Cauza T‑141/08

E.ON Energie AG

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Procedură administrativă – Decizie de constatare a unei ruperi de sigilii – Articolul 23 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 – Sarcina probei – Prezumția de nevinovăție – Proporționalitate – Obligația de motivare”

Sumarul hotărârii

1. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Elemente de probă care trebuie strânse – Nivelul necesar al forței probante

[art. 81 alin. (1) CE]

2. Dreptul Uniunii – Principii – Drepturi fundamentale – Prezumția de nevinovăție – Procedură în materie de concurență – Aplicabilitate

[art. 6 alin. (2) UE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47]

3. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări care constă în încheierea unui acord anticoncurențial – Decizie întemeiată pe probe directe –Obligațiile în materie de probă ale întreprinderilor care contestă existența încălcării

(art. 81 CE și 82 CE)

4. Concurență – Amenzi – Condițiile aplicării de amenzi de către Comisie – Încălcare săvârșită în mod intenționat sau din neglijență – Decizie de constatare a unei ruperi de sigilii – Sarcina probei care revine Comisiei – Limite

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (1) lit.(e)]

1. În domeniul dreptului concurenței, în cazul unui litigiu privind existența unei încălcări, Comisiei îi revine obligația de a face dovada încălcărilor pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări. În acest scop, Comisia are sarcina de a strânge elemente de probă suficient de precise și de concordante pentru a întemeia convingerea fermă că încălcarea invocată a avut loc.

(a se vedea punctul 48)

2. Principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 alineatul (2) din Convenția europeană a drepturilor omului, face parte dintre drepturile fundamentale care, potrivit jurisprudenței Curții, reafirmată pe de altă parte în preambulul Actului Unic European și la articolul 6 alineatul (2) UE, precum și la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, sunt protejate în ordinea juridică comunitară. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de gravitate ale sancțiunilor aplicabile acesteia, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special în procedurile referitoare la încălcări ale normelor privind concurența aplicabile întreprinderilor și care se pot finaliza prin aplicarea de amenzi sau de penalități cu titlu cominatoriu.

Orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia Comisiei de constatare a unei încălcări. Prin urmare, instanța nu poate concluziona că Comisia a dovedit existența încălcării în cauză la un standard juridic corespunzător dacă există încă un dubiu cu privire la acest aspect, în special în cadrul unei acțiuni în anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi.

(a se vedea punctele 51, 52 și 238)

3. În cazul în care Comisia constată o încălcare a normelor de concurență întemeindu‑se pe comportamentul întreprinderilor în cauză, instanța Uniunii va trebui să anuleze decizia menționată atunci când întreprinderile amintite invocă o argumentație care pune într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care permite astfel înlocuirea explicației reținute de Comisie în vederea stabilirii unei încălcări cu o altă explicație plauzibilă a faptelor.

Totuși, atunci când Comisia se întemeiază pe probe directe, care sunt în principiu suficiente pentru a demonstra existența încălcării, nu este suficient ca întreprinderea în cauză să menționeze posibilitatea existenței unei împrejurări care ar putea afecta valoarea probantă a respectivelor elemente de probă pentru ca să revină Comisiei sarcina de a dovedi că această împrejurare nu a putut afecta valoarea probantă a acestora. Dimpotrivă, cu excepția cazurilor în care o astfel de probă nu ar putea fi prezentată de întreprinderea în cauză chiar ca urmare a comportamentului Comisiei, revine întreprinderii în cauză sarcina de a stabili corespunzător cerințelor legale, pe de o parte, dacă împrejurarea pe care o invocă există și, pe de altă parte, că această împrejurare pune în discuție valoarea probantă a elementelor de probă pe care se întemeiază Comisia.

(a se vedea punctele 54, 56 și 199)

4. Conform articolului 23 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 CE și 82 CE, Comisia poate impune amenzi atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, sigiliile aplicate de către reprezentanții oficiali sau alte persoane care îi însoțesc, autorizate de către Comisie, au fost rupte. Astfel, conform acestei dispoziții, Comisia are sarcina de a dovedi ruperea sigiliilor. În schimb, acesteia nu îi revine sarcina de a demonstra că s‑a pătruns efectiv în incinta care a fost sigilată sau că documentele depozitate în aceasta au fost manevrate.

(a se vedea punctele 85 și 256)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a opta)

15 decembrie 2010( )

„Concurență – Procedură administrativă – Decizie de constatare a unei ruperi de sigilii – Articolul 23 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 – Sarcina probei – Prezumția de nevinovăție – Proporționalitate – Obligația de motivare”

În cauza T‑141/08,

E.ON Energie AG, cu sediul în München (Germania), reprezentată inițial de A. Röhling, C. Krohs, F. Dietrich și R. Pfromm, ulterior de A. Röhling, F. Dietrich și R. Pfromm, avocați,

reclamantă,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată de domnii A. Bouquet, V. Bottka și R. Sauer, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei C(2008) 377 final a Comisiei din 30 ianuarie 2008 privind stabilirea unei amenzi în temeiul articolului 23 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului pentru rupere de sigilii (Cazul COMP/B-1/39.326 – E.ON Energie AG),

TRIBUNALUL (Camera a opta),

compus din doamna M. E. Martins Ribeiro (raportor), președinte, și domnii S. Papasavvas și N. Wahl, judecători,

grefier: doamna K. Andová, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 14 aprilie 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Cadrul juridic

1 Articolul 20 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 [CE] și 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269) prevede că „[r]eprezentanții oficiali și celelalte persoane care îi însoțesc, autorizate de Comisie să desfășoare o inspecție, sunt împuternicite să sigileze orice incinte destinate activității și orice registre și documente pe perioada inspecției și în măsura necesară inspecției”.

2 În temeiul articolului 23 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul nr. 1/2003, „Comisia poate aplica, prin decizie, întreprinderilor sau asociațiilor de întreprinderi amenzi care nu depășesc 1 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent, atunci când, în mod intenționat sau din neglijență [...] sigiliile aplicate în conformitate cu articolul 20 alineatul (2) litera (d) de către reprezentanții oficiali sau alte persoane care îi însoțesc, autorizate de către Comisie, au fost rupte”.

Istoricul cauzei

3 Prin decizia din 24 mai 2006, Comisia Comunităților Europene, în conformitate cu articolul 20 din Regulamentul nr. 1/2003, a dispus efectuarea unei inspecții în incintele E.ON AG și în cele ale întreprinderilor controlate de aceasta, în scopul de a verifica temeinicia bănuielilor privitoare la participarea acestora la acorduri anticoncurențiale. Inspecția efectuată la reclamantă, E.ON Energie AG, filială a E.ON deținută în proporție de 100 %, a început în după‑amiaza zilei de 29 mai 2006 în incintele acesteia destinate activității și aflate la München. După ce a luat cunoștință de decizia privind inspecția, reclamanta a declarat că nu se opune acesteia.

4 Inspecția a fost efectuată de patru reprezentanți ai Comisiei și de șase reprezentanți ai Bundeskartellamt (autoritate germană din domeniul concurenței). Documentele selecționate cu ocazia inspecției din 29 mai 2006 în vederea unei examinări mai detaliate de către reprezentanții menționați au fost depozitate în incinta G.505, pusă la dispoziția Comisiei de către reclamantă. Întrucât inspecția nu a putut fi încheiată în aceeași zi, șeful echipei de inspecție a încuiat ușa incintei menționate, care era compusă din panouri lăcuite cu proprietăți de izolare fonică și dintr‑un cadru din aluminiu eloxat, și a sigilat ușa menționată cu un sigiliu oficial de dimensiuni 90 pe 60 mm (denumit în continuare „sigiliul în litigiu”). Două treimi din suprafața acestuia se aflau pe ușă, iar o treime se afla pe cadrul ușii. A fost întocmit un proces‑verbal de aplicare a unui sigiliu, care a fost semnat de reprezentanții Comisiei, ai Bundeskartellamt și ai reclamantei. Ulterior, inspectorii au părăsit incintele reclamantei, luând cheia de la ușa incintei G.505 care le fusese pusă la dispoziție. Drept răspuns la o solicitare de informații, reclamanta a arătat că, în afară de această cheie predată Comisiei, alte 20 de chei „paspartu”, care permiteau accesul la incinta G.505, erau de asemenea în circulație [considerentul (19) al deciziei atacate].

5 Sigiliul în litigiu era un autoadeziv de culoare albastră, cu linii galbene la marginile superioară și inferioară și stelele galbene ale drapelului european. Zona galbenă inferioară cuprindea o mențiune potrivit căreia Comisia are posibilitatea de a aplica o amendă în cazul ruperii sigiliului. Folia de securitate utilizată pentru fabricarea sigiliului în litigiu (denumită în continuare „folia de securitate”) a fost fabricată de societatea 3M Europe SA (denumită în continuare „3M”) în decembrie 2002. Pe baza comenzii Comisiei, elementele sus‑menționate au fost tipărite pe folia de securitate la o tipografie, în cursul primului trimestru al anului 2004.

6 În cazul unui sigiliu din plastic, precum sigiliul în litigiu, la ruperea acestuia, adezivul alb cu ajutorul căruia sigiliul este fixat pe suport rămâne pe suport sub forma mesajelor „VOID”, de mărimea a 12 puncte Didot (aproximativ 5 mm), repartizate pe întreaga suprafață a autoadezivului. Sigiliul desprins devine transparent în aceste zone, astfel încât mesajul „VOID” este vizibil și pe sigiliu.

7 În dimineața de 30 mai 2006, în jurul orei 8.45, la revenirea echipei de inspecție, aceasta a constatat că starea sigiliului în litigiu, care era încă lipit pe ușa incintei G.505, se modificase.

8 În jurul orei 9.15, șeful echipei de inspecție a deschis ușa incintei G.505. Deschiderea ușii a provocat dezlipirea porțiunii lipite pe tăblia ușii a sigiliului în litigiu, iar cealaltă porțiune a rămas lipită pe cadrul ușii.

9 A fost întocmit un proces‑verbal de constatare a ruperii de sigilii, care, între altele, menționează următoarele:

„[…]

– Întregul sigiliu era deplasat vertical și lateral cu aproximativ 2 mm, astfel încât în josul și în dreapta sigiliului erau vizibile urme de adeziv.

– Mesajul «VOID» era vizibil clar pe întreaga suprafață a sigiliului, care se afla totuși în continuare atât pe cadrul ușii, cât și pe ușă și nu fusese rupt.

– După deschiderea ușii de către [funcționarul] Comisiei (domnul K.), în cursul căreia sigiliul a rămas intact, respectiv nu s‑a rupt, urme albe din mesajul «VOID» erau vizibile pe versoul sigiliului (suprafața adezivă).

– În mod obișnuit, atunci când sigiliul este dezlipit, mesajul alb «VOID» rămâne pe suport, ceea ce s‑a întâmplat în mod clar în speță, întrucât mesajul se afla într‑adevăr pe suprafața ușii.

– Numeroase urme albe se aflau totuși și pe suprafața adezivă a sigiliului, și nu pe zonele transparente care corespund mesajelor «VOID» de pe versoul sigiliului, ci lângă aceste zone.”

10 Procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii a fost semnat de un reprezentant al Comisiei și de un reprezentant al Bundeskartellamt. Reclamanta a refuzat semnarea procesului‑verbal menționat.

11 În după‑amiaza zilei de 30 mai 2006, au fost realizate fotografii digitale ale sigiliului în litigiu cu un telefon mobil.

12 La 31 mai 2006, reclamanta a făcut o „declarație suplimentară [...] procesului‑verbal de aplicare a sigiliului din 30 mai 2006”, în care se precizează următoarele:

„1. Ulterior deschiderii ușii, nu s‑a constatat nicio modificare privitoare la documentele depozitate în incintă.

2. Atunci când sigiliul a fost îndepărtat în seara de 30 mai pentru a fi înlocuit, mesajul «VOID» de pe cadru nu era deloc ștearsă.

3. Domnul K. a fost prezent în seara anterioară, cu ocazia aplicării sigiliului, și a considerat că aceasta a fost neobișnuit de îndelungată.”

13 La 9 august 2006, Comisia a adresat o solicitare de informații reclamantei, în conformitate cu articolul 18 din Regulamentul nr. 1/2003. Aceasta a răspuns la cererea menționată prin scrisoarea din 23 august 2006. Alte cereri de informații au fost adresate 3M la 29 august 2006, societății de curățenie care presta servicii pentru reclamantă (denumită în continuare „societatea de curățenie”) la 31 august 2006 și, respectiv, serviciului de securitate al reclamantei la 1 septembrie 2006.

14 Cei 10 membri ai echipei de inspecție au completat chestionare referitoare la observațiile lor privind aplicarea sigiliului în litigiu și starea acestuia în dimineața de 30 mai 2006.

15 La 2 octombrie 2006, Comisia a adresat reclamantei o comunicare privind obiecțiunile. În temeiul informațiilor disponibile, Comisia a concluzionat în special că sigiliul în litigiu fusese rupt și că, date fiind atribuțiile de organizare ale reclamantei în clădirea în cauză, răspunderea pentru această rupere de sigilii trebuia să i se atribuie acesteia.

16 La 13 noiembrie 2006, reclamanta a depus observații referitoare la comunicarea privind obiecțiunile.

17 La 6 decembrie 2006, la cererea reclamantei, consilierul auditor a efectuat o audiere la care de asemenea a participat 3M.

18 La 21 decembrie 2006, la cererea Comisiei, 3M a confirmat în scris anumite declarații făcute la audiere.

19 În cursul procedurii administrative, reclamanta a transmis Comisiei trei expertize ale unui institut de științe naturale și de medicină (denumit în continuare „institutul”).

20 La 21 martie 2007, institutul a efectuat o primă expertiză (denumită în continuare „expertiza institutului I”), în care a fost analizată reacția sigiliului în litigiu în condiții de forfecare și dezlipire.

21 La 11 aprilie 2007, Comisia a solicitat domnului Kr., expert în domeniul tehnicilor de lipire și al comportamentului materialelor plastice, să redacteze un raport privind anumite aspecte ale capacității de funcționare și ale modului de tratare a sigiliului în litigiu. Primul raport al acestuia (denumit în continuare „raportul Kr. I”) a fost redactat la 8 mai 2007.

22 La 15 mai 2007, institutul a realizat o a doua expertiză (denumită în continuare „expertiza institutului II”), în care s‑a analizat reacția sigiliului în litigiu în condiții de forfecare prin tracțiune și prin comprimare, precum și în condiții de dezlipire după aplicarea produsului de întreținere Synto (denumit în continuare „Synto”).

23 Prin scrisoarea din 6 iunie 2007, Comisia a informat reclamanta în legătură cu faptele noi stabilite ulterior comunicării privind obiecțiunile, întemeindu‑se pe declarațiile 3M și pe raportul Kr. I, și i‑a acordat posibilitatea de a formula observații scrise în această privință.

24 La 6 iulie 2007, reclamanta a transmis observații scrise Comisiei și a solicitat o nouă audiere. Această din urmă cerere a fost respinsă.

25 La 1 octombrie 2007, reclamanta a transmis Comisiei a treia expertiză a institutului din 27 septembrie 2007 (denumită în continuare „expertiza institutului III”), în care s‑a analizat reacția sigiliului în litigiu în condiții de dezlipire ca urmare a învechirii, a Synto și a umidității atmosferice.

26 Ulterior, Comisia a solicitat domnului Kr. să comenteze argumentele și observațiile cuprinse în scrisoarea reclamantei din 6 iulie 2007 și în expertizele institutului II și III. Domnul Kr. a redactat al doilea raport la 20 noiembrie 2007 (denumit în continuare „raportul Kr. II”).

27 Prin scrisoarea din 23 noiembrie 2007, Comisia a informat reclamanta în legătură cu faptele suplimentare stabilite după scrisoarea sa din 6 iunie 2007. În același timp, Comisia a permis accesul reclamantei la documentele corespunzătoare, în special la raportul Kr. II.

28 La 10 decembrie 2007, reclamanta și‑a precizat poziția cu privire la documentele trimise la 23 noiembrie 2007.

29 La 15 ianuarie 2008, Comisia a primit o altă scrisoare de la reclamantă, la care erau anexate declarațiile scrise și date sub jurământ a 20 de persoane care, potrivit reclamantei, în seara de 29 mai 2006, dețineau o cheie pentru accesul la incinta G.505 (denumiți în continuare „posesorii de chei”). În declarațiile menționate, aceste persoane au afirmat că, în perioada vizată (între 29 mai 2006, ora 19, și 30 mai 2006, ora 9.30), fie acestea nu se aflau în clădirea G, fie nu au deschis ușa incintei amintite [considerentul (42) al deciziei atacate].

30 La 30 ianuarie 2008, Comisia a adoptat Decizia C(2008) 377 final privind stabilirea unei amenzi în temeiul articolului 23 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul nr. 1/2003 pentru rupere de sigilii (Cazul COMP/B-1/39.326 – E.ON Energie AG) (denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei rezumat a fost publicat în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 19 septembrie 2008 (JO C 240, p. 6).

31 Dispozitivul deciziei atacate prevede:

„Articolul 1

E.ON Energie AG a rupt un sigiliu aplicat de reprezentanți oficiali ai Comisiei în temeiul articolului 20 alineatul (2) [litera] (d) din Regulamentul nr. 1/2003 și, cel puțin din neglijență, a încălcat articolul 23 alineatul (1) [litera] (e) din același regulament.

Articolul 2

Pentru încălcarea menționată la articolul 1, se aplică E.ON Energie AG o amendă în valoare de 38 de milioane de euro.

[…]”

Procedura și concluziile părților

32 Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 15 aprilie 2008, reclamanta a introdus prezenta acțiune.

33 Reclamanta solicită Tribunalului:

– anularea deciziei atacate;

– în subsidiar, reducerea amenzii aplicate la o valoare adecvată;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

34 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii în întregime;

– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

35 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a opta) a decis deschiderea procedurii orale. În ședința din 14 aprilie 2010, au fost ascultate pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal.

În drept

36 Reclamanta formulează nouă motive în susținerea acțiunii. Primele șapte motive privesc constatarea ruperii unui sigiliu, în timp ce ultimele două vizează valoarea amenzii.

37 Primul motiv se întemeiază pe nerespectarea sarcinii probei, al doilea pe o încălcare a „principiului procedurii inchizitoriale”, al treilea pe prezumția pretins eronată a aplicării sigiliului în mod adecvat, al patrulea pe prezumția pretins eronată a „stării evidente” a sigiliului în litigiu în ziua următoare inspecției, al cincilea pe prezumția pretins eronată a caracterului adecvat al foliei de securitate pentru aplicarea oficială a sigiliilor de către Comisie, al șaselea pe nerespectarea de Comisie a „scenariilor alternative” care s‑ar fi putut afla la originea stării sigiliului în litigiu, al șaptelea pe o încălcare a principiului prezumției de nevinovăție, al optulea pe o încălcare a articolului 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 în sensul că nu ar fi fost stabilită nicio culpă a reclamantei și, în cele din urmă, al nouălea pe o încălcare a articolului 253 CE și a principiului proporționalității cu ocazia stabilirii valorii amenzii.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe nerespectarea sarcinii probei

Argumentele părților

38 Reclamanta arată că, în conformitate cu principiul in dubio pro reo, cu principiul prezumției de nevinovăție, consacrat prin articolul 6 alineatul (2) din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), și cu articolul 2 prima teză din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia suportă sarcina probei în procedurile care se pot finaliza cu amenzi aplicate în temeiul legislației privind înțelegerile. Întrucât Comisia era obligată să respecte garanțiile fundamentale conferite în domeniul dreptului penal și să probeze corespunzător cerințelor legale existența unei încălcări, eventualele dubii ale acesteia ar fi trebuit să acționeze în favoarea întreprinderii în cauză. Potrivit reclamantei, reiese din jurisprudență că, atunci când Comisia se întemeiază pe presupunerea că unele fapte constatate nu pot fi explicate altfel decât ca reprezentând rezultatul unei încălcări, este suficient să se stabilească împrejurări care să pună într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care să permită astfel substituirea unei alte explicații a faptelor cu cea reținută de Comisie pentru a concluziona în sensul existenței unei încălcări.

39 În ce privește afirmația Comisiei potrivit căreia modificarea sigiliului în litigiu ar aduce în orice situație o „dovadă aparentă” a elementului material al ruperii sigiliului, reclamanta arată că o astfel de dovadă ar fi incompatibilă cu principiul in dubio pro reo. O „dovadă aparentă” nu ar constitui, într‑o procedură întemeiată pe articolul 23 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003, o probă admisibilă și nu ar fi suficientă în niciun caz pentru a dovedi o încălcare sancționată cu amendă. Chiar dacă, atunci când se referea la „dovada aparentă”, Comisia viza în realitate o probă prin indicii, aceasta nu ar fi prezentat nicio dovadă întrucât nu ar fi stabilit niciun indiciu.

40 În plus, sarcina probei care revine Comisiei ar fi mai dificilă în speță ca urmare a comportamentului acesteia.

41 În primul rând, cu ocazia utilizării sigiliului în litigiu, Comisia nu ar fi luat măsurile adecvate în scopul de a limita riscul de „reacții fals pozitive” (respectiv apariția mesajelor „VOID” pe sigiliul în litigiu în lipsa dezlipirii acestuia), în special ca urmare a nerespectării termenului de valabilitate al sigiliului. Astfel, Comisia ar fi trebuit să probeze că, în pofida depășirii termenului maxim de valabilitate al sigiliului în litigiu, acesta ar fi fost adecvat și funcțional în noaptea de 29 spre 30 mai 2006. Indicațiile producătorului ar fi insuficiente în această privință întrucât 3M ar menționa în fișa de informare privind folia de securitate (denumită în continuare „fișa tehnică”) numai un termen maxim de valabilitate de doi ani și nu ar reuși nici să formuleze o opinie definitivă în legătură cu durata exactă de viață a produsului în răspunsul din chestionarul Comisiei. Comisia nu ar fi făcut o asfel de probă nici prin intermediul testelor efectuate de domnul Kr., care, de altfel, nu ar fi fost efectuate chiar asupra sigiliului în litigiu. În cele din urmă, expertizele institutului ar menționa o sensibilitate mai mare a sigiliilor autoadezive în funcție de împrejurările în care sunt aplicate și de nivelul de umiditate a aerului.

42 În al doilea rând, Comisia ar fi neglijat să ia, la fața locului, măsurile necesare pentru conservarea probelor, prin fotografierea sigiliului în litigiu anterior deschiderii ușii, în special având în vedere observațiile privind starea sigiliului în litigiu prezentate de reprezentanții reclamantei reprezentanților oficiali ai Comisiei în dimineața de 30 mai 2006. În această privință, procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii nu ar constitui prin el însuși o dovadă suficientă a stării sigiliului în litigiu, întrucât acesta ar fi fost redactat ulterior inspecției.

43 În ce privește principiul in dubio pro reo și creșterea dificultății sarcinii probei care ar fi rezultat din comportamentul Comisiei, nu ar fi posibil să se constate existența ruperii unui sigiliu care ar fi imputabilă reclamantei. Astfel, Comisia nu ar fi dovedit, dincolo de orice îndoială rezonabilă, elementul material al încălcării.

44 Contrar susținerilor Comisiei, prezentul motiv nu ar fi abstract, ci ar scoate în evidență concret lipsa probării faptului că împrejurări imputabile reclamantei au determinat modificarea stării sigiliului în litigiu. Astfel, chiar și fără expertizele prezentate de reclamantă, impunerea unei sancțiuni sub forma unei amenzi nu ar fi justificată. Într‑o procedură care se finalizează cu o decizie de aplicare a unei amenzi, nu ar reveni întreprinderii vizate sarcina de a prezenta probele dezincriminatoare sau „scenariile alternative”. Dimpotrivă, Comisia ar trebui să examineze global toate împrejurările incriminatoare și dezincriminatoare și să facă dovada absolută și dincolo de orice îndoială rezonabilă că împrejurări imputabile reclamantei au condus la modificarea stării sigiliului în litigiu. O simplă probabilitate a realizării încălcării nu ar fi suficientă pentru impunerea unei amenzi, cu atât mai mult cu cât reclamanta ar fi exprimat suficiente îndoieli privitoare la administrarea probei.

45 Chiar dacă ar trebui să se admită că, inițial, Comisia a prezentat probe aparent convingătoare care stabilesc elementele constitutive ale ruperii unui sigiliu, totuși reclamanta ar fi prezentat cu succes probe în sens contrar. În orice caz, reclamanta ar fi reușit să suscite îndoieli cu privire la faptul că probele Comisiei ar fi fost suficiente pentru a dovedi încălcarea. Contrar celor sugerate de Comisie în considerentul (44) al deciziei atacate, reclamanta nu s‑ar fi limitat, în ce privește existența ruperii unui sigiliu, la „simpla mențiune a unei alte explicații eventuale” sau la „mențiunea posibilității teoretice a unei [...] desfășurări atipice a faptelor”, ci s‑ar fi întemeiat pe mai multe expertize ale institutului în vederea dovedirii faptului că anumite împrejurări, respectiv utilizarea unui sigiliu vechi, umiditatea aerului, vibrațiile din ușă și din cadrul acesteia și tensiunile de forfecare rezultate, precum și acțiunea Synto, ar fi putut conduce la fluajul sigiliului în litigiu care să dea naștere „impresiei de deteriorare” constatate de echipa de inspecție. În cadrul unei proceduri care se finalizează cu o decizie de aplicare a unei amenzi, eventualele particularități în alegerea produsului intermediar al sigiliului (în speță folia de securitate), în stocarea și în utilizarea acestuia de către Comisie nu ar putea fi considerate pur și simplu lipsite de pertinență.

46 În cadrul prezentului motiv, reclamanta propune, în conformitate cu articolul 65 litera (c) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, să fie ascultați ca martori avocatul său, precum și un angajat al E.ON, cu privire la condițiile în care a fost găsit sigiliul în litigiu în dimineața de 30 mai 2006.

47 Comisia solicită respingerea primului motiv întrucât acesta ar fi formulat în mod abstract, fără examinarea efectelor concrete asupra aprecierii probelor și asupra deciziei atacate. Cu titlu subsidiar, Comisia contestă de asemenea argumentele reclamantei.

Aprecierea Tribunalului

48 Reiese din articolul 2 din Regulamentul nr. 1/2003, precum și dintr‑o jurisprudență constantă, pronunțată în temeiul articolelor 81 CE și 82 CE, că în domeniul dreptului concurenței, în cazul unui litigiu privind existența unei încălcări, Comisiei îi revine obligația de a face dovada încălcărilor pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări (Hotărârea Curții din 17 decembrie 1998, Baustahlgewebe/Comisia, C‑185/95 P, Rec., p. I‑8417, punctul 58, și Hotărârea Curții din 6 ianuarie 2004, BAI și Comisia/Bayer, C‑2/01 P și C‑3/01 P, Rec., p. I‑23, punctul 62, Hotărârea Tribunalului din 17 septembrie 2007, Microsoft/Comisia, T‑201/04, Rep., p. II‑3601, punctul 688). În acest scop, Comisia are sarcina de a strânge elemente de probă suficient de precise și de concordante pentru a întemeia convingerea fermă că încălcarea invocată a avut loc (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 28 martie 1984, CRAM și Rheinzink/Comisia, 29/83 și 30/83, Rec., p. 1679, punctul 20, și Hotărârea Curții din 31 martie 1993, Ahlström Osakeytiö și alții/Comisia, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 și C‑125/85-C‑129/85, Rec., p. I‑1307, punctul 127, Hotărârea Tribunalului din 21 ianuarie 1999, Riviera Auto Service și alții/Comisia, T‑185/96, T‑189/96 și T‑190/96, Rec., p. II‑93, punctul 47).

49 În continuare, trebuie să se amintească faptul că, în cadrul unei acțiuni în anulare formulate în temeiul articolului 230 CE, instanței Uniunii îi revine numai obligația de a controla legalitatea actului atacat (Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, JFE Engineering și alții/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., p. II‑2501, punctul 174).

50 Astfel, rolul instanței sesizate cu o acțiune în anulare îndreptată împotriva unei decizii a Comisiei prin care se constată existența unei încălcări în domeniul dreptului concurenței și prin care se aplică amenzi destinatarilor constă în a aprecia dacă probele și celelalte elemente invocate de Comisie în decizia sa sunt suficiente pentru a stabili existența încălcării reproșate (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctul 175).

51 În plus, orice dubiu al instanței trebuie interpretat în favoarea întreprinderii căreia îi este adresată decizia Comisiei de constatare a unei încălcări (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 februarie 1978, United Brands și United Brands Continentaal/Comisia, 27/76, Rec., p. 207, punctul 265). Prin urmare, instanța nu poate concluziona că Comisia a dovedit existența încălcării în cauză la un standard juridic corespunzător dacă există încă un dubiu cu privire la acest aspect, în special în cadrul unei acțiuni în anularea unei decizii de aplicare a unei amenzi (Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctul 177).

52 Astfel, în această ultimă situație, se impune să se țină seama de principiul prezumției de nevinovăție, astfel cum rezultă în special din articolul 6 alineatul (2) al CEDO, care face parte dintre drepturile fundamentale care, la rândul lor, potrivit jurisprudenței Curții, reafirmată pe de altă parte în preambulul Actului Unic European și la articolul 6 alineatul (2) UE, precum și la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1), sunt protejate în ordinea juridică comunitară. Având în vedere natura încălcărilor în cauză, precum și natura și gradul de gravitate ale sancțiunilor aplicabile acesteia, principiul prezumției de nevinovăție se aplică în special în procedurile referitoare la încălcări ale normelor privind concurența aplicabile întreprinderilor și care se pot finaliza prin aplicarea de amenzi sau de penalități cu titlu cominatoriu (a se vedea în acest sens Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea Öztürk din 21 februarie 1984, seria A nr. 73, și Hotărârea Lutz din 25 august 1987, seria A nr. 123‑A, Hotărârea Curții din 8 iulie 1999, Hüls/Comisia, C‑199/92 P, Rec., p. I‑4287, punctele 149 și 150, Hotărârea Curții Montecatini/Comisia, C‑235/92 P, Rec., p. I‑4539, punctele 175 și 176, și Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctul 178).

53 Reclamanta se întemeiază pe jurisprudența privitoare la practicile concertate interzise prin articolul 81 CE, potrivit căreia comportamente paralele nu pot fi considerate a face dovada unei acțiuni concertate, contrară dispoziției amintite, decât dacă acțiunea concertată constituie singura explicație plauzibilă a acestora (Hotărârea CRAM și Rheinzink/Comisia, punctul 48 de mai sus, punctul 16). În ce privește practicile concertate, revine astfel Comisiei, în lumina argumentației formulate de întreprinderile în cauză în cursul procedurii administrative, să examineze toate explicațiile posibile ale comportamentului în cauză și să nu rețină existența caracterului ilicit decât în cazul în care aceasta constituie singura explicație plauzibilă.

54 În consecință, în cazul în care Comisia constată o încălcare a normelor de concurență întemeindu‑se pe comportamentul întreprinderilor în cauză, instanța Uniunii va trebui să anuleze decizia menționată atunci când întreprinderile amintite invocă o argumentație care pune într‑o lumină diferită faptele stabilite de Comisie și care permite astfel înlocuirea explicației reținute de Comisie în vederea stabilirii unei încălcări cu o altă explicație plauzibilă a faptelor (Hotărârea CRAM și Rheinzink/Comisia, punctul 48 de mai sus, punctul 16, și Hotărârea Ahlström Osakeyhtiö și alții/Comisia, punctul 48 de mai sus, punctele 126 și 127).

55 Totuși, în același mod în care Comisia se întemeiază pe înscrisuri în vederea stabilirii unei încălcări a articolelor 81 CE și 82 CE, revine întreprinderilor în cauză sarcina nu numai să prezinte o alternativă plauzibilă la teza Comisiei, ci și să invoce insuficiența probelor reținute în decizia atacată pentru a stabili existența încălcării (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 20 aprilie 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij și alții/Comisia, T‑305/94-T‑307/94, T‑313/94-T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 și T‑335/94, Rec., p. II‑931, punctele 725-728, și Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctul 187). Trebuie să se considere că, într‑un caz precum cel din speță, atunci când Comisia se întemeiază pe elemente de probă directe, revine întreprinderilor în cauză sarcina de a demonstra că elementele de probă invocate de Comisie sunt insuficiente. S‑a statuat deja că o astfel de răsturnare a sarcinii probei nu încalcă principiul prezumției de nevinovăție (a se vedea în acest sens Hotărârea Montecatini/Comisia, punctul 52 de mai sus, punctul 181).

56 În plus, se impune să se sublinieze că o întreprindere nu poate transfera Comisiei sarcina probei prin invocarea de împrejurări pe care nu le poate dovedi (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Mannesmannröhren-Werke/Comisia, T‑44/00, Rec., p. II‑2223, punctul 262, și Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctul 343). Cu alte cuvinte, atunci când Comisia se întemeiază pe probe care sunt în principiu suficiente pentru a demonstra existența încălcării, nu este suficient ca întreprinderea în cauză să menționeze posibilitatea existenței unei împrejurări care ar putea afecta valoarea probantă a respectivelor elemente de probă pentru ca să revină Comisiei sarcina de a dovedi că această împrejurare nu a putut afecta valoarea probantă a elementelor de probă. Dimpotrivă, cu excepția cazurilor în care o astfel de probă nu ar putea fi prezentată de întreprinderea în cauză chiar ca urmare a comportamentului Comisiei (a se vedea în acest sens Hotărârea Mannesmannröhren‑Werke/Comisia, citată anterior, punctele 261 și 262, și Hotărârea JFE Engineering și alții/Comisia, punctul 49 de mai sus, punctele 342 și 343), revine întreprinderii în cauză sarcina de a stabili corespunzător cerințelor legale, pe de o parte, dacă împrejurarea pe care o invocă există și, pe de altă parte, că această împrejurare pune în discuție valoarea probantă a elementelor de probă pe care se întemeiază Comisia.

57 În cadrul prezentului motiv, reclamanta consideră că trebuia să se stabilească de către Comisie, în decizia atacată, dincolo de orice îndoială rezonabilă, că modificarea stării sigiliului în litigiu, constatată la 30 mai 2006, îi era imputabilă, după ce a demonstrat că diferitele împrejurări pe care le‑a invocat nu puteau explica starea respectivă. Potrivit reclamantei, nu îi revenea acesteia sarcina de a prezenta probele dezincriminatoare sau „scenariile alternative”. O simplă probabilitate de realizare a încălcării nu ar fi suficientă pentru impunerea unei amenzi, cu atât mai mult cu cât reclamanta ar fi exprimat suficiente îndoieli privind administrarea probelor. În cadrul primului motiv, reclamanta se referă astfel la vechimea sigiliului în litigiu, la umiditatea aerului, la vibrațiile din ușă și din cadrul acesteia și la tensiunile de forfecare care ar fi rezultat din acestea, precum și la acțiunea Synto, care ar fi putut determina fluajul sigiliului în litigiu, provocând „impresia de deteriorare” constatată de echipa de inspecție.

58 În această privință, trebuie să se arate că, spre deosebire de susținerile Comisiei, motivul invocat de reclamantă nu este abstract întrucât, în esență, reclamanta arată că, dată fiind nerespectarea de către Comisie a principiilor care reglementează sarcina probei în dreptul comunitar al concurenței, aceasta din urmă nu a dovedit corespunzător cerințelor legale că împrejurări imputabile reclamantei au determinat modificarea stării sigiliului în litigiu, astfel încât se impunea anularea deciziei atacate.

59 Totuși, reiese din decizia atacată că nu s‑au încălcat de Comisie principiile care reglementează sarcina probei. Astfel, pe de o parte, considerentul (44) al deciziei atacate arată expres că „revine Comisiei sarcina de a prezenta faptele necesare pentru a dovedi ruperea sigiliilor invocată”. Pe de altă parte, Comisia a întemeiat constatarea sa privind ruperea de sigilii pe starea sigiliului în litigiu în dimineața de 30 mai 2006, care, potrivit acesteia, prezenta mesajele „VOID” pe toată suprafața, precum și resturi de adeziv pe verso, astfel cum reiese în special din declarațiile inspectorilor Comisiei și ai Bundeskartellamt și din consemnările care apar în procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii [considerentele (75) și (76) ale deciziei atacate].

60 În consecință, referindu‑se în special la declarațiile a șase inspectori prezenți la fața locului și la semnarea de către reclamantă a procesului‑verbal de aplicare a sigiliului, Comisia a constatat mai întâi aplicarea corespunzătoare a sigiliului în litigiu în seara de 29 mai 2006 [considerentele (50) și (51) ale deciziei atacate]. Ulterior, astfel cum s‑a arătat la punctul 59 de mai sus, în dimineața de 30 mai 2006, Comisia a constatat o modificare a stării sigiliului menționat, care, potrivit acesteia, dovedește încălcarea de rupere de sigilii.

61 Independent de valoarea probantă a elementelor de probă pe care s‑a întemeiat Comisia și care trebuie apreciate în cadrul examinării motivelor al treilea, al patrulea și al cincilea, Comisia a considerat în mod justificat în considerentul (44) al deciziei atacate că „simpla mențiune a posibilității teoretice a unei [...] desfășurări atipice a faptelor nu poate fi suficientă” pentru a exclude existența unei încălcări. Astfel, conform principiilor stabilite la punctele 55 și 56 de mai sus, reclamantei îi revenea sarcina de a stabili nu numai realitatea diferitelor împrejurări pe care le‑a susținut în scopul de a explica starea sigiliului în litigiu în data de 30 mai 2006, ci și faptul că aceste împrejurări pun în discuție valoarea probantă a probelor prezentate de Comisie.

62 Or, în decizia atacată, Comisia a examinat explicațiile alternative privitoare la starea sigiliului în litigiu în data de 30 mai 2006 invocate de reclamantă în cursul procedurii administrative. Totuși, Comisia a considerat că aceste explicații nu demonstrau că starea în discuție rezulta din alte împrejurări decât ruperea sigiliului [considerentele (62)-(68) și (77)-(98) ale deciziei atacate]. În aceste condiții, nu poate fi constatată nicio încălcare a principiilor referitoare la sarcina probei.

63 În cele din urmă, reclamanta nu poate pretinde că două împrejurări, respectiv pretinsa vechime a sigiliului în litigiu și lipsa fotografiilor care să facă dovada stării sigiliului în litigiu anterior deschiderii ușii, ar fi sporit dificultatea sarcinii probei care revenea Comisiei. Presupunând că existența acestor împrejurări este stabilită în măsură suficientă, se va impune să se examineze dacă, în lumina argumentației formulate de reclamantă cu privire la aceste împrejurări, probele invocate de Comisie susțin corespunzător cerințelor legale constatarea ruperii unui sigiliu în sensul articolului 23 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul nr. 1/2003. Această examinare va fi efectuată în cadrul analizei motivelor al treilea, al patrulea și al cincilea.

64 Din toate cele arătate mai sus reiese că primul motiv trebuie respins.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea „principiului procedurii inchizitoriale”

Argumentele părților

65 Reclamanta face trimitere la Hotărârea Curții din 13 iulie 1966, Consten și Grundig/Comisia (56/64 și 58/64, Rec., p. 429), și la Hotărârea Curții din 21 noiembrie 1991, Technische Universität München (C‑269/90, Rec., p. I‑5469), și amintește că, potrivit „principiului procedurii inchizitoriale”, Comisia are obligația de a realiza din oficiu clarificarea faptelor și de a examina, cu atenție și imparțialitate, toate elementele pertinente din speță. Or, în speță acest „principiu” ar fi fost încălcat.

66 În primul rând, Comisia ar fi trebuit să remedieze „incertitudinile vădite” referitoare la compoziția Synto. Comisia nu ar fi trebuit să se limiteze la afirmația că nu cunoaște produsul care fusese utilizat de institut în cadrul expertizelor sale [considerentul (85) al deciziei atacate]. În expertiza institutului II, institutul ar fi stabilit prezența componentului 2-(2-butoxietoxi)etanol în Synto. Or, acest component ar ataca un număr mare de substanțe organice. În sens contrar, domnul Kr. nu ar fi efectuat personal o analiză a compoziției Synto, ci ar fi considerat că produsul de întreținere constă într‑o „soluție apoasă surfactantă care conține elemente de 2-butoxetanol et de 2-propanol (alcool isopropilic)”. O astfel de substanță nu ar produce decât efecte similare unui alcool, în timp de substanța analizată de institut ar produce și efectele unui eter și, în consecință, ar avea în plus un efect de solvent mai ales în raport cu adezivii și urmele de cariocă. Rezultatele expertizelor institutului ar fi trebuit să determine Comisia să efectueze analize suplimentare ale compoziției Synto. Comisia nu ar putea renunța la acestea numai pentru motivul că, potrivit indicațiilor producătorului, singura variantă a Synto care este în mare parte anhidră (denumită în continuare „Synto Forte”) nu ar fi vândută în sticlele de un litru care erau folosite de societatea de curățenie [considerentul (85) al deciziei atacate]. Ar fi imposibil de exclus ipoteza că producătorul ar fi făcut declarații eronate și/sau că ambalajul Synto ar fi fost schimbat ulterior.

67 Comisia ar fi omis de asemenea să țină seama de faptul că produsul de întreținere utilizat anterior de societatea de curățenie (Synto Forte) ar fi fost înlocuit cu Synto cu puțin timp înaintea inspecției, fapt ce ar fi fost semnalat Comisiei în răspunsul reclamantei la solicitarea de informații din 19 octombrie 2007. În această privință, ar fi imposibil de exclus că la societatea de curățenie se mai găseau încă resturi de Synto Forte. Comisia ar fi putut efectua cu ușurință o analiză a produsului de întreținere utilizat dat fiind că reclamanta i‑ar fi propus să îi trimită o parte din conținutul rămas în recipient.

68 În al doilea rând, Comisia și‑ar fi încălcat obligația de investigare prin omiterea investigării pretinsei posibilități ca posesorii de chei să fi permis accesul terților la incinta G.505, precum și a pretinsei posibilități ca o persoană să fi pătruns în alt mod în incinta menționată. În considerentele (98) și (100) ale deciziei atacate, Comisia nu ar fi luat în considerare faptul că ușa incintei respective fusese nu numai sigilată, ci și încuiată pentru a preveni orice acces neautorizat. Declarațiile scrise și date sub jurământ ale posesorilor de chei ar arăta că, în noaptea respectivă, ușa incintei amintite nu ar fi fost nici descuiată, nici deschisă. Reclamanta solicită dovedirea acestui fapt prin audierea acestor persoane în calitate de martori, în conformitate cu articolul 65 litera (c) din Regulamentul de procedură.

69 În măsura în care Comisia ar afirma că alte persoane ar fi putut să își procure o cheie a incintei G.505 de la posesorii de chei [considerentul (98) al deciziei atacate], reclamanta susține că, având în vedere obligația sa de a clarifica în întregime faptele, Comisia ar fi trebuit să solicite ca declarațiile scrise și date sub jurământ să fie completate sau să investigheze direct localizarea cheilor.

70 De asemenea, în măsura în care Comisia ar afirma că declarațiile scrise și date sub jurământ nu exclud că „ușa ar fi fost deschisă prin alte mijloace” [considerentul (98) al deciziei atacate], aceasta ar fi trebuit să efectueze investigații privind încuietoarea și ușa incintei G.505, care să poată stabili dacă a avut loc o efracție sau o încercare de manevrare de orice natură. O analiză a suprafeței ușii ar fi permis să se constate că deschiderea ușii prin alte metode putea fi exclusă.

71 Reclamanta adaugă că nu se poate presupune că l‑ar fi incitat cu bună știință pe unul dintre posesorii de chei să deterioreze sigiliul în litigiu și/sau să deschidă ușa. Reclamanta consideră că, prin fals în declarația scrisă și dată sub jurământ, acest terț eventual risca, potrivit dreptului german, o sancțiune penală și eventual plata unor despăgubiri substanțiale.

72 În al treilea rând, Comisia ar fi încălcat „principiul procedurii inchizitoriale” prin formularea întrebării nr. 6 din chestionarul inspectorilor, care s‑ar fi opus reproducerii propriilor constatări ale inspectorilor sau care ar fi influențat aceasta.

73 Comisia arată că prezentul motiv trebuie respins întrucât reclamanta se limitează la formularea unor aprecieri generale fără a stabili modul în care motivele invocate ar putea afecta legalitatea deciziei atacate. Cu titlu subsidiar, Comisia contestă argumentele reclamantei.

Aprecierea Tribunalului

74 Astfel cum s‑a amintit la punctele 48 și 49 de mai sus, în domeniul dreptului concurenței, Comisiei îi revine obligația de a face dovada încălcărilor pe care le constată și de a stabili elementele de probă adecvate în vederea demonstrării, corespunzător cerințelor legale, a existenței faptelor constitutive ale unei încălcări. În acest scop, Comisia are sarcina de a strânge elemente de probă suficient de precise și de concordante pentru a întemeia convingerea fermă că încălcarea invocată a avut loc.

75 În plus, trebuie arătat că, în vederea respectării principiului bunei administrări, Comisia trebuie să contribuie prin propriile mijloace la stabilirea faptelor și a împrejurărilor relevante (Hotărârea Consten și Grundig/Comisia, punctul 65 de mai sus, p. 501).

76 Printre garanțiile conferite de ordinea juridică comunitară se numără, în special, obligația instituției competente de a examina cu atenție și imparțialitate toate elementele relevante ale speței (a se vedea în acest sens Hotărârea Technische Universität München, punctul 65 de mai sus, punctul 14, și Hotărârea Tribunalului din 18 septembrie 1995, Nölle/Consiliul și Comisia, T‑167/94, Rec., p. II‑2589, punctul 73).

77 În această privință, cu titlu introductiv, trebuie să se constate că motivul formulat de reclamantă urmărește să stabilească omisiunea Comisiei de a examina elementele relevante din speță, în special prin lipsa remedierii incertitudinilor referitoare la compoziția Synto și la lipsa investigațiilor suficiente cu privire la eventualul acces la incinta G.505. Or, astfel de insuficiențe, presupunând că, dacă este cazul, pot să reducă valoarea probantă a probelor reținute de Comisie în decizia atacată, ar putea afecta legalitatea acesteia din urmă.

78 În primul rând, în ce privește argumentul reclamantei potrivit căruia Comisia ar fi lăsat să subziste incertitudini privind compoziția produsului de întreținere utilizat la 30 mai 2006, în primul rând trebuie arătat că, în considerentul (85) al deciziei atacate, contrar susținerilor reclamantei, Comisia nu s‑a limitat să afirme că nu cunoștea produsul care fusese utilizat de institut pentru testele efectuate. În considerentul menționat, pe de o parte, Comisia a afirmat că reiese din raportul Kr. I și din raportul Kr. II că efectul Synto pe suprafața sigiliului în litigiu nu ar fi putut să aibă nicio incidență asupra funcționării acestuia. Pe de altă parte, aceasta a înlăturat afirmația reclamantei potrivit căreia domnul Kr. nu utilizase produsul de curățare original la efectuarea testelor.

79 Mai întâi, Comisia a arătat în fapt că i‑a fost livrat chiar de societatea de curățenie exact același detergent precum cel utilizat în incintele reclamantei în cursul nopții de 29 spre 30 mai 2006 și că numai acest produs de curățenie fusese utilizat cu ocazia seriei de teste amintite. În continuare, se impune constatarea că afirmația din considerentul (85) al deciziei atacate, potrivit căreia Comisia nu cunoștea produsul care fusese utilizat de institut pentru testări, reprezintă un răspuns la argumentul reclamantei potrivit căruia institutul a testat produsul care îi fusese trimis de aceasta și a constatat că este vorba despre un solvent anhidric care avea drept componentă principală 2-(2-butoxietoxi)etanolul. Or, potrivit indicațiilor producătorului, SyntoForte, singura variantă a Synto care ar fi în mare parte anhidric, nu este comercializat în sticlele de un litru care ar fi fost utilizate pentru curățarea ușii incintei G.505 și nu este utilizat ca produs de curățare, ci ca produs pentru înlăturarea petelor.

80 În al doilea rând, Comisia nu avea obligația de a analiza compoziția Synto, întrucât, pentru efectuarea testelor, a utilizat Synto pe care societatea de curățenie l‑a folosit pe ușa incintei G.505 și care i‑a fost expediat direct de aceasta din urmă, ceea ce reclamanta, întrebată în ședință cu privire la acest aspect, nu a contestat. În plus, din scrisoarea din 5 septembrie 2006, adresată Comisiei de societatea de curățenie, și în special din răspunsul dat de această societate la a doua întrebare a Comisiei, reiese că Synto a fost folosit efectiv pentru curățarea ușii incintei respective. În cele din urmă, fișa cu date de securitate privind Synto nu menționează prezența în Synto a compusului 2-(2-butoxietoxi)etanol.

81 În al treilea rând, reclamanta nu contestă că, potrivit indicațiilor care apar pe site‑ul internet al producătorului, Synto Forte nu este comercializat în sticlele de un litru care au fost utilizate de societatea de curățenie. În această privință, argumentele reclamantei potrivit cărora ar fi imposibil de exclus ca producătorul să fi făcut declarații eronate sau ca ambalajul să fi fost schimbat ulterior nu sunt convingătoare și, indiferent de situație, nu sunt dovedite.

82 În al patrulea rând, argumentele reclamantei potrivit cărora nu se poate exclude că societatea de curățenie ar fi păstrat resturi din varianta mai agresivă a Synto, care se pretinde că ar fi fost folosită anterior, trebuie de asemenea respinse. Astfel, pe de o parte, reclamanta nu explică motivul pentru care această variantă, mai nocivă pentru suprafețele din lemn, ar fi fost utilizată pentru curățarea ușilor incintelor sale. Pe de altă parte, reiese din considerentul (85) al deciziei atacate că tocmai societatea de curățenie a livrat Comisiei exact același detergent care a fost utilizat în incintele reclamantei la 30 mai 2006 și nu a utilizat decât acest produs cu ocazia numeroaselor serii de teste. Or, această afirmație nu este contestată de reclamantă.

83 Întrucât produsul detergent cu privire la care expertul desemnat de Comisie a efectuat testele era chiar detergentul utilizat de societatea de curățenie în cursul nopții de 29 spre 30 mai 2006, Comisia nu avea niciun motiv de a efectua analiza compoziției acestuia.

84 În al doilea rând, reclamanta arată că „principiul procedurii inchizitoriale” ar fi fost încălcat de Comisie întrucât nu a fost investigată posibilitatea ca posesorii de chei să fi permis accesul la incinta G.505 unor terți și nici posibilitatea ca cineva să fi pătruns în alt mod în incinta menționată.

85 Or, conform articolului 23 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia poate impune amenzi atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, „sigiliile aplicate [...] de către reprezentanții oficiali sau alte persoane care îi însoțesc, autorizate de către Comisie, au fost rupte”. Astfel, conform acestei dispoziții, Comisia are sarcina de a dovedi ruperea sigiliilor. În schimb, acesteia nu îi revine sarcina de a demonstra că s‑a pătruns efectiv în incinta care a fost sigilată sau că documentele depozitate în aceasta au fost manevrate. În speță, reiese din considerentele (74)-(76) ale deciziei atacate că într‑adevăr Comisia a considerat că sigiliul în litigiu a fost rupt. În acest scop, Comisia a arătat în special [considerentul (74) al deciziei atacate] că „[s]tarea sigiliului în dimineața de 30 mai 2006 conduc[ea] la concluzia că sigiliul [fusese] desprins de pe ușa biroului în timpul nopții și că, în consecință, ușa ar fi putut fi deschisă în această perioadă”. Având în vedere considerațiile de mai sus, afirmațiile reclamantei potrivit cărora ușa incintei respective nu a fost nici descuiată, nici deschisă în noaptea respectivă și care ar fi susținute prin declarațiile scrise și date sub jurământ ale posesorilor de chei sunt inoperante.

86 Indiferent de situație, astfel cum arată Comisia, declarațiile posesorilor de chei, scrise și date sub jurământ, între 2 septembrie și 22 decembrie 2007, respectiv la aproape un an și jumătate de la data faptelor, nu pot modifica concluzia sa formulată în decizia atacată cu privire la existența ruperii unui sigiliu, din moment ce, astfel cum reiese din răspunsurile reclamantei la solicitarea sa de informații, alte persoane puteau avea acces la o cheie care să permită deschiderea ușii incintei G.505. În consecință, Comisia nu avea obligația de a efectua o investigație cu privire la eventuala posibilitate ca posesorii de chei să fi permis accesul la incinta menționată terților și nici cu privire la posibilitatea ca vreo persoană să fi pătruns în alt mod în această incintă.

87 În al treilea rând, reclamanta pretinde că „principiul procedurii inchizitoriale” a fost încălcat de către Comisie prin formularea întrebării nr. 6 din chestionarul inspectorilor, care s‑ar fi opus reproducerii propriilor constatări ale inspectorilor sau ar fi influențat‑o.

88 O astfel de argumentație trebuie respinsă. Astfel, prin această întrebare se solicitau de la membrii echipei de inspecție indicii în sensul constatării ruperii unui sigiliu, având în vedere în special consemnările menționate în procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii, respectiv prezența mesajelor „VOID” pe toată suprafața sigiliului în litigiu, precum și prezența adezivului în jurul și pe versoul acestuia. În consecință, configurația chestionarului nu se opunea reproducerii propriilor constatări ale inspectorilor.

89 De altfel, reiese din răspunsurile date de inspectori la chestionarul menționat că aceștia au arătat efectiv, la întrebarea nr. 6, elementele pe care și le‑au amintit individual în această privință. Astfel, spre exemplu, domnul Kl. a declarat că a avut imediat impresia „că sigiliul a fost modificat de la aplicare și [că a] consemnat în scris observațiile pe baza cărora poate fi formulată o astfel de concluzie și [...] le anexa[se] la procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii”. Domnul Ko. a declarat că „observase că sigiliul era «deplasat» și că mesajul «VOID» era vizibil”, însă nu a „privit versoul sigiliului”. Domnul L. a arătat că „a doua zi, [s]‑a asigurat personal de starea sigiliului”, observând că acesta „era deplasat cu aproximativ 2 mm”, dar că „nu fusese foarte atent la prezența unui mesaj «VOID» pe sigiliu”. Domnul N. a arătat de asemenea „că întrucât l‑a observat personal, își amintește perfect că mesajul «VOID» era vizibil pe toată suprafața sigiliului” și că „[p]ăreau a dovedi de asemenea ruperea unui sigiliu resturile de adeziv de pe ușă, în imediata apropiere a marginii sigiliului”. În cele din urmă, domnul M. a arătat că „[d]escrierea care apare în procesul‑verbal [era] exactă” și că acesta, „concret, a[r] redacta punctul (b) din procesul‑verbal amintit astfel: resturi de adeziv pe două margini ale sigiliului; era vorba despre fragmente de 1-2 mm din mesajul «VOID»”.

90 Prin urmare, al doilea motiv trebuie respins.

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe prezumția pretins inexactă a aplicării sigiliului în mod corespunzător

Argumentele părților

91 Reclamanta arată că s‑a considerat în mod nejustificat de către Comisie, în considerentul (5) al deciziei atacate, că ar fi necontestată starea intactă a sigiliului în litigiu în momentul când a fost aplicat pe ușa incintei G.505 la 29 mai 2006 și că acesta era complet lipit pe ușă și pe cadrul acesteia atunci când echipa de inspecție a părăsit incinta, în jurul orei 19.30.

92 În primul rând, aplicarea corespunzătoare a sigiliului în litigiu pe ușă nu ar fi necontestată. În răspunsul său la comunicarea privind obiecțiunile, reclamanta ar fi contestat deja lipirea perfectă a sigiliului în litigiu pe suprafața suportului respectiv. Cuprinsul dosarului ar permite cel mult să se concluzioneze că, în conformitate cu impresia superficială a inspectorilor prezenți cu ocazia aplicării sigiliului, sigiliul în litigiu era lipit de suprafața suportului respectiv, ceea ce nu ar fi suficient pentru a justifica constatarea referitoare la o aplicare corespunzătoare. Reclamanta arată că, în fișa tehnică, se explică faptul că acest tip de sigiliu se lipește pe diferite suprafețe determinate cu condiția ca acestea să fi fost curățate în prealabil. Or, o astfel de curățare nu ar fi fost efectuată. În plus, ușa respectivă ar fi alcătuită din panouri lăcuite cu proprietăți de izolare fonică, iar cadrul acesteia din aluminiu eloxat, care nu ar fi menționate în fișa tehnică.

93 Nu s‑ar fi stabilit nici că sigiliul în litigiu ar fi fost dezlipit de pe folia de protecție în conformitate cu instrucțiunile producătorului. Chiar și 3M ar admite posibilitatea unei deteriorări prealabile în cazul unei manevrări defectuoase [considerentul (60) al deciziei atacate]. Ar reieși din expertiza institutului III că aplicarea unui sigiliu neconform cu instrucțiunile producătorului nu ar conduce neapărat la apariția imediată a mesajelor „VOID” pe sigiliu. În consecință, afirmația potrivit căreia orice indiciu al unei lipiri insuficiente a sigiliului în litigiu ar fi fost remarcată imediat de persoanele prezente cu ocazia aplicării sigiliului [considerentul (54) al deciziei atacate] ar fi lipsită de pertinență. În plus, reclamanta contestă faptul că sigiliul în litigiu ar fi fost dezlipit în mod corect de pe folia de protecție, că a putut fi lipit fără probleme, că era lipit de ușa incintei G.505 și pe cadrul acesteia, intact și fără mesaje „VOID” vizibile și că ar fi făcut obiectul unei observări atente din partea anumitor inspectori. Reclamanta nu ar fi putut verifica aceste aspecte, iar Comisia nu le‑ar fi dovedit. Reclamanta adaugă că declarațiile inspectorilor cu privire la desfășurarea aplicării sigiliului în litigiu sunt contradictorii.

94 În ce privește afirmațiile existente în considerentul (56) al deciziei atacate, reclamanta susține că este neverosimil ca producătorul să fi menționat instrucțiuni atât de detaliate cu privire la manevrarea produsului dacă acestea erau oricum inutile. În plus, în calitate de producător, 3M nu ar avea niciun interes să pună în discuție fiabilitatea produsului său. În consecință, Comisia nu ar fi putut constata cu o certitudine suficientă că sigiliul în litigiu este „intact” și că „este lipit de ușa și de cadrul ușii incintei G.505” [considerentul (5) al deciziei atacate].

95 În al doilea rând, faptul că un reprezentant al reclamantei a semnat procesul‑verbal de aplicare a sigiliului la 29 mai 2006 ar confirma numai aplicarea oficială a unui sigiliu, nu și aplicarea corectă a acestuia, întrucât reclamanta nu avusese posibilitatea de a identifica imediat deteriorările inițiale sau deficiențele în aplicarea sigiliului în litigiu.

96 În al treilea rând, contrar celor susținute de Comisie, pretinsa experiență a acesteia și testele efectuate de domnul Kr. ar fi lipsite de pertinență. Simpla împrejurare că nu ar fi existat probleme de aderență și nici „reacții fals pozitive” cu alte sigilii utilizate din 2004 și provenite din același lot [considerentul (55) al deciziei atacate] nu ar permite să se concluzioneze că o astfel de reacție ar fi exclusă sau improbabilă. Chiar domnul Kr. ar fi recunoscut că analizele sale nu permit să se determine în ce măsură observațiile sale pot fi generalizate. Or, rezultatele analizelor efectuate de domnul Kr. ar fi trebuit „confirmate statistic”.

97 În al patrulea rând, afirmația Comisiei potrivit căreia, în cazul utilizării pe uși de birou obișnuite din aluminiu (lăcuit), ar fi probabilă o funcționare corectă a sigiliilor [considerentul (56) al deciziei atacate] ar fi lipsită de pertinență întrucât nu s‑ar fi constatat niciodată că ușa incintei G.505 ar fi produsă din aluminiu. Nici cadrul ușii respective nu ar fi produs din aluminiu lăcuit, ci din aluminiu eloxat, respectiv acoperit cu un strat de protecție oxidat cu rol de protecție împotriva coroziunii.

98 Comisia solicită respingerea motivului.

Aprecierea Tribunalului

99 Este necontestat faptul că la 29 mai 2006, în jurul orei 19.15, incinta G.505 a fost sigilată cu un sigiliu oficial al Comisiei. Totuși, potrivit reclamantei, nu s‑a dovedit că aplicarea acestui sigiliu ar fi fost corespunzătoare. Potrivit reclamantei, este posibil numai să se deducă din impresia superficială a inspectorilor prezenți cu ocazia aplicării sigiliului că sigiliul în litigiu era lipit pe suprafața suportului în cauză. Totuși, nu s‑ar putea considera cu o certitudine suficientă că sigiliul în litigiu era lipit bine, fiind intact, pe ușa incintei G.505 și pe cadrul acesteia în seara de 29 mai 2006.

100 Trebuie arătat că, în decizia atacată, Comisia a constatat că „[a]plicarea litigiului s‑a desfășurat corect”, că „[s]igiliul s‑a lipit perfect pe suportul alcătuit din ușă și din cadrul acesteia și [că] niciun mesaj «VOID» nu era vizibil pe suprafața sa galbenă și albastră ulterior aplicării” [considerentul (50) al deciziei atacate].

101 În acest scop, Comisia s‑a întemeiat, în decizia atacată [considerentele (5), (50) și (51) ale deciziei atacate], pe procesul‑verbal de aplicare a unui sigiliu și pe răspunsurile a șase inspectori, care au fost prezenți cu ocazia aplicării sigiliului în litigiu, la întrebarea nr. 3 din chestionarul adresat inspectorilor.

102 În primul rând, trebuie să se examineze dacă probele menționate în decizia atacată permit să se concluzioneze în sensul aplicării adecvate a sigiliului în litigiu.

103 Primo, trebuie să se constate că procesul‑verbal de aplicare a unui sigiliu menționează, pe de o parte, că la 29 mai 2006, la ora 19.15, a fost aplicat un sigiliu pe ușa incintei G.505, în conformitate cu articolul 20 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1/2003, și, pe de altă parte, că un reprezentant al reclamantei, domnul P., a fost informat în legătură cu dispozițiile articolului 20 alineatul (2) litera (d) și cu cele ale articolului 23 alineatul (1) litera (e) din Regulamentul nr. 1/2003, precum și cu posibilitatea de impunere a unei amenzi, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1) litera (e) din regulamentul menționat, în cazul în care sunt rupte sigilii în mod intenționat sau din neglijență. Procesul‑verbal a fost semnat de domnul Kl., reprezentant oficial al Comisiei și șeful echipei de inspecție, de domnul J., agent al Bundeskartellamt, și de domnul P., reprezentant al reclamantei.

104 Contrar celor pretinse de reclamantă, procesul‑verbal de aplicare a unui sigiliu demonstrează corespunzător cerințelor legale corectitudinea aplicării sigiliului în litigiu. Astfel, procesul‑verbal respectiv atestă aplicarea unui sigiliu „în conformitate cu articolul 20 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1/2003”, care a fost recunoscută de un reprezentant al reclamantei prin semnarea acestuia după ce a fost informat în legătură cu dispozițiile relevante. Or, numai aplicarea corespunzătoare a unui sigiliu poate fi considerată conformă articolului 20 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1/2003.

105 Indiferent de situație, dacă în seara de 29 mai 2006 reclamanta ar fi constatat o neregularitate în aplicarea sigiliului în litigiu sau ar fi constatat apariția mesajelor „VOID” pe acesta, se poate considera că aceasta ar fi formulat imediat observații cu privire la acest aspect, dat fiind că reclamanta cunoștea perfect importanța unor astfel de mesaje [a se vedea de asemenea considerentul (51) al deciziei atacate]. În plus, astfel cum a arătat Comisia, serviciul de securitate al reclamantei a afirmat că, ulterior verificării sigiliului în litigiu, la mai multe ore de la aplicarea acestuia, nu a fost observată nicio modificare a acestuia cu ocazia a două ronduri efectuate în clădirea G. În consecință, se impune respingerea argumentului reclamantei potrivit căruia mesajele „VOID” nu ar fi putut apărea decât ulterior, ca urmare a unei deteriorări prealabile a sigiliului în litigiu determinate de o manevrare defectuoasă a acestuia.

106 Secundo, trebuie să se constate că răspunsurile celor șase inspectori ai Comisiei și ai Bundeskartellamt prezenți cu ocazia aplicării sigiliului, la care a făcut trimitere Comisia în considerentele (5) și (50) ale deciziei atacate, confirmă aplicarea corectă a sigiliului în litigiu.

107 Astfel, domnul Kl., reprezentant oficial al Comisiei și șeful echipei de inspecție, a afirmat că este „absolut sigur că sigiliul este intact [... și că s‑a] asigurat personal cu deosebită atenție”. Domnul Kl. a adăugat că sigiliul în litigiu „era bine lipit pe ușă și pe chenar și [că] nu era vizibil niciun mesaj «VOID»”.

108 De asemenea, domnul L., reprezentant oficial al Comisiei, a declarat că „[este] sigur că sigiliul era intact atunci când [inspectorii au] părăsit clădirea și [că aceștia] au privit cu atenție sigiliul și au verificat să fie bine așezat”.

109 Doamna W., reprezentant oficial al Comisiei, a confirmat, în ce o privește, că „[e]ste cert [că sigiliul] era corect lipit pe ușă, [că] aplicarea a fost corect efectuată [... și că] sigiliul părea «normal»”. Doamna W. a adăugat că sigiliul în litigiu „a fost așezat corect pe ușă, [că] avea culorile albastru deschis și galben normale [și că] nu era vizibil niciun mesaj «VOID»”.

110 Domnul N., agent al Bundeskartellamt, a explicat că „observase personal că sigiliul era intact atunci când echipa de inspecție a părăsit clădirea [... și că] cercetase sigiliul cu atenție”.

111 Domnul M., agent al Bundeskartellamt, a declarat că, „după ce domnul [Kl.] a aplicat sigiliul, mai mulți funcționari, între care [el însuși], s‑au asigurat că sigiliul a fost corect aplicat”. Domnul M. a adăugat că, „[a]tunci când echipa de inspecție, inclusiv funcționarii Bundeskartellamt, [au] părăsit culoarul pe care se află incinta care a fost sigilată, sigiliul era intact”. Domnul M. afirmă că a „constatat de visu” acest fapt.

112 În cele din urmă, domnul B., agent al Bundeskartellamt, a confirmat că „domnul [Kl.] și alți membri ai echipei alături de [el însuși] s‑au asigurat că sigiliul a fost aplicat corect [și că] observase personal că sigiliul era intact atunci când echipa de inspecție a părăsit clădirea”.

113 Tertio, trebuie să se constate că răspunsurile la întrebarea nr. 3 din chestionarul Comisiei ale celorlalți patru inspectori care au participat la inspecții în incintele reclamantei nu pun în discuție valoarea probantă a probelor sus‑menționate. Astfel, un inspector a afirmat că nu a participat la aplicarea sigiliului, iar ceilalți trei inspectori au oferit alte indicii privind aplicarea corectă a sigiliului în litigiu și, în consecință, au confirmat conținutul probelor pe care s‑a întemeiat Comisia în decizia atacată.

114 Astfel, domnul K. a declarat că „atunci când [a] văzut pentru ultima oară sigiliul, acesta era intact”. Domnul Me. a confirmat că, în ce îl privește, „[s‑a] asigurat, cel puțin superficial, că sigiliul era intact”. În cele din urmă, domnul J. a afirmat că „[d]in câte [își amintește], sigiliul era intact atunci când echipa de inspecție a părăsit această aripă a clădirii la 29 mai 2006”.

115 Rezultă din cele de mai sus că probele pe care s‑a întemeiat Comisia în decizia atacată permiteau să se constate că sigiliul în litigiu fusese aplicat în mod adecvat la 29 mai 2006, că, așadar, acesta era lipit pe ușa incintei G.505 și pe cadrul acesteia și că era intact, în sensul că mesajele „VOID” nu erau vizibile în momentul când echipa de inspecție a părăsit incintele reclamantei.

116 În al doilea rând, trebuie să se examineze dacă împrejurările invocate de reclamantă sunt de natură să pună în discuție valoarea probantă a probelor sus‑menționate. Reclamanta se referă în acest sens la faptul că, în primul rând, ușa incintei G.505 și cadrul acesteia nu au fost curățate anterior aplicării sigiliului în litigiu, în al doilea rând, că materialele ușii respective și cele ale cadrului acesteia nu sunt menționate în fișa tehnică și, în al treilea rând, nu s‑a stabilit că sigiliul în litigiu a fost desprins de pe folia sa de protecție în conformitate cu instrucțiunile producătorului.

117 Primo, trebuie să se constate că, în decizia atacată, Comisia a explicat că reprezentanții săi și cei ai Bundeskartellamt se „asiguraseră că suportul era curat, astfel încât nu era absolut necesară curățarea în mod special a ușii și a cadrului respectiv” [considerentul (49) al deciziei atacate].

118 Deși, desigur, în fișa tehnică este recomandată curățarea suprafeței suport vizate anterior aplicării unui sigiliu, totuși această recomandare este legată de faptul că o suprafață murdară ar putea afecta aderența sigiliului, astfel încât ar fi posibil ca mesajele „VOID” să nu apară în cazul ruperii sigiliului. Astfel, în fișa tehnică, se menționează expres că „orice element care contaminează suprafața afectează negativ aderența [sigiliului] și mesajul privind distrugerea acestuia”. În plus, producătorul de sigilii, 3M, a confirmat expres că recomandarea privitoare la curățarea prealabilă a suprafeței suporturilor vizate privea în principal cazurile în care o astfel de suprafață ar fi contaminată cu ulei sau grăsimi. Praful care se află în mod obișnuit într‑un birou nu afectează în niciun mod funcționalitatea sigiliilor.

119 Or, reclamanta, căreia îi revine sarcina probei cu privire la împrejurările pe care le invocă, nu a dovedit că, în seara de 29 mai 2006, suprafața ușii incintei G.505 și cea a cadrului acesteia ar fi fost acoperite cu alți contaminanți în afară de praful care se află în mod obișnuit într‑un birou. În plus, aceasta nu a stabilit că, în seara de 29 mai 2006, starea suprafeței ușii și cea a cadrului respectiv ar fi fost în mod normal de natură să afecteze funcționalitatea sigiliului în litigiu. Dimpotrivă, se poate considera că ușa incintei G.505 era curățată în mod constant de societatea de curățenie. În aceste condiții, primul argument al reclamantei trebuie respins.

120 Secundo, în ce privește argumentele reclamantei privitoare la materialele din care sunt alcătuite ușa incintei G.505 și cadrul acesteia, trebuie să se constate că, în considerentul (56) al deciziei atacate, Comisia a arătat că „[î]n cazul utilizării pe uși de birou obișnuite din aluminiu (lăcuit), [era... ] probabilă o funcționare corectă a sigiliilor”. Comisia a precizat că „[a]cest fapt fusese confirmat cu claritate prin analizele efectuate la fața locului și în laborator de expertul desemnat de [aceasta] cu privire la sigilii și la aderența acestora la suportul lor real”.

121 Reclamanta afirmă că ușa vizată nu ar fi produsă din aluminiu lăcuit, ci din aluminiu eloxat. Totuși, reclamanta, căreia îi revine sarcina probei elementelor pe care le invocă, nu formulează niciun argument care să permită să se considere că faptul că ușa este produsă din aluminiu eloxat, și nu din aluminiu lăcuit, ar fi putut avea vreo incidență asupra funcționării sigiliului în litigiu.

122 Indiferent de situație, 3M a arătat, în răspunsul său la solicitarea de informații a Comisiei, că adezivul utilizat în acest tip de sigiliu era adaptat practic la toate suporturile, astfel încât enumerarea în fișa tehnică a suporturilor posibile [oțel inoxidabil, acrilonitril butadien stiren (ABS), polipropilenă, metal vopsit, poliester, polietilenă de înaltă densitate (PEHD), nailon, sticlă, policarbonat] nu era exhaustivă, ci urmărea oferirea unei indicații aproximative referitoare la natura și la gama suporturilor pe care ar putea fi utilizat produsul. 3M a indicat de asemenea că un astfel de sigiliu funcționa corect pe uși din aluminiu și din aluminiu lăcuit și a precizat că, dacă un sigiliu nu adera în măsură suficientă la suport, era posibil ca mesajele „VOID” să nu apară în cazul dezlipirii acestuia, ceea ce nu s‑a întâmplat în speță. Observațiile din raportul Kr. I și observațiile domnului Kr. din 9 iulie 2008 confirmă de asemenea aceste afirmații. În aceste condiții, al doilea argument al reclamantei trebuie respins.

123 Tertio, în ce privește împrejurarea potrivit căreia nu s‑ar fi stabilit că sigiliul în litigiu ar fi fost dezlipit de pe folia sa de protecție în conformitate cu instrucțiunile producătorului, este suficient să se constate că reclamanta nu a prezentat niciun indiciu în sensul realității împrejurării susținute, astfel încât această argumentație trebuie respinsă. Indiferent de situație, potrivit 3M, o deteriorare a produsului cu ocazia dezlipirii foliei de protecție ar fi avut drept efect apariția mesajelor „VOID” chiar anterior aplicării pe suport, în timp ce o „reacție fals pozitivă” survenită ulterior ar fi exclusă. În raportul Kr. I, au fost înlăturate de asemenea pertinența vitezei de separare a sigiliului în litigiu de folia de protecție în raport cu apariția mesajelor „VOID” sau posibilitatea ca mesajele respective să nu apară decât după o anumită perioadă. În aceste condiții, al treilea argument al reclamantei trebuie de asemenea respins.

124 Reiese din toate cele de mai sus că al treilea motiv nu poate fi primit.

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe presupunerea pretins eronată a „stării evidente” a sigiliului în litigiu în ziua următoare inspecției

Argumentele părților

125 Reclamanta susține că, în decizia atacată [considerentele (9), (24), (55), (61) și (75) ale deciziei atacate], Comisia a considerat în mod eronat că la 30 mai 2006, mesajele „VOID” erau vizibile pe toată suprafața sigiliului în litigiu.

126 În primul rând, potrivit percepției reprezentanților reclamantei, mesajele „VOID” nu ar fi fost decât foarte puțin vizibile și cu certitudine nu pe toată suprafața sigiliului în litigiu. În răspunsul său la chestionarul Comisiei, un funcționar al Bundeskartellamt ar fi arătat de asemenea că, „în anumite locuri, mesajul «VOID» era puțin vizibil prin hârtie”. Inițial, membrii echipei de inspecție și reprezentanții reclamantei ar fi avut dubii cu privire la existența unei modificări a sigiliului în litigiu. În conformitate cu articolul 65 litera (c) din Regulamentul de procedură, reclamanta propune în acest sens ascultarea ca martor a avocatului său.

127 Faptul că inspectorii ar fi vrut să efectueze o comparație între starea sigiliului în litigiu și cea a sigiliilor aplicate în alte părți ale imobilului [considerentul (76) al deciziei atacate] ar confirma că mesajele „VOID” nu ar fi fost clar vizibile pe întreaga suprafață a sigiliului în litigiu. Indiferent de situație, cu privire la acest aspect, nu se poate pune problema unei percepții perfect concordante a tuturor funcționarilor prezenți. În plus, anumite declarații ale inspectorilor ar fi contradictorii cu procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii.

128 În al doilea rând, Comisia s‑ar fi întemeiat în mod eronat pe fotografiile părții care ar fi rămas lipită pe cadrul ușii incintei G.505 și care nu ar fi fost realizate cu un telefon mobil decât în după‑amiaza zilei de 30 mai 2006. În această privință, afirmația Comisiei potrivit căreia, în dimineața de 30 mai 2006, ușa incintei G.505 ar fi fost deschisă de șeful echipei de inspecție fără a deteriora mai mult sigiliul în litigiu [considerentul (10) al deciziei atacate] ar fi eronată. Dezlipirea sigiliului de pe ușă ar fi trebuit în mod cert să deterioreze suprafața adezivă a acestuia. Dat fiind că inspecția ar fi continuat în mod intensiv de la ora 9.30 și, în consecință, ușa incintei G.505 ar fi fost deschisă și închisă în mod constant, sigiliul în litigiu s‑ar fi dezlipit și ar fi fost lipit la loc de mai multe ori. Ar fi inevitabil ca respectivele condiții de tensiune și de forfecare rezultate să fi provocat o anumită deplasare a sigiliului în litigiu care ar fi avut drept consecință apariția mesajelor „VOID”. În plus, după continuarea inspecției, sigiliul în litigiu nu ar mai fi făcut obiectul unei supravegheri constante și ar fi imposibil să se excludă că ar fi fost atins sau manevrat în orice alt mod.

129 În acest context, ar fi contradictoriu ca, pe de o parte, Comisia să considere că simpla apariție a mesajelor „VOID” ar fi suficientă pentru a considera că a avut loc ruperea sigiliului și, pe de altă parte, să afirme că nu ar fi putut concluziona în mod definitiv în sensul existenței ruperii unui sigiliu fără dezlipirea suplimentară a sigiliului în litigiu. Ar fi de asemenea contradictoriu că, potrivit declarațiilor anumitor inspectori, mesajele „VOID” au fost vizibile pe toată suprafața sigiliului în litigiu, însă numai după dezlipirea acestuia.

130 În ce privește răspunsul său la întrebarea nr. 15 din solicitarea de informații a Comisiei invocată de aceasta din urmă, reclamanta subliniază că aceasta privește numai vizibilitatea mesajelor „VOID” pe ușa incintei G.505 și pe cadrul acesteia după deschiderea ușii de către inspectori, și nu vizibilitatea mesajelor „VOID” pe sigiliul în litigiu încă de la prima examinare în dimineața de 30 mai 2006. Atunci când a arătat că mesajele „VOID” ar fi mai mult sau mai puțin contrastante în funcție de suport și că ar fi de aceeași culoare precum sigiliul în litigiu, ceea ce ar face necesară o observație atentă, Comisia ar fi confirmat că mesajele „VOID” nu ar fi fost decât foarte puțin vizibile, fragmentar și nu pe întreaga suprafață a sigiliului în litigiu.

131 Declarația suplimentară la procesul‑verbal din 30 mai 2006 nu ar avea forță probantă în ce privește starea sigiliului în litigiu în dimineața de 30 mai 2006. Aceasta nu ar conține nicio declarație în această privință și ar completa numai observații proprii Comisiei cu privire la starea sigiliului în litigiu după deschiderea ușii incintei G.505.

132 În cele din urmă, Comisia nu ar explica modul în care mesajele „VOID” ar fi apărut pe întregul sigiliu în litigiu în condițiile în care, indiferent de situație, partea din sigiliul în litigiu lipită pe cadrul ușii incintei G.505 nu ar fi fost dezlipită. Astfel, potrivit expunerii Comisiei, mesajele „VOID” nu ar putea apărea decât după dezlipirea sigiliului [considerentul (75) al deciziei atacate]. În același timp, ar fi practic imposibilă reașezarea sigiliului în exact același loc, astfel încât o dezlipire ar produce în mod inevitabil lipirea unor resturi de adeziv pe versoul sigiliului [considerentul (74) al deciziei atacate]. Astfel de resturi de adeziv nu s‑ar găsi totuși pe partea din sigiliul în litigiu corespunzătoare cadrului ușii în cauză. Dimpotrivă, ulterior dezlipirii definitive a sigiliului în litigiu, mesajele „VOID” în acest loc ar fi fost intacte și nu ar exista resturi de adeziv pe această parte [considerentul (13) al deciziei atacate]. În cazul în care partea din sigiliul în litigiu lipită pe cadrul ușii nu ar fi fost totuși dezlipită, ar fi imposibil să se explice cum ar fi apărut pe aceasta mesajele „VOID” vizibile. Așadar, argumentația Comisiei potrivit căreia mesajele „VOID” ar fi fost vizibile pe întreaga suprafață a sigiliului în litigiu ar implica apariția unei „reacții fals pozitive”.

133 Comisia contestă argumentele reclamantei.

Aprecierea Tribunalului

134 Trebuie arătat că, în decizia atacată, Comisia a considerat că „[s]tarea sigiliului în dimineața de 30 mai 2006 conduc[ea] cu claritate la concluzia că sigiliul [fusese] desprins de pe ușa biroului în timpul nopții și că, în consecință, ușa ar fi putut fi deschisă în această perioadă” [considerentul (74) al deciziei atacate].

135 În acest scop, Comisia s‑a întemeiat în decizia atacată pe procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii și pe răspunsurile a opt inspectori, care erau prezenți cu ocazia constatării ruperii sigiliului [considerentele (8), (12), (75) și (76) ale deciziei atacate]. Comisia a arătat de asemenea, în considerentul (13) al deciziei atacate, că reprezentanții interni și externi ai reclamantei prezenți cu ocazia inspecției din acea zi nu contestaseră modificarea stării sigiliului în litigiu, dar refuzaseră să semneze procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii.

136 Prin urmare, în primul rând, trebuie să se examineze dacă probele invocate de Comisie în decizia atacată permit să se constate ruperea unui sigiliu.

137 Primo, astfel cum reiese din considerentul (7) al deciziei atacate, spre deosebire de un sigiliu din hârtie, atunci când un sigiliu este din plastic, precum sigiliul în litigiu, ruperea sigiliului nu se prezintă sub forma unei rupturi. Odată lipit, un sigiliu din plastic nu mai poate fi dezlipit de pe suportul său fără ca dezlipirea sa să fie vizibilă. Este imposibilă aplicarea acestuia din nou fără a lăsa urme. Astfel, ulterior dezlipirii, adezivul alb rămâne pe suport sub forma unor mesaje „VOID”, de mărimea a 12 puncte Didot (aproximativ 5 mm), de mai multe ori, pe întreaga suprafață corespunzătoare autoadezivului. Sigiliul desprins devine transparent în aceste zone, astfel încât cuvântul „VOID” este vizibil și pe sigiliu. Ținând seama în special de numărul mare și de dimensiunile mesajelor „VOID”, în definitiv este imposibilă aplicarea sigiliului exact în același loc în care se afla anterior. Chiar și în acest caz, mesajele „VOID” rămân foarte vizibile.

138 În această privință, trebuie să se constate că procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii (a se vedea punctul 9 de mai sus) menționează, pe de o parte, că întregul sigiliu în litigiu era deplasat vertical și lateral cu aproximativ 2 mm, astfel încât în josul și în dreapta sigiliului erau vizibile urme de adeziv și, pe de altă parte, mesajul „VOID” era vizibil clar pe întreaga suprafață a sigiliului, care se afla totuși în continuare atât pe ușa incintei G.505, cât și pe cadrul acesteia și nu fusese rupt. Astfel, contrar celor susținute de reclamantă, constatările care apar în acest proces‑verbal semnat de domnul Kl., reprezentant oficial al Comisiei și șeful echipei de inspecție, și de domnul J., agent al Bundeskartellamt, demonstrează corespunzător cerințelor legale existența ruperii unui sigiliu.

139 Secundo, trebuie să se constate că răspunsurile celor opt inspectori prezenți cu ocazia constatării ruperii sigiliului, la care s‑a referit Comisia în considerentul (75) al deciziei atacate, confirmă această concluzie.

140 Astfel, domnul Kl., reprezentant oficial al Comisiei și șeful echipei de inspecție, a afirmat că „a avut imediat impresia că sigiliul a fost modificat de la aplicare”. Acesta menționează că a „a consemnat în scris observațiile care permit o astfel de concluzie” și că le‑a „anexat la procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii”.

141 De asemenea, domnul Ko., reprezentant oficial al Comisiei, a declarat „că observase că sigiliul era «deplasat» și că mesajul «VOID» era vizibil”.

142 Doamna W., reprezentant oficial al Comisiei, a confirmat de asemenea că a remarcat că „sigiliul nu avea același aspect precum în seara anterioară”, că mesajul „VOID” era lizibil pe întreaga suprafață a sigiliului în litigiu și că existau resturi de adeziv de 2 mm în jurul și pe versoul sigiliului în litigiu, lângă mesajele „VOID”. Doamna W. a adăugat că „sigiliul nu mai avea aceeași culoare albastru închis precum anterior întrucât mesajele „VOID” erau vizibile”.

143 Domnul N., agent al Bundeskartellamt, a explicat că „[își] aminte[a] perfect că mesajul «VOID» era vizibil pe toată suprafața sigiliului [și că] păreau a dovedi de asemenea ruperea unui sigiliu resturile de adeziv de pe ușă, din imediata apropiere a marginii sigiliului”.

144 Domnul M., agent al Bundeskartellamt, a declarat că „[d]escrierea care apare în procesul‑verbal [este] exactă și că acesta, concret, a[r] redacta punctul (b) din procesul‑verbal amintit astfel: resturi de adeziv pe două margini ale sigiliului; era vorba despre fragmente de 1-2 mm din mesajul «VOID»”.

145 Constatări similare au fost efectuate de domnii Me., J. și B., agenți ai Bundeskartellamt.

146 Reiese din cele de mai sus că probele pe care s‑a întemeiat Comisia în decizia atacată [considerentele (8), (9), (74) și (75) ale deciziei atacate] permiteau să se concluzioneze că sigiliul în litigiu fusese desprins de pe ușa incintei G.505 în cursul nopții de 29 spre 30 mai 2006 și că, în consecință, ușa ar fi putut fi deschisă în această perioadă, ținând seama de mesajele „VOID” de pe întreaga suprafață a sigiliului în litigiu și de prezența urmelor de adeziv în apropierea și pe versoul acestuia în dimineața de 30 mai 2006. Prin urmare, nu este necesară pronunțarea cu privire la afirmația reclamantei potrivit căreia mesajele „VOID” de pe cadrul ușii nu ar fi fost șterse deloc și ar fi fost intacte, ceea ce ar însemna că partea din sigiliul în litigiu care se afla pe cadrul ușii, chiar dacă nu fusese dezlipită, ar prezenta mesajele „VOID” și ar produce o „reacție fals pozitivă”. Indiferent de situație, astfel cum a arătat Comisia, aceasta din urmă nu a achiesat niciodată la afirmațiile reclamantei de la punctul 2 din declarația suplimentară a acesteia din 30 mai 2006 (a se vedea punctul 12 de mai sus). În plus, simpla afirmație a reclamantei potrivit căreia „mesajul «VOID» de pe cadru nu fusese șters deloc” nu poate demonstra prin ea însăși existența unei „reacții fals pozitive” a sigiliului în litigiu.

147 În al doilea rând, trebuie să se examineze dacă împrejurările invocate de reclamantă sunt de natură a pune în discuție valoarea probantă a probelor sus‑menționate. Reclamanta se referă în acest sens la faptul că mesajele „VOID” nu ar fi fost decât foarte puțin vizibile și cu siguranță nu pe toată suprafața sigiliului în litigiu și la faptul că, în mod eronat, Comisia s‑ar fi întemeiat pe fotografiile realizate în după‑amiaza zilei de 30 mai 2006 reprezentând partea din sigiliul în litigiu care ar fi rămas lipită pe cadrul ușii incintei G.505.

148 În primul rând, pentru a susține că mesajele „VOID” nu erau decât foarte puțin vizibile și numai pe o parte din sigiliul în litigiu, reclamanta se întemeiază pe faptul că un funcționar al Bundeskartellamt ar fi arătat că, în anumite locuri, semnul „VOID” era puțin vizibil prin hârtie și pe faptul că membrii echipei de inspecție și reprezentanții reclamantei ar fi avut dubii inițial cu privire la existența unei modificări a sigiliului în litigiu, care s‑ar fi confirmat printr‑o comparație de visu care ar fi fost efectuată între starea sigiliului în litigiu și starea sigiliilor aplicate în alte părți ale imobilului. Anumite declarații ale inspectorilor ar fi în plus contradictorii cu procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii.

149 Mai întâi, se impune constatarea că reclamanta nu contestă că mesajele „VOID” erau vizibile efectiv pe sigiliul în litigiu sau, cel puțin, pe o parte din acesta, în cursul dimineții de 30 mai 2006. Reclamanta nu contestă nici că existau urme de adeziv la dreapta și în josul sigiliului. Or, astfel cum a confirmat 3M în răspunsul dat la solicitarea de informații a Comisiei din 5 septembrie 2006, apariția mesajelor „VOID” arată că autoadezivul a fost deplasat. În consecință, Comisia a constatat în mod justificat în procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii că sigiliul în litigiu a fost rupt. În plus, astfel cum a arătat Comisia, deși constatările referitoare la apariția mesajelor „VOID” au fost reluate în procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii, în declarația sa suplimentară la procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii, reclamanta nu a formulat nicio observație în această privință [considerentul (13) al deciziei atacate].

150 În continuare, starea sigiliului în litigiu a fost confirmată prin declarațiile a opt inspectori prezenți la fața locului. În această privință, afirmația reclamantei potrivit căreia declarațiile anumitor inspectori ar contrazice consemnările din procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii nu poate fi reținută. Astfel, nici declarația doamnei P., potrivit căreia, „în anumite locuri, semnul «VOID» era puțin vizibil prin hârtie”, nici afirmațiile domnului L., potrivit cărora acesta ar fi văzut pete de formă pătrată pe ușă, în stânga sigiliului în litigiu și nu ar fi acordat o atenție specială faptului că un mesaj „VOID” apărea pe sigiliul în litigiu nu pun în discuție constatarea apariției mesajelor „VOID” pe sigiliul în litigiu, nici nu sunt de natură să infirme constatările care apar în procesul‑verbal de rupere a sigiliului sau toate declarațiile celorlalți inspectori la care se face trimitere la punctele 140-145 de mai sus.

151 În cele din urmă, în ce privește comparația dintre starea sigiliului în litigiu și starea sigiliilor aplicate în alte părți ale imobilului, care ar demonstra, potrivit reclamantei, existența unor dubii cu privire la modificarea sigiliului în litigiu, se impune să se considere, astfel cum a explicat Comisia în considerentul (76) al deciziei atacate, întrucât acest caz de rupere a sigiliului a fost primul asemenea caz și nu era vorba despre o rupere efectivă a sigiliului, este justificat ca inspectorii să fi luat garanții prin efectuarea unei comparații cu celelalte sigilii. Indiferent de situație, faptul că echipa de inspecție ar fi efectuat o comparație între sigiliul în litigiu și sigiliile aplicate în alte părți ale imobilului nu poate repune în discuție constatările referitoare la starea fizică a sigiliului în litigiu, astfel cum au fost consemnate acestea în procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii și, în consecință, susținerea reclamantei este lipsită de pertinență.

152 În al doilea rând, în ce privește argumentul potrivit căruia, în vederea constatării stării sigiliului în litigiu, Comisia s‑ar fi întemeiat în mod eronat pe fotografii realizate cu ajutorul unui telefon mobil în după‑amiaza de 30 mai 2006, se impune constatarea că acesta este fondat pe o premisă eronată.

153 Astfel, reiese din considerentele (74) și (75) ale deciziei atacate că, pentru a constata existența ruperii unui sigiliu, Comisia s‑a întemeiat pe starea sigiliului în litigiu în dimineața de 30 mai 2006, care cuprindea în special mesaje „VOID” pe întreaga sa suprafață. În ce privește dovada acestei constatări, Comisia a arătat, în considerentul (76) al deciziei atacate, că șeful echipei de inspecție, precum și un reprezentant al Bundeskartellamt redactaseră procesul‑verbal de constatare a ruperii de sigilii în prezența reprezentanților reclamantei. În plus, Comisia a adăugat că starea sigiliului în litigiu descrisă în procesul‑verbal, în special apariția mesajelor „VOID” pe o mare parte a suprafeței acestuia, fusese confirmată în mod unanim de echipa de inspecție, atunci când a fost întrebată cu privire la acest aspect. Or, astfel cum s‑a arătat la punctul 146 de mai sus, aceste elemente sunt suficiente pentru a stabili încălcarea.

154 În acest context, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la valoarea probantă a fotografiilor sigiliului în litigiu, argumentele reclamantei întemeiate pe faptul că fotografiile menționate au fost realizate de Comisie ulterior deschiderii ușii incintei G.505 nu sunt de natură a pune în discuție valoarea probantă a elementelor menționate la punctul 153 de mai sus și trebuie respinse.

155 Rezultă din cele de mai sus că reclamanta, căreia îi revine sarcina de a dovedi împrejurările pe care le invocă, nu a stabilit neregularitatea constatării ruperii sigiliului în dimineața de 30 mai 2006.

156 În aceste condiții, al patrulea motiv formulat de reclamantă trebuie respins.

Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe prezumția pretins eronată a caracterului adaptat al foliei de securitate pentru aplicarea oficială de sigilii de către Comisie

Argumentele părților

157 Reclamanta arată că s‑a săvârșit o eroare de către Comisie atunci când a considerat că folia de securitate era adaptată pentru aplicarea oficială de sigilii în cadrul unei proceduri de investigație.

158 În primul rând, folia de securitate ar fi fost concepută pentru a dovedi că un „recipient sau un produs securizat” nu a fost nicidecum deschis. În această privință, utilizatorul unei folii de securitate ar accepta că, în ipoteza unei reacții pozitive a foliei de securitate, nu este posibil să se cunoască a posteriori dacă este vorba despre o „reacție fals pozitivă” sau dacă produsul în cauză a fost efectiv manevrat în vreun mod.

159 În schimb, într‑o procedură desfășurată în temeiul Regulamