul controlului jurisdicțional al deciziei în litigiu. În special, aceasta reproșează Tribunalului că a comis o eroare de drept prin faptul că a considerat că examinarea ajutoarelor în litigiu intra în domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO.

72. În măsura în care problema ridicată prin recursul incident privește temeiul juridic al deciziei în litigiu, considerăm că aceasta trebuie examinată înaintea recursului principal.

V — Cu privire la recursul incident

73. În susținerea recursului incident, Salzgitter invocă două motive.

74. Prin primul motiv, Salzgitter contestă analiza Tribunalului privind legalitatea pe fond a deciziei în litigiu. Aceasta susține că, în hotărârea atacată, Tribunalul a interpretat în mod incorect articolul 4 litera (a) CO și articolele 67 CO și 95 CO.

75. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Salzgitter susține că Tribunalul a apreciat în mod eronat motivarea deciziei în litigiu cerută în temeiul articolului 5 al doilea paragraf a patra liniuță CO și al articolului 15 primul paragraf CO ( 25 ).

A — Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o eroare de drept comisă în interpretarea articolului 4 litera (c) CO, a articolului 67 CO și a articolului 95 CO

76. Primul motiv cuprinde trei aspecte întemeiate pe diverse erori de drept comise de Tribunal, în primul rând privind domeniul de aplicare și aplicabilitatea articolului 4 litera (c) CO și a articolului 67 CO, în al doilea rând privind întinderea competențelor Comisiei stabilită la articolul 95 CO și, în al treilea rând, privind prezentarea practicii decizionale a acesteia.

1. Cu privire la primul aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept în legătură cu domeniul de aplicare și aplicabilitatea articolului 4 litera (c) CO și a articolului 67 CO

77. Prin intermediul primului aspect al primului motiv, Salzgitter consideră că Tribunalul a comis o eroare de drept prin faptul că a susținut că Comisia putea să se bazeze în mod valabil pe articolul 4 litera (c) CO în scopul evaluării ajutoarele în cauză ( 26 ).

a) Argumentele părților

78. În susținerea argumentării sale, Salzgitter face referire la jurisprudența Curții în temeiul căreia ajutoarele nespecifice din sectorul cărbunelui și al oțelului nu ar intra în domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO. Aceasta privește în special Hotărârea din 10 mai 1960, Compagnie des hauts fourneaux et fonderies de Givors și alții/Înalta Autoritate ( 27 ), Hotărârile citate anterior De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Înalta Autoritate și Țările de Jos/Comisia și, în sfârșit, Hotărârea din 20 septembrie 2001, Banks ( 28 ). Salzgitter contestă în egală măsură argumentul Comisiei conform căruia Hotărârea din 10 decembrie 1969, Comisia/Franța ( 29 ), ar stabili că ajutoarele nespecifice întreprinderilor siderurgice erau deja interzise de articolul 4 litera (c) CO înainte de adoptarea primului cod.

79. Republica Federală Germania susține analiza întreprinderii Salzgitter întemeindu-se, în primul rând, pe sistemul Tratatului CECO. Aceasta constată că redevențele și subvențiile care privesc în mod specific cărbunele și oțelul trebuiau să fie strict interzise de articolul 4 litera (c) CO, în timp ce articolul 67 CO era destinat să se aplice măsurilor de stat generale. Extinderea domeniului de aplicare al articolului 4 litera (c) CO la ajutoare nespecifice sectorului cărbunelui și al oțelului nu numai că ar încălca principiul de integrare parțială pe care se întemeiază Tratatul CECO, dar ar priva de asemenea articolul 67 CO de orice efect util.

80. În al doilea rând, Republica Federală Germania se întemeiază pe domeniul de aplicare al Tratatului CECO și al Tratatului CE. În timp ce controlul ajutoarelor prevăzut de Tratatul CE ar avea ca obiect, astfel cum rezultă din articolul 87 alineatul (3) literele (a)-(e) CE, măsurile generale de ajutor, Tratatul CECO ar organiza numai controlul ajutoarelor destinate sectorului cărbunelui și al oțelului. Prin urmare, a admite ca articolul 4 litera (c) CO să se aplice schemelor generale de ajutor ar însemna restrângerea domeniului de aplicare al Tratatului CE, precum și a competențelor de a acorda scutiri, conferite Comisiei prin articolul 87 CE.

81. Republica Federală Germania consideră că interpretarea pe care o propune nu slăbește controlul Comisiei asupra ajutoarelor de stat, în măsura în care repercusiunile asupra sectorului siderurgic și carbonifer al schemelor generale de ajutor ar fi evaluate în raport cu articolele 87 CE și 88 CE, precum și cu articolul 67 CO.

82. Prin urmare, având în vedere aceste elemente diferite, Republica Federală Germania susține că concepția juridică propusă de Comisie începând cu al treilea cod este eronată și că dispozițiile respectivului cod sunt incompatibile cu articolul 4 litera (c) CO și cu articolul 67 CO.

83. Comisia consideră, în esență, că articolul 67 CO nu se aplică ajutoarelor de stat. Această dispoziție ar acoperi numai măsurile generale pe care statele membre le pot adopta în cadrul politicii lor economice și sociale sau măsurile sectoriale care nu țin în mod specific de industria siderurgică sau carboniferă. În ceea ce privește articolul 4 litera (c) CO, acesta s-ar aplica ajutoarelor nespecifice pieței comune a cărbunelui și a oțelului.

b) Apreciere

84. Prin intermediul primului aspect al primului motiv, Salzgitter solicită Curții să se pronunțe cu privire la domeniul de aplicare și la aplicabilitatea articolului 4 litera (c) CO și, respectiv, ale articolului 67 CO. Astfel cum am arătat deja, Curții i se solicită să stabilească dacă articolul 4 litera (c) CO este aplicabil unui ajutor acordat unei întreprinderi siderurgice atunci când aceasta se înscrie în cadrul unei scheme generale de ajutor care a fost aprobat anterior de Comisie în temeiul Tratatului CO sau dacă punerea în aplicare a acestei măsuri intră în domeniul de aplicare al articolului 67 CO.

85. Într-adevăr, amintim că în prezenta cauză schema generală de ajutoare adoptată de Republica Federală Germania în temeiul ZRFG a fost autorizată de Comisie în 1971 în temeiul articolelor 87 CE și 88 CE. Astfel cum reiese din situația de fapt prezentată de Tribunal, ultimele modificări ale acestei legi au fost aprobate de Comisie ca ajutoare de stat compatibile cu Tratatul CE.

86. Republica Federală Germania a acordat întreprinderii Salzgitter ajutoare de stat în aplicarea acestei scheme generale. Amintim că această întreprindere intră în domeniul de aplicare al Tratatului CECO. În decizia în litigiu, Comisia a considerat că aceste ajutoare, care au fost acordate efectiv în perioada 1986-1995 ( 30 ), erau incompatibile cu piața comună a cărbunelui și a oțelului în temeiul articolului 4 litera (c) CO. Curții i se solicită să stabilească dacă ajutoarele în cauză intrau într-adevăr în domeniul de aplicare al respectivei dispoziții.

87. În cadrul acestei proceduri, au fost exprimate două opinii.

88. Prima opinie, care aparține Comisiei, face să prevaleze o interpretare literală a articolului 4 litera (c) CO. Această dispoziție ar acoperi ansamblul ajutoarelor de care ar putea beneficia întreprinderile siderurgice și carbonifere.

89. A doua opinie, aparținând întreprinderii Salzgitter și Republicii Federale Germania, constă într-o interpretare restrictivă a domeniului de aplicare al articolului 4 litera (c) CO. Acesta s-ar aplica numai ajutoarelor specifice acordate întreprinderilor din sectorul cărbunelui și al oțelului, mai precis ajutoarelor de care aceste întreprinderi beneficiază în special sau în principal datorită activității lor siderurgice și carbonifere. În schimb, această dispoziție nu s-ar aplica ajutoarelor acordate industriei siderurgice sau carbonifere pe baza schemelor generale sau regionale de ajutoare. Compatibilitatea acestora din urmă ar fi totuși examinată în temeiul articolului 67 CO coroborat cu articolele 87 CE și 88 CE.

90. Contrar celor susținute de Salzgitter și de Republica Federală Germania, considerăm că examinarea ajutoarelor în cauză ar intra în domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO.

91. Anterior expunerii motivelor care ne determină să apărăm această teză, vom descrie, în primul rând, starea problemei cu scopul de a asigura o bună înțelegere a sistemului Tratatului CECO. În cadrul acestui studiu, vom examina, mai întâi, domeniul de aplicare și aplicabilitatea articolului 4 CO și, respectiv, ale articolului 67 CO. În continuare, vom prezenta opiniile avocaților generali cu privire la domeniul de aplicare al fiecăreia dintre aceste două dispoziții. În sfârșit, vom preciza limitele regimului de control al ajutoarelor de stat stabilit de Comisie în cadrul Tratatului CECO.

92. În al doilea rând și având în vedere elementele pe care le vom scoate în evidență, vom explica de ce considerăm că evaluarea ajutoarelor în cauză ar intra în domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO.

i) Starea problemei

— Normele prevăzute de Tratatul CECO

93. Din cuprinsul articolelor 4 CO și 67 CO nu reiese clar dacă compatibilitatea unui ajutor, precum cel în cauză în prezenta acțiune, trebuie examinată în raport cu una sau cu cealaltă dintre aceste dispoziții. Interpretarea acestora este cu atât mai delicată cu cât nu există, în cadrul Tratatului CECO, lucrări pregătitoare și nici documente comune tuturor semnatarilor care să aibă o valoare interpretativă ( 31 ). Prin urmare, este necesar să ne raportăm la economia și la obiectivele urmărite de acest tratat.

94. Trebuie amintit înainte de toate că Tratatul CECO nu a realizat decât o integrare economică parțială prin crearea unei piețe comune limitate la sectorul cărbunelui și al oțelului.

95. În cadrul acestui tratat, statele membre au abandonat competențele privind instituirea și funcționarea pieței comune a cărbunelui și a oțelului. În schimb, statele membre și-au menținut responsabilitatea politicii lor economice generale, astfel cum rezultă din cuprinsul articolului 26 CO ( 32 ).

96. Prin urmare, concurența pe piața siderurgică și carboniferă poate fi afectată în două moduri. Aceasta poate fi afectată de măsurile naționale care vizează în mod specific și exclusiv industria cărbunelui și a oțelului precum subvențiile sau ajutoarele de stat acordate întreprinderilor. Aceasta poate fi de asemenea afectată de denaturări care rezultă din discrepanța dintre măsurile de politică generală adoptate de statele membre în cadrul competențelor rezervate.

97. Prin urmare, Tratatul CECO a prevăzut două forme distincte de acțiune împotriva acestor denaturări ale concurenței: articolul 4 litera (c) CO și articolul 67 CO.

Articolul 4 litera (c) CO

98. Articolul 4 litera (c) CO interzice, în principiu, ajutoarele de stat în interiorul pieței comune a cărbunelui și a oțelului, în măsura în care acestea pot aduce atingere realizării unuia dintre obiectivele esențiale, și anume instituirea unui regim de liberă concurență.

99. Potrivit acestei dispoziții, sunt declarate incompatibile cu piața comună a cărbunelui și a oțelului și, în consecință, sunt eliminate și interzise în condițiile prevăzute de Tratatul CECO, în interiorul Comunității, „subvențiile sau ajutoarele acordate de state sau redevențele speciale impuse de acestea, sub orice formă”.

100. Articolul 4 litera (c) CO este formulat în mod strict. Curtea a subliniat foarte devreme „generalitatea sa ieșită din comun” ( 33 ) și a recunoscut aplicabilitatea sa imediată ( 34 ). Acest articol vizează intervențiile directe ale statelor membre în funcționarea pieței comune a cărbunelui și a oțelului și stabilește o normă de interzicere pură și simplă a cărei încălcare de către un stat membru constituie o încălcare de plin drept a Tratatului CECO.

101. Respectiva dispoziție interzice toate ajutoarele fără nicio restricție, astfel încât acestea sunt considerate incompatibile cu piața comună a cărbunelui și a oțelului, fără a fi necesar să se stabilească, spre deosebire de articolul 87 alineatul (1) CE, dacă acestea afectează schimburile comerciale dintre statele membre sau dacă denaturează sau amenință să denatureze concurența ( 35 ).

102. În plus, astfel cum reiese din cuprinsul său, articolul 4 litera (c) CO nu stabilește nicio distincție între ajutoarele individuale și schemele de ajutoare și nici între schemele de ajutoare specifice și cele nespecifice sectorului cărbunelui și al oțelului.

103. Totuși, astfel cum vom observa, interdicția prevăzută de această dispoziție nu înseamnă că orice ajutor de stat, acordat în interiorul pieței comune a cărbunelui și a oțelului, este considerat incompatibil cu obiectivele Tratatului CECO. Într-adevăr, în economia acestuia, articolul 4 litera (c) CO nu se opune autorizării de către Comisie, cu titlu derogatoriu, în temeiul articolului 95 primul și al doilea paragraf CO, a ajutoarelor de stat care ar permite, conform obiectivelor Tratatului CECO, să se facă față unor situații neprevăzute.

Articolul 67 CO

104. Articolul 67 CO are ca obiect stabilirea unei coordonări politice între statele membre. Aceasta urmărește să compenseze denaturările concurenței care rezultă din discrepanțele dintre măsurile de politică națională adoptate de statele membre în cadrul competențelor rezervate de acestea și care ar putea afecta piața siderurgică și carboniferă a Comunității.

105. Respectiva dispoziție obligă statul membru care adoptă o măsură susceptibilă să aibă o urmare semnificativă asupra condițiilor de concurență în industriile cărbunelui și oțelului să o aducă la cunoștința Comisiei. În cazul în care această acțiune generează efecte prejudiciabile pentru întreprinderile siderurgice sau carbonifere active pe piața acestui stat sau pe piața altui stat membru, Comisia poate, după consultarea Comitetului Consultativ și a Consiliului, fie să autorizeze acordarea pentru aceste întreprinderi a unui ajutor ale cărui valoare, condiții și durată sunt stabilite în acord cu aceasta, fie să adreseze respectivului stat o recomandare cu scopul ca acesta să remedieze efectele prejudiciabile ale acțiunii sale prin măsurile pe care le va considera cele mai compatibile cu echilibrul său economic.

106. Curtea a dat foarte devreme acestei dispoziții o interpretare restrictivă. Aceasta a considerat că articolul 67 CO este o rectificare a caracterului parțial al integrării realizate de Tratatul CECO.

107. Astfel, în Hotărârea Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoises/Înalta Autoritate, citată anterior, Curtea s-a pronunțat în sensul că articolul 67 CO este o „măsură compensatorie” care permite „anularea efectelor prejudiciilor aduse concurenței pe care dispozițiile tratatului nu le-[ar fi] eliminat și, prin urmare, împiedicarea posibilității ca aceste prejudicii […], prin faptul că [ar fi] existat și după stabilirea pieței comune, să compromită sarcina pe care articolul 2 al tratatului a conferit-o Comunității «în armonie cu economia generală a statelor membre»” ( 36 ).

108. Ulterior, în Hotărârea Compagnie des hauts fourneaux et fonderies de Givors și alții/Înalta Autoritate, citată anterior, Curtea a considerat că articolul 67 CO prevede doar „măsuri de salvgardare” împotriva măsurilor de stat care nu au în vedere în mod direct și imediat industriile. Aceste măsuri de salvgardare nu ar urmări decât „să compenseze dezavantajele economice rezultate, pe piața comună, dintr-o acțiune de stat pe care [Comisia nu ar avea] competența să o oprească direct” ( 37 ).

109. În Hotărârea De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Înalta Autoritate, citată anterior, Curtea a delimitat domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO de cel al articolului 67 CO, considerând că acestea priveau „două domenii distincte” ( 38 ). Instanța comunitară a considerat că articolul 67 CO nu poate avea ca obiect aceleași măsuri precum cele declarate eliminate și interzise prin articolul 4 litera (c) CO din două motive.

110. Primul motiv este legat de efectul util al dispozițiilor Tratatului CECO. Astfel, Curtea subliniază că, în cazul în care ajutoarele acordate de statele membre, eliminate și interzise în temeiul articolului 4 litera (c) CO, puteau fi admise pe baza articolului 67 CO (sub rezerva măsurilor recomandate de Comisie), efectul interdicției care rezultă din articolul 4 CO ar fi, în opinia sa, afectat în mare măsură.

111. Al doilea motiv privește diferența de mijloace puse la dispoziția Comisiei pentru punerea în aplicare a articolului 67 CO. Într-adevăr, contrar articolului 4 CO care ar acorda o competență exclusivă Comunității, articolul 67 CO i-ar rezerva acesteia o simplă competență de „recomandare”.

112. În sfârșit, Tribunalul a amintit, într-o Hotărâre mai recentă din 5 iunie 2001, ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi/Comisia ( 39 ), că articolul 67 CO „vizează numai avantajele în favoarea industriei siderurgice care decurg din aplicarea unei legislații sau a unei reglementări naționale legate de politica economică generală a statului membru în cauză, iar nu subvențiile publice acordate în special industriei cărbunelui și a oțelului sau, ca în cazul de față, unei anumite întreprinderi siderurgice, care intră în domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) [CO]” ( 40 ).

113. Din această jurisprudență reiese că obiectul articolului 67 CO este de a permite Comisiei să autorizeze acordarea unor măsuri compensatorii sau a unor „măsuri de salvgardare” întreprinderilor siderurgice atunci când acestea din urmă sunt afectate de măsuri de politică economică generală.

— Opiniile avocaților generali cu privire la domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO și, respectiv, al articolului 67 CO

114. Examinarea concluziilor prezentate de avocații generali ne prezintă dificultățile întâlnite în definirea domeniului de aplicare al articolului 4 litera (c) CO în raport cu domeniul de aplicare al articolului 67 CO.

115. Avocații generali Lagrange, Roemer și Geelhoed au considerat cu toții că articolul 4 litera (c) CO nu are în vedere decât subvențiile speciale care privesc numai industria cărbunelui și a oțelului, în timp ce avantajele care decurg dintr-o legislație generală trebuie evaluate conform articolului 67 CO ( 41 ).

116. În Concluziile prezentate la 5 noiembrie 1960 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Înalta Autoritate, citată anterior, avocatul general Lagrange a considerat că nu se putea „exclude de plin drept din competența statelor membre tot ceea ce, într-o legislație de acest gen, privește în special toate industriile sau o parte din industriile care aparțin [CECO]”. În opinia sa, acest lucru ar însemna „o extindere abuzivă a acțiunii CECO într-un domeniu rezervat competenței statelor”. Pentru a face o distincție între măsurile prevăzute de articolul 4 litera (c) CO și măsurile care intră în domeniul de aplicare al articolului 67 CO, avocatul general Lagrange a propus adoptarea unui criteriu care are legătură cu „obiectul real al măsurii”. Pentru a ilustra această idee, acesta a dat exemplul unei măsuri legislative de modificare a modalităților de finanțare a securității sociale și care conține norme speciale pentru anumite activități (industriile miniere, de exemplu). În opinia sa, o astfel de măsură nu ar putea fi considerată, a priori, un ajutor sau o subvenție interzisă în temeiul articolului 4 litera (c) CO. Având în vedere că obiectul acestei măsuri este unul social și că adoptarea normelor speciale de finanțare pentru activitățile determinate este justificată prin motive legitime legate de obiectivele urmărite de legislația generală, această măsură ar rămâne în sfera competenței naționale și nu ar intra decât sub incidența articolului 67 CO ( 42 ).

117. În ceea ce îl privește pe avocatul general Roemer, acesta a apreciat, în Concluziile prezentate la 10 iunie 1971 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Țările de Jos/Comisia, citată anterior, că intenția autorilor Tratatului CECO nu putea să fi fost aceea de a conferi un efect absolut interdicției prevăzute la articolul 4 litera (c) CO.

118. Pe de o parte, având în vedere că subvențiile constituie un instrument foarte comun al politicii economice, sociale și industriale, nu ar fi rațional ca industria cărbunelui și a oțelului să fie lipsite în întregime de acțiunea benefică pentru acestea rezultată din măsurile adoptate de statele membre în cadrul legislației lor economice generale și să se considere că există, cu privire la aceste industrii, o interdicție necondiționată a subvențiilor. Un astfel de sistem ar introduce o lacună considerabilă în exercitarea competențelor de politică economică generală ale statelor membre.

119. Pe de altă parte, aplicarea articolului 37 CO și a articolului 95 primul paragraf CO, care ar permite atenuarea interdicției prevăzute la articolul 4 litera (c) CO, ar presupune o procedură complicată (avizul conform al Consiliului care hotărăște în unanimitate și consultarea Comitetului Consultativ) și ar necesita existența unor condiții greu de realizat (perturbări fundamentale și persistente ale economiei).

120. În sfârșit, a admite că articolul 4 litera (c) CO are în vedere ansamblul ajutoarelor de care pot beneficia întreprinderile siderurgice ar dăuna dezvoltării armonioase a Comunităților, întrucât dispozițiile consacrate ajutoarelor în Tratatul CE ar prevedea, de asemenea, importante excepții de la interdicția subvențiilor, acest lucru ținând cont, încă o dată, de competențele pe care statele membre și le-ar fi rezervat.

121. În sfârșit, avocatul general Geelhoed a considerat, în Concluziile prezentate la 8 februarie 2001 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Moccia Irme și alții/Comisia ( 43 ), că, având în vedere jurisprudența Curții ( 44 ), interdicția ajutoarelor prevăzută la articolul 4 litera (c) CO nu avea decât două restricții. Prima restricție este întemeiată pe faptul că „măsura trebuie să intre în categoria «subvențiilor sau a ajutoarelor acordate de state»”, iar a doua restricție se întemeiază pe faptul că „trebuie să vizeze în mod specific și exclusiv sectorul cărbunelui și al oțelului” ( 45 ).

— Instituirea regimului CECO de control al ajutoarelor de stat

122. În pofida interdicției de principiu a ajutoarelor de stat, stabilite la articolul 4 litera (c) CO, Comisia a decis să pună în aplicare un regim care să autorizeze acordarea de ajutoare de stat siderurgiei cu scopul de a face față situației de criză pe care a traversat-o acest sector începând cu sfârșitul anilor ’70. Funcționarea acestui regim a trebuit să fie coordonată cu sistemul de control al ajutoarelor de stat stabilit prin Tratatul CE.

Codurile privind ajutoarele acordate siderurgiei

123. Principiile și mijloacele de acțiune stabilite în cadrul Tratatului CECO răspundeau situației de la momentul semnării sale. Acestea erau orientate în primul rând către o creștere a producției și către un acces egal al utilizatorilor la produsele CECO, fără nicio discriminare ( 46 ). Această orientare explică rigoarea normelor legate de funcționarea pieței comune a cărbunelui și a oțelului precum interdicția generală a subvențiilor și a ajutoarelor de stat, obligația de a publica listele de prețuri și tarifele de transport sau chiar interdicția oricărei discriminări.

124. Această primă comunitate de integrare avea totuși un caracter fundamental dinamic. Anumite norme ale pieței, stabilite prin Tratatul CECO, au trebuit să fie adaptate nevoilor unei politici care trebuia înainte de toate să facă față problemelor structurale ale economiei industriilor carboniferă și siderurgică ( 47 ).

125. În scopul de a răspunde cerințelor restructurării din sectorul siderurgiei, Comisia s-a bazat pe articolul 95 primul și al doilea paragraf CO pentru a pune în aplicare un regim comunitar care să autorizeze acordarea de ajutoare de stat siderurgiei în anumite cazuri limitativ enumerate ( 48 ). Astfel cum am arătat, regimul adoptat de Comisie în temeiul respectivei dispoziții a luat forma unor decizii cu aplicabilitate generală denumite „coduri privind ajutoarele acordate siderurgiei”.

126. Aceste coduri autorizează, în anumite condiții și ulterior autorizării de către Comisie, derogări de la interdicția de principiu stabilită la articolul 4 litera (c) CO în favoarea unor categorii determinate de ajutoare pe care le enumeră exhaustiv. Prin urmare, Curtea consideră că aceste coduri sunt de strictă interpretare ( 49 ). Codurile respective sunt în egală măsură de aplicare limitată în timp, întrucât stabilesc norme de adaptare a industriei siderurgice la obiectivele urmărite de Tratatul CECO în funcție de nevoile existente într-o anumită perioadă ( 50 ).

127. Primul cod conține o precizare care, în contextul prezentei acțiuni, merită subliniată. Astfel, potrivit articolului 1, acest cod privește numai ajutoarele acordate în mod specific întreprinderilor din sectorul cărbunelui și al oțelului. Prin urmare, în temeiul acestui cod, aplicarea schemelor generale și regionale de ajutor siderurgiei rămâne supusă controlului Comisiei în temeiul articolului 67 CO și al articolelor 87 CE și 88 CE ( 51 ). Codurile succesive privind ajutoarele acordate siderurgiei stabilesc un regim de control diferit, întrucât supun unui tratament uniform toate ajutoarele care se încadrează în categoriile scutite pe care acestea le definesc, în cadrul unei singure proceduri care intră sub incidența Tratatului CECO.

128. Ajutoarele care nu se încadrează în categoriile prevăzute de codurile respective rămân supuse exclusiv articolului 4 litera (c) CO. Aceste ajutoare pot beneficia totuși de o derogare individuală de la interdicția stabilită în respectiva dispoziție în cazul în care Comisia consideră, în cadrul exercitării puterii sale discreționare în temeiul articolului 95 CO, că astfel de ajutoare sunt necesare în scopul realizării obiectivelor Tratatului CECO ( 52 ).

Coordonarea regimurilor de ajutoare CE și CECO

129. Întrebarea la care trebuie să răspundem reflectă în egală măsură dificultățile ridicate de coexistența celor două ordini juridice pe care le reprezintă Tratatele CE și CECO. Astfel, dezvoltarea continuă a CE și elaborarea, în cadrul acesteia, a unui sistem de norme de concurență în cele mai diverse domenii de activitate economică au dus la apariția unor suprapuneri în sectoarele de interes comun. Prin urmare, coexistența acestor două comunități a ridicat problema coordonării sistemului acestora de control al ajutoarelor de stat.

130. Cele două comunități împreună cu Comunitatea Europeană a Energiei Atomice constituie elemente ale unei structuri de ansamblu. Prin urmare, dispozițiile care rezultă din Tratatele CE, CECO și CEEA trebuie interpretate și aplicate în funcție de această finalitate comună, și anume ca aparținând unei ordini juridice unice, urmărind o integrare economică completă. Totuși, trebuie să se asigure respectarea caracterului specific al reglementărilor stabilite de fiecare dintre aceste tratate atunci când cuprind astfel de prevederi.

131. În ceea ce privește Tratatul CECO, această normă este stabilită în mod clar și neechivoc la articolul 305 alineatul (1) CE. Într-adevăr, această dispoziție precizează că „dispozițiile [Tratatului CE] nu le modifică pe cele ale Tratatului [CECO], în special în ceea ce privește drepturile și obligațiile statelor membre […] și normele stabilite de respectivul tratat cu privire la funcționarea pieței comune a cărbunelui și a oțelului”.

132. Prin urmare, Curtea s-a pronunțat în mod repetat în sensul că normele Tratatului CECO și ansamblul dispozițiilor adoptate în vederea aplicării acestuia își mențin, în pofida intrării în vigoare a Tratatului CE, propriul domeniu de aplicare ( 53 ). Astfel, dintr-o jurisprudență constantă reiese că dispozițiile Tratatului CE nu se aplică decât cu titlu subsidiar, în absența unei reglementări specifice a Tratatului CECO ( 54 ).

133. În ceea ce privește în special controlul ajutoarelor de stat, Curtea a considerat că Tratatul CECO prevede norme specifice, astfel încât reglementarea derivată din Tratatul CE nu se aplică.

134. Astfel, Curtea a considerat, în Hotărârea Falck și Acciaierie di Bolzano/Comisia, citată anterior, că „diferența clară de redactare între dispozițiile articolului 4 litera (c) [CO] și cele ale articolului [88] alineatul (1) [CE] este suficientă pentru a stabili că, în ceea ce privește ajutoarele de stat, statele membre nu au intenționat să adopte aceleași norme și nici același domeniu de intervenție a Comunităților” ( 55 ).

135. Curtea a confirmat această analiză în Hotărârea Spania/Comisia, citată anterior. În această cauză, Regatul Spaniei acuza Comisia că a examinat compatibilitatea unei legislații naționale privind impozitul pe profit în raport cu articolul 4 litera (c) CO ( 56 ). Această reglementare, care era aplicabilă înainte de aderarea Regatului Spaniei la Comunitățile Europene, permitea acordarea unei deduceri fiscale întreprinderilor pentru cheltuielile și pentru investițiile efectuate în străinătate. După ce a fost alertată de întreprinderi concurente ale beneficiarilor, Comisia a deschis o procedură care urmărea examinarea legalității ajutoarelor în litigiu numai în raport cu normele Tratatului CECO. În fapt, contrar Tratatului CE, Tratatul CECO nu conține noțiunea „ajutoare existente”. După ce a constatat că regimul de deducere fiscală în cauză putea fi în avantajul întreprinderilor siderurgice, Comisia a decis că orice ajutor acordat de Regatul Spaniei conform legislației în cauză, în favoarea întreprinderilor siderurgice ale CECO, era incompatibil cu piața comună a cărbunelui și a oțelului, în temeiul articolului 4 litera (c) CO.

136. În cadrul acțiunii sale, Regatul Spaniei sublinia în special că excluderea întreprinderilor siderurgice de la beneficiul reglementării în cauză genera o încălcare a principiului egalității de tratament între întreprinderi. Curtea s-a pronunțat în sensul că acest motiv nu era întemeiat, în măsura în care „întreprinderile siderurgice, prin faptul că sunt acoperite de dispozițiile specifice ale Tratatului CECO, nu se află în aceeași situație cu celelalte întreprinderi” ( 57 ).

137. Prin urmare, în raport cu această jurisprudență, întreprinderile care exercită activități de producție ce intră sub incidența Tratatului CECO se află într-o situație diferită față de celelalte întreprinderi ce intră sub incidența Tratatului CE. Aceasta rezultă din normele specifice stabilite de Tratatul CECO pentru a asigura buna funcționare a pieței comune a cărbunelui și a oțelului și pentru a răspunde problemelor sale structurale. Chiar dacă Tratatul CE pune în aplicare un sistem de control al ajutoarelor de stat mult mai flexibil decât Tratatul CECO, întreprinderile în cauză rămân, prin urmare, supuse normelor specifice prevăzute de acesta din urmă ( 58 ).

138. Concluziile pe care le putem deduce, pentru prezenta cauză, din elementele precedente sunt următoarele: — Tratatul CECO prevede un regim de control specific al ajutoarelor de stat acordate întreprinderilor siderurgice, adaptat condițiilor de funcționare a pieței comune a cărbunelui și a oțelului. Acest regim este stabilit la articolul 4 litera (c) CO, precum și de diversele coduri privind ajutoarele acordate siderurgiei. În temeiul articolului 305 alineatul (1) CE și având în vedere jurisprudența constantă a Curții, dispozițiile Tratatului CE se aplică în subsidiar. — În temeiul articolului 4 litera (c) CO, ajutoarele acordate întreprinderilor siderurgice sunt incompatibile cu piața comună a cărbunelui și a oțelului, cu excepția cazului în care acestea intră în domeniul de aplicare al scutirilor prevăzute în mod expres și autorizate corespunzător de Comisie în cadrul unui cod privind ajutoarele acordate siderurgiei ( 59 ). — În măsura în care Tratatul CECO nu realizează decât o integrare parțială, articolul 67 CO permite Comisiei să acorde măsuri compensatorii în beneficiul unei întreprinderi siderurgice atunci când aceasta este afectată de acțiunea pe care un stat membru a adoptat-o în cadrul politicii sale economice generale. După intrarea în vigoare a Tratatului CE, aplicarea acestuia trebuie să țină seama de existența unui sistem CE de control al ajutoarelor de stat.

139. Termenii dezbaterii fiind astfel amintiți, vom explica în continuare de ce credem că Tribunalul a procedat corect atunci când a considerat că examinarea ajutoarelor în cauză intră în domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO.

ii) Soluția pe care o propunem

140. Amintim că, în prezenta cauză, ajutoarele în discuție constituie un ajutor individual care a fost acordat unei întreprinderi siderurgice în aplicarea unei scheme autorizate în prealabil de Comisie în temeiul Tratatului CE.

141. Din elementele dosarului reiese că ajutoarele în cauză se înscriu în cadrul unei politici generale care urmărește remedierea dezavantajelor economice specifice de care era afectată Zonenrandgebiet. ZRFG stabilește obiectivele și cadrul în care sunt adoptate măsurile de executare, precum cele în cauză. Prin urmare, este dificilă aprecierea separată a ajutoarelor în litigiu, pentru că acestea sunt expresia unei politici coerente a Republicii Federale Germania. Cu alte cuvinte, ZRFG constituie baza juridică pornind de la care sunt adoptate toate măsurile concrete de aplicare și care permite ca aceste măsuri să fie considerate interdependente. Din această perspectivă, nu putem decât să recunoaștem că aplicarea ajutoarelor în cauză întreprinderii Salzgitter este destinată să contribuie la realizarea unui proiect mai vast, acela de a garanta o dezvoltare echilibrată a economiei acestei regiuni frontaliere. Considerăm că tocmai aceste obiective generale au determinat adoptarea ZRFG și a ajutoarelor menționate. Prin urmare, ne este greu să afirmăm, având în vedere elementele de care dispunem, că industria siderurgică a fost luat în considerare ca atare și că Republica Federală Germania a urmărit în special să o susțină, în funcție de propriile nevoi. În orice caz, industria siderurgică nu a fost singura care a beneficiat de facilitățile fiscale prevăzute de ZRFG și de amortizările derogatorii, precum și de rezervele scutite de impozit nu îi sunt rezervate în mod exclusiv.

142. În consecință, nu ne aflăm în prezența unor măsuri adoptate în special și exclusiv în favoarea întreprinderilor siderurgice. Dacă ar fi fost astfel, nu ar exista niciun dubiu cu privire la aplicarea articolului 4 litera (c) CO.

143. Care este, prin urmare, natura ajutoarelor în cauză?

144. În prezenta acțiune, Salzgitter susține, de fapt, că ajutoarele de care a beneficiat constituie o măsură de aplicare individuală a unei scheme generale de ajutor care a fost autorizată anterior de Comisie. Prin urmare, aceasta subliniază că nu era obligată să notifice această măsură individuală în temeiul Tratatului CECO și se bazează, în acest sens, pe Hotărârea din 5 octombrie 1994, Italia/Comisia ( 60 ).

145. În această cauză, Curtea s-a pronunțat în sensul că măsurile individuale de aplicare a unei scheme generale de ajutoare care a fost aprobată de Comisie nu trebuie să îi fie notificate, cu excepția cazului în care au fost formulate rezerve în acest sens în decizia de aprobare. Într-adevăr, Curtea a considerat că „ajutoarele individuale [fiind] simple măsuri de aplicare a schemei generale de ajutoare, factorii pe care Comisia ar trebui să îi ia în considerare pentru a le evalua ar fi aceiași cu factorii pe care aceasta i-a aplicat cu ocazia examinării schemei generale”. Prin urmare, Curtea a concluzionat că ar fi inutilă supunerea ajutoarelor individuale unei noi examinări a Comisiei ( 61 ).

146. În prezenta acțiune, se ridică problema dacă ajutorul acordat întreprinderii Salzgitter constituie o simplă măsură de aplicare individuală a ZRFG – care, conform jurisprudenței citate anterior, nu trebuia să fie notificată Comisiei – sau dacă acest ajutor trebuie, dimpotrivă, să fie evaluat independent de ZRFG.

147. Chiar dacă ajutoarele în cauză pot fi considerate un element al unei politici generale în materie economică, industrială, regională și socială, nu considerăm totuși că este vorba despre o simplă măsură de aplicare individuală care, conform jurisprudenței invocate de Salzgitter, nu ar necesita nicio notificare adresată Comisiei.

148. Într-adevăr, suntem de părere că jurisprudența sus-menționată nu poate fi transpusă în prezenta cauză. În cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Italia/Comisia, citată anterior, ajutorul individual în discuție, precum și schema generală de ajutoare în cadrul căreia acesta se înscria nu priveau decât întreprinderi care intră sub incidența Tratatului CE.

149. Situația este diferită în prezenta cauză. Astfel, întreprinderile care beneficiază de ZRFG intră în domeniul de aplicare al celor două tratate, Tratatul CE și Tratatul CECO. Or, astfel cum am arătat, Tratatul CECO și reglementările adoptate în temeiul acestuia stabilesc un regim specific de control al ajutoarelor de stat care se aplică întreprinderilor siderurgice. Prin urmare, factorii pe care Comisia trebuie să îi ia în considerare pentru a evalua compatibilitatea ajutoarelor în cauză sunt diferiți după cum măsurile sunt în beneficiul unor întreprinderi care intră în domeniul de aplicare al Tratatului CE sau al Tratatului CECO.

150. Prin urmare, acordarea ajutoarelor în cauză întreprinderii Salzgitter nu constituie o simplă măsură de aplicare individuală a ZRFG, întrucât examinarea compatibilității acesteia trebuie supusă normelor speciale pe care Tratatul CECO le stabilește pentru controlul ajutoarelor de stat.

151. În mod evident, obiectivul nu este de a sustrage industriile siderurgice sau carbonifere de la eventualele beneficiile ale unei măsuri de politică generală. Intenția noastră nu este nici de a admite, astfel cum susține Republica Federală Germania, aplicarea articolului 4 litera (c) CO schemelor generale de ajutoare. Analiza noastră se întemeiază doar pe finalitatea sistemului instituit prin Tratatul CECO și pe necesitatea de a aprecia compatibilitatea măsurilor, precum cele în cauză în acțiunea principală, în raport cu situația specială a pieței siderurgice și a normelor specifice prevăzute de acest tratat. Acesta este contextul în care capătă un sens deplin articolul 6 din al treilea cod, care obligă statele membre să notifice Comisiei „proiectele având ca obiect aplicarea în sectorul siderurgic a schemelor de ajutoare cu privire la care aceasta s-a pronunțat deja în temeiul dispozițiilor Tratatului [CE]”.

152. Prin urmare, având în vedere elementele precedente, considerăm că examinarea ajutoarelor în cauză, deși acestea se înscriu în cadrul unei scheme generale de ajutoare autorizate anterior de Comisie în temeiul Tratatului CE, trebuie să fie efectuată separat, în raport cu dispozițiile Tratatului CECO.

153. Problema care se ridică în continuare este dacă aprecierea ajutoarelor în litigiu trebuie să se efectueze în raport cu articolul 4 litera (c) CO sau cu articolul 67 CO.

154. În opinia noastră, articolul 67 CO nu este aplicabil în speță.

155. Astfel cum am arătat ( 62 ), Curtea a dat foarte devreme o interpretare restrictivă acestei dispoziții, considerând-o o „măsură de salvgardare” împotriva măsurilor de stat care nu privesc în mod direct și imediat industria cărbunelui și a oțelului, dar care sunt totuși de natură să afecteze, prin efectele lor, poziția concurențială a acestora din urmă ( 63 ). Respectiva dispoziție permite statelor membre să acorde un ajutor întreprinderilor siderurgice care au fost victimele unei acțiuni de stat adoptate în cadrul politicii lor economice generale. Acest ajutor este o reparație ale cărei valoare, condiții și durată sunt lăsate la aprecierea Comisiei. Nu considerăm că articolul 67 CO poate conferi un caracter legitim sistemului de subvenții de care ar beneficia întreprinderile siderurgice prin simplul fapt că ar fi vorba despre ajutoare nespecifice, adică privind în același timp sectorul cărbunelui și al oțelului și alte sectoare economice ( 64 ).

156. În opinia noastră, este evident că, în prezenta cauză, ajutorul acordat întreprinderii Salzgitter nu constituie o măsură compensatorie în sensul acestei dispoziții. Într-adevăr, din elementele dosarului nu reiese că acest ajutor ar fi fost acordat pentru a remedia denaturarea concurenței de care aceasta ar fi fost afectată după adoptarea ZRFG.

157. În consecință, suntem de părere că aprecierea ajutoarelor în cauză nu ar intra sub incidența articolului 67 CO. Considerăm, ca și Comisia, că, dimpotrivă, compatibilitatea acestor ajutoare cu piața comună a cărbunelui și a oțelului trebuia să fie examinată în raport cu articolul 4 litera (c) CO și cu normele stabilite în al șaselea cod.

158. Această interpretare este confirmată de termenii generali ai articolului 4 litera (c) CO care are în vedere, amintim, „ajutoarele acordate de state […] sub orice formă” ( 65 ). Având în vedere elementele prezentate, considerăm că această dispoziție privește astfel ansamblul ajutoarelor acordate întreprinderilor siderurgice, oricare ar fi forma sau originea acestora, indiferent dacă sunt acordate în mod specific unei întreprinderi siderurgice sau dacă sunt adoptate în vederea aplicării unei scheme generale sau regionale de ajutoare. Nu trebuie să uităm că această dispoziție a fost redactată în 1951, înainte chiar de apariția CEE și de elaborarea unui control al schemelor generale sau regionale de ajutoare de stat.

159. Interpretarea pe care o sugerăm pentru această dispoziție permite asigurarea unui tratament uniform ansamblului ajutoarelor acordate sectorului siderurgic cu scopul ca acestea să fie supuse unei reglementări coerente și eficiente.

160. În plus, această soluție permite asigurarea unei egalități de tratament între statele membre și operatorii economici. Astfel, în opinia noastră, ar fi contrară principiului egalității de tratament autorizarea acordării unui ajutor unei întreprinderi siderurgice ca urmare a faptului că acesta este acordat în temeiul unei scheme generale de ajutoare și refuzul, pe de altă parte, în temeiul articolului 4 litera (c) CO, al unui ajutor ale cărui valoare, condiții și durată ar fi aproape identice pentru simplul motiv că este vorba despre un ajutor acordat în mod specific unei întreprinderi siderurgice. În acest caz, statele membre ar putea fi determinate să adopte scheme generale de ajutoare care, în practică, ar fi doar în avantajul întreprinderilor din sectorul siderurgic sau carbonifer. Un stat membru ar putea, de exemplu, să adopte o schemă regională de ajutoare ce ar fi autorizată de Comisie în temeiul Tratatului CE, dar care ar fi în beneficiul regiunilor în care sunt stabilite întreprinderile ce aparțin în majoritate sectorului cărbunelui și al oțelului. Această situație ar genera inevitabil riscul ca interdicția ajutoarelor de stat, stabilită la articolul 4 litera (c) CO, să fie lipsită de orice efect util și să fie eludată în favoarea normelor mai flexibile ale Tratatului CE.

161. În ceea ce privește domeniul de aplicare al articolului 67 CO, considerăm că acesta acoperă ansamblul măsurilor care permit compensarea efectelor prejudiciabile asupra întreprinderilor siderurgice ale unei reglementări de politică economică generală, cu excepția ajutoarelor de stat ale căror condiții de acordare sunt reglementate în mod expres la articolul 4 litera (c) CO și de codurile privind ajutoarele acordate siderurgiei.

162. Având în vedere elementele precedente, considerăm, prin urmare, că Tribunalul nu a comis nicio eroare de drept prin faptul că a statuat, la punctul 116 din hotărârea atacată, că ajutoarele în cauză intrau în domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO.

163. În aceste condiții, propunem Curții să respingă primul aspect al primului motiv.

2. Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept comisă în legătură cu aprecierea competențelor Comisiei

164. Prin intermediul celui de al doilea aspect al primului motiv, Salzgitter consideră că Comisia nu era competentă să extindă, în cadrul ajutoarelor acordate siderurgiei, domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO la ajutoarele acordate întreprinderilor siderurgice în temeiul unei scheme generale de ajutoare autorizate în temeiul Tratatului CE. În acest mod, Tribunalul, pronunțându-se în sensul că Comisia se putea baza în mod valabil pe articolul 4 litera (c) CO în scopul aprecierii ajutoarelor în cauză, a apreciat în mod eronat întinderea competențelor acesteia.

a) Argumentele părților

165. Salzgitter, care, amintim, susține o interpretare restrictivă a articolului 4 litera (c) CO, invocă necompetența Comisiei de a extinde domeniul de aplicare al acestei dispoziții, în cadrul unui cod privind ajutoarele acordate siderurgiei, la schemele de ajutoare nespecifice sectorului cărbunelui și al oțelului. Într-adevăr, aceasta ar presupune o modificare a Tratatului CECO. Or, articolul 95 primul și al doilea paragraf CO, care constituie temeiul diverselor coduri privind ajutoarele acordate siderurgiei, nu ar furniza o bază juridică adecvată unei astfel de modificări. Potrivit Salzgitter, Comisia ar fi trebuit, în acest scop, să respecte procedura prevăzută fie la articolul 95 al treilea și al patrulea paragraf CO, fie la articolul 96 CO.

166. Comisia susține, la rândul său, că nu a modificat domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO, modul de redactare a acestei dispoziții rămânând neschimbat de la 23 iulie 1952. Prin urmare, aceasta nu ar fi efectuat nicio revizuire a Tratatului CECO ( 66 ).

b) Apreciere

167. În cadrul acestui aspect, Salzgitter contestă procedura adoptată de Comisie pentru a extinde, în opinia sa, în cadrul codurilor privind ajutoarele acordate siderurgiei, domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO. Înainte de a examina temeinicia acestei obiecții, considerăm că este necesar să amintim diversele mecanisme de adaptări juridice pe care le prevede Tratatul CECO și de care se prevalează Salzgitter.

168. Procedura normală de revizuire a acestui tratat este prevăzută la articolul 96 CO. În versiunea sa originală, care era încă în vigoare la momentul adoptării celui de al doilea și a celui de al treilea cod, această dispoziție permitea fiecărui stat membru și Comisiei să propună modificări ale respectivului tratat. Aceste modificări erau hotărâte de comun acord de Conferința reprezentanților permanenți ai statelor membre.

169. Într-un aviz din 17 decembrie 1959 ( 67 ), Curtea, sesizată în temeiul articolului 95 al treilea și al patrulea paragraf CO, a subliniat că derogarea de la această procedură era permisă „numai în cazul în care nu se aduce atingere nici structurii generale a tratatului, nici raporturilor între Comunitate și statele membre și în special legăturilor dintre competențele transferate Comunității și competențele rezervate statelor membre și că numai în aceste cazuri [putea] fi adoptată procedura «micii revizuiri»”.

170. Procedura „micii revizuiri” este prevăzută la articolul 95 al treilea paragraf CO. Modificările propuse de Comisie și de Consiliu sunt supuse avizului Curții care se pronunță, atât în drept, cât și în fapt, asupra conformității propunerilor cu dispozițiile respectivului paragraf.

171. Articolul 95 al treilea paragraf CO prevede că: — aceste modificări trebuie să aibă ca obiect „adaptarea normelor privind exercitarea de către [Comisie] a competențelor care îi sunt conferite”; — astfel de modificări nu pot fi propuse decât „în cazul în care dificultăți neprevăzute, survenite în procesul de aplicare […] sau o schimbare profundă a condițiilor economice sau tehnice care afectează direct piața comună a cărbunelui și a oțelului fac necesară o [astfel de] adaptare”; — în plus, această adaptare trebuie să urmărească aducerea unor modificări corespunzătoare și, în sfârșit; — aceste modificări nu pot aduce atingere nici dispozițiilor articolelor 2 CO-4 CO, nici raporturilor prerogativelor atribuite Comisiei și, respectiv, celorlalte instituții ale Comunității.

172. În ceea ce privește articolul 95 primul paragraf CO, acesta permite Comisiei să adopte o decizie sau o recomandare, în toate cazurile neprevăzute de Tratatul CECO, în care această decizie sau această recomandare pare necesară pentru a realiza, în funcționarea pieței comune a cărbunelui și a oțelului, conform dispozițiilor articolului 5 CO, unul dintre obiectivele Comunității, astfel cum acestea sunt definite la articolele 2 CO-4 CO. Comisia decide sau recomandă cu avizul conform al Consiliului care hotărăște în unanimitate și după consultarea Comitetului Consultativ.

173. Nu este foarte greu să observăm diferențele formale între cele două ipoteze avute în vedere la articolul 95 CO. În cadrul articolului 95 primul paragraf CO, este vorba de a permite Comisiei să acopere o lacună a Tratatului CECO ce îi paralizează acțiunea, permițându-i să adopte o decizie sau o recomandare într-un caz neprevăzut de acest tratat, însă fără a-l modifica. În plus, este necesar un aviz conform prealabil al Consiliului care hotărăște în unanimitate. În cadrul articolului 95 al treilea paragraf CO, este vorba despre a modifica o dispoziție a respectivului tratat„privind exercitarea de către Comisie a competențelor care îi sunt atribuite”. Unanimitatea Consiliului nu este solicitată, însă sunt necesare un aviz favorabil al Curții și un vot al Parlamentului European.

174. În prezenta cauză, Salzgitter acuză Comisia că s-a întemeiat pe articolul 95 primul și al doilea paragraf CO pentru a extinde domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO în cadrul diverselor coduri privind ajutoarele acordate siderurgiei, în timp ce aceasta ar fi trebuit să respecte procedura prevăzută fie la articolul 96 CO, fie la articolul 95 al treilea și al patrulea paragraf CO.

175. În lumina concluziilor pe care le-am prezentat în cadrul primului aspect al primului motiv, considerăm această obiecție ca fiind neîntemeiată.

176. Într-adevăr, în cazul în care, astfel cum susținem, articolul 4 litera (c) CO este aplicabil ajutoarelor acordate întreprinderilor siderurgice în temeiul unei scheme generale de ajutoare, atunci Comisia nu a extins domeniul de aplicare al acestei dispoziții când a adoptat normele stabilite în cadrul codurilor privind ajutoarele acordate siderurgiei. Ținând cont de faptul că aceasta se afla într-un caz neprevăzut de Tratatul CECO, în care era totuși necesar să acționeze, considerăm, prin urmare, că Comisia se putea baza în mod legal pe articolul 95 primul și al doilea paragraf CO pentru a răspunde, prin intermediul respectivelor norme, necesităților restructurării pieței siderurgice.

177. Prin urmare, suntem de părere că Tribunalul nu a comis, în această privință, nicio eroare de drept și propunem Curții să respingă al doilea aspect al primului motiv.

3. Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept comisă în legătură cu prezentarea practicii decizionale a Comisiei

178. Prin intermediul celui de al treilea aspect al primului motiv, Salzgitter susține că, la punctul 112 și următoarele din hotărârea atacată, Tribunalul a prezentat practica decizională a Comisiei în mod eronat ( 68 ).

a) Argumentele părților

179. Salzgitter susține că, încă de la intrarea în vigoare a Tratatului CECO în 1952, și nu de la începutul anilor ’70, Comisia a considerat că articolul 4 litera (c) CO se aplica doar ajutoarelor specifice în favoarea întreprinderilor siderurgice. În această privință, Salzgitter se bazează pe raportul publicat de Înalta Autoritate a CECO în 1963, intitulat „Tratatul CECO în perioada 1952-1962”, pe modul de redactare a celui de al patrulea considerent și a articolului 1 din primul cod, pe poziția apărată de Comisie în cadrul celui de al IX-lea raport privind politica concurenței, precum și pe practica decizională a Comisiei în sectorul cărbunelui. Salzgitter impută Tribunalului în special că a considerat, la punctul 115 din hotărârea atacată, că al doilea cod avea ca obiect să restituie articolului 4 litera (c) CO domeniul său de aplicare inițial, în timp ce era vorba, în realitate, despre o modificare neautorizată a Tratatului CECO.

180. În opinia Comisiei, faptul că aceasta a apărat un punct de vedere diferit cu privire la domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO înainte de cel de al treilea cod este lipsit de importanță pentru ajutoarele acordate Salzgitter, în măsura în care acest punct de vedere nu a fost exprimat în niciun act individual susceptibil să devină definitiv cu privire la întreprinderea beneficiară înainte de 1 ianuarie 1986 ( 69 ).

b) Apreciere

181. La punctele 112-117 din hotărârea atacată, Tribunalul a prezentat normele adoptate de Comisie în cadrul primului și al celui de al doilea cod. Deși nu se referă la normele aplicabile prezentei cauze, această expunere permite totuși aprecierea contextului juridic al acțiunii și scoate în evidență modificările de interpretare ale Comisiei.

182. Contrar celor susținute de Comisie, acest lucru nu este lipsit de importanță în prezenta cauză.

183. La punctul 112 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că, „încă de la începutul anilor ’70 și până la adoptarea [celui de al doilea cod], Comisia a considerat că articolul 4 litera (c) CO se aplica numai ajutoarelor specifice în favoarea întreprinderilor siderurgice”. Acesta a reținut, în continuare, la punctul 115 din această hotărâre, că, „începând cu [respectivul cod], codurile se referă la «toate ajutoarele acordate siderurgiei […], indiferent dacă sunt sau nu sunt specifice», această precizare [având] ca obiect numai să restituie articolului 4 litera (c) CO domeniul său de aplicare inițial” ( 70 ) .

184. În cadrul acestui aspect, Salzgitter reproșează din nou Tribunalului analiza acestuia referitoare la „domeniul de aplicare inițial” al articolului 4 litera (c) CO. Într-adevăr, aceasta susține că încă de la intrarea în vigoare a Tratatului CECO, și nu numai în perioada cuprinsă între anii ’70 și adoptarea celui de al doilea cod, domeniul de aplicare al acestei dispoziții era limitat la ajutoarele specifice în favoarea întreprinderilor siderurgice.

185. Având în vedere concluziile pe care le-am prezentat în cadrul primului aspect al primului motiv, credem că Tribunalul a expus în mod corect practica decizională a Comisiei și considerăm, în consecință, că argumentul Salzgitter nu poate fi admis.

186. Prin urmare, propunem Curții să respingă al treilea aspect al primului motiv ca fiind neîntemeiat și, prin urmare, să respingă în întregime primul motiv.

B — Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe lipsa motivării deciziei în litigiu

187. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Salzgitter susține că Tribunalul a comis o eroare de drept prin faptul că a statuat, la punctul 184 din hotărârea atacată, că motivarea deciziei în litigiu respecta cerințele impuse de Tratatul CECO ( 71 ).

1. Argumentele părților

188. Salzgitter susține că Comisia nu explică motivele pentru care aceasta se îndepărtează de practica sa decizională anterioară prin aplicarea articolului 4 litera (c) CO unui ajutor nespecific sectorului cărbunelui și al oțelului, contrar jurisprudenței Curții și cu încălcarea articolului 67 CO.

189. Salzgitter susține în egală măsură că Comisia a omis să explice motivul pentru care aprecierea sa era în contradicție cu practica sa decizională privind sectorul cărbunelui.

190. În sfârșit, Salzgitter reproșează Comisiei că nu a expus motivele pentru care decizia în litigiu se îndepărta de practica decizională a acesteia în cauze similare, precum cauza în care s-a adoptat Decizia 2002/347/CECO a Comisiei ( 72 ).

191. Republica Federală Germania subliniază că evoluția concepției juridice a Comisiei cu privire la domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO și, respectiv, al articolului 67 CO presupunea o motivare și o justificare crescute în decizia în litigiu ( 73 ).

192. La rândul său, Comisia susține că practica sa s-a schimbat de la adoptarea celui de al treilea cod și că acesta este suficient de motivat în acest sens ( 74 ). Comisia contestă existența unei obligații de motivare speciale, considerând că sarcinile sale sunt reglementate, în mod exhaustiv, de articolul 15 al treilea paragraf CO și de articolul 95 primul paragraf CO (consultarea Comitetului Consultativ și avizul conform al Consiliului).

2. Apreciere

193. Cu titlu preliminar, amintim că problema întinderii obligației de motivare este o problemă de drept care poate fi supusă controlului Curții în cadrul unui recurs. Prin urmare, un motiv întemeiat pe încălcarea întinderii acestei obligații este admisibil, chiar dacă acesta presupune în mod necesar luarea în considerare a faptelor pe care Tribunalul s-a bazat pentru a ajunge la concluzia sa ( 75 ).

194. Din termenii articolului 5 al doilea paragraf a patra liniuță CO și ai articolului 15 primul paragraf CO reiese că Comunitatea „face publice motivele acțiunii sale” și că „deciziile, recomandările și avizele [Comisiei] sunt motivate și se referă la avizele a căror obținere este obligatorie”. Din aceste dispoziții, precum și din principiile generale ale Tratatului CECO reiese că Comisia trebuie să își motiveze deciziile generale sau individuale pe care le adoptă, indiferent de baza juridică aleasă în acest scop. În plus, lipsa sau insuficiența motivării constituie o încălcare a formelor fundamentale de procedură în sensul articolului 33 CO și constituie un motiv de ordine publică ce trebuie invocat din oficiu de instanța comunitară ( 76 ).

195. Potrivit unei jurisprudențe constante, obligația de motivare ce revine Comisiei în temeiul articolului 15 CO trebuie să respecte aceleași principii precum cele prezentate de Curte în contextul articolului 253 CE ( 77 ).

196. Aceste principii sunt următoarele. Motivarea trebuie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să permită instanței comunitare să exercite controlul de legalitate, iar părților interesate – destinatari sau alte persoane vizate de act, în sensul articolului 33 al doilea paragraf CO –, să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate. Totuși, nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care aspectul dacă această motivare respectă condițiile impuse de articolele 5 CO și 15 CO trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă ( 78 ). În cadrul controlului ajutoarelor de stat, examinarea motivării unei decizii a Comisiei trebuie să țină cont în egală măsură de evaluările complexe pe care trebuie să le efectueze instituția și de alegerile de natură discreționară pe care aceasta le poate efectua.

197. În ceea ce privește, mai întâi, obiecția întemeiată pe lipsa motivării referitoare la evoluția practicii decizionale a Comisiei cu privire la domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO și, respectiv, al articolului 67 CO, considerăm că această obiecție nu este relevantă.

198. Într-adevăr, aprecierea Comisiei cu privire la compatibilitatea ajutoarelor în cauză cu piața comună a cărbunelui și a oțelului nu este întemeiată pe o astfel de evoluție. Prin urmare, din contextul deciziei în litigiu și în special din cuprinsul punctelor 59-66 și 109-133 din aceasta rezultă că, în opinia Comisiei, articolul 4 litera (c) CO acoperea, de la început, respectivele ajutoare. Este vorba despre același punct de vedere pe care l-am susținut în cadrul examinării primului motiv al recursului incident.

199. În orice caz, decizia în litigiu menționează în mod clar și neechivoc raționamentul Comisiei cu privire la scopul și la aplicabilitatea fiecărei dintre aceste două dispoziții.

200. Într-adevăr, Comisia explică, în detaliu, de ce „examinarea compatibilității ajutoarelor ilegale în cauză cu piața comună trebuie efectuată conform articolului 4 litera (c) [CO] și [codurilor privind ajutoarele acordate siderurgiei] succesive” ( 79 ). Aceasta arată, în primul rând, în cadrul examinării naturii ajutoarelor în cauză, motivele pentru care consideră că articolul 67 CO nu este aplicabil (punctul 66). În al doilea rând, Comisia explică, în cadrul examinării compatibilității ajutoarelor în litigiu cu piața comună a cărbunelui și a oțelului, de ce aplicarea articolului 87 alineatul (2) litera (c) CE unei întreprinderi siderurgice este a priori exclusă (punctele 110-120). În al treilea rând, aceasta precizează motivele pentru care o decizie individuală, în temeiul articolului 95 CO, nu era justificată în prezenta cauză (punctele 121-125). În sfârșit, în al patrulea rând, Comisia expune normele specifice privind în special termenele de notificare ce au fost adoptate în cadrul codurilor privind ajutoarele acordate siderurgiei aplicabile din 1986 (punctele 67-76 și 126-133).

201. Aceste motive au permis întreprinderii Salzgitter, precum și Republicii Federale Germania să ia cunoștință de motivele pentru care Comisia a considerat că condițiile stabilite la articolul 4 litera (c) CO erau îndeplinite în speță. De altfel, acestea din urmă au putut contesta, în detaliu, aprecierile Comisiei. În plus și astfel cum o demonstrează controlul jurisdicțional pe care l-a putut efectua Tribunalul în cadrul hotărârii atacate, respectivele motive permit instanței comunitare verificarea temeiniciei acestor aprecieri.

202. Prin urmare, în opinia noastră, Comisia nu trebuia să expună, în plus, în actul care, amintim, este de aplicare individuală, evoluția practicii sale decizionale după adoptarea primului și a celui de al doilea cod, acestea din urmă fiind oricum inaplicabile prezentei cauze.

203. În ceea ce privește a doua obiecție, considerăm de asemenea că nu este relevantă, întrucât normele care guvernează intervențiile statelor membre în favoarea industriei carbonifere diferă de normele stabilite în cadrul codurilor privind ajutoarele acordate siderurgiei.

204. În sfârșit, în ceea ce privește a treia obiecție, considerăm că Comisia nu trebuia să expună motivele pentru care aprecierea sa diferă de cea adoptată în cadrul deciziilor anterioare. Într-adevăr, noțiunea „ajutor de stat” răspunde, în Tratatul CE, precum și în Tratatul CECO, unei situații obiective și motivele pentru care Comisia a făcut o apreciere diferită în deciziile sale anterioare nu sunt relevante pentru examinarea problemei dacă ajutoarele în cauză intră sau nu intră în domeniul de aplicare al articolului 4 litera (c) CO.

205. Având în vedere aceste elemente, suntem de părere că motivul întemeiat pe o lipsă de motivare, în măsura în care acesta se bazează pe obiecțiile sus-menționate, trebuie respins. Într-adevăr, considerăm că motivarea deciziei în litigiu îndeplinește deopotrivă cerințele de a fi clară și controlabilă care rezultă din articolele 5 CO și 15 CO, contextul de fapt și de drept fiind redat suficient de precis.

206. Prin urmare, în opinia noastră, Tribunalul a concluzionat în mod corect, la punctul 184 din hotărârea atacată, că decizia în litigiu fusese motivată în mod corespunzător de Comisie.

207. În aceste condiții, propunem Curții să respingă al doilea motiv.

208. Din ansamblul considerațiilor precedente rezultă că recursul incident introdus de Salzgitter trebuie să fie, în opinia noastră, respins în întregime.

VI — Cu privire la recursul principal

209. În susținerea recursului său, Comisia invocă două motive întemeiate, în primul rând, pe încălcarea articolului 4 litera (c) CO, precum și a celor de al treilea, al patrulea, al cincilea și al șaselea cod și, în al doilea rând, pe încălcarea dreptului la apărare.

A — Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 4 litera (c) CO, precum și a celor de al treilea, al patrulea, al cincilea și al șaselea cod

210. Primul motiv constă în trei aspecte întemeiate, în primul rând, pe o analiză eronată cu privire la caracterul incert și echivoc al cadrului juridic aplicabil, în al doilea rând, pe o eroare de drept comisă în luarea în considerare a primelor două coduri privind ajutoarele acordate siderurgiei, în al treilea rând, pe o interpretare eronată a jurisprudenței Curții referitoare la principiul securității juridice, în al patrulea rând, pe o motivare contradictorie a hotărârii atacate, în al cincilea rând, pe o apreciere eronată cu privire la informarea Comisie în legătură cu aplicarea ZRFG întreprinderilor siderurgice și, în al șaselea rând, pe o repunere în discuție a jurisprudenței rezultate din Hotărârea din 20 martie 1997, Alcan Deutschland ( 80 ).

211. În esență, Comisia contestă analiza efectuată de Tribunal, la punctele 158-183 din hotărârea atacată, cu privire la motivul prezentat în primă instanță, întemeiat pe o pretinsă încălcare a principiului securității juridice (al șaptelea motiv). Comisia susține că Tribunalul a comis o eroare de drept atunci când a statuat că, în circumstanțele specifice ale cauzei, aceasta încălcase principiul securității juridice prin solicitarea restituirii ajutoarelor acordate întreprinderii Salzgitter în perioada 1986-1995.

212. Pentru a admite motivul întemeiat pe încălcarea principiului securității juridice, Tribunalul a urmat un raționament în trei etape.

213. Mai întâi, acesta a examinat claritatea cadrului juridic. Tribunalul a concluzionat, la punctul 174 din hotărârea atacată, că situația care a decurs din adoptarea celui de al doilea și a celui de al treilea cod era incertă și echivocă. Această analiză este contestată de Comisie în cadrul primului aspect al primului motiv.

214. În continuare, Tribunalul a examinat comportamentul Comisiei. După ce a constatat că aceasta primise o serie de informații din partea Salzgitter și că adoptase totodată o decizie de a nu ridica obiecții privind punerea în aplicare a ZRFG, Tribunalul a considerat, la punctele 176-180 din hotărârea atacată, că Comisia nu își îndeplinise obligația de diligență prin faptul că nu a observat, pe parcursul examinării, lipsa notificării ajutoarelor în cauză și prin faptul că nu a demarat nicio acțiune în acest sens.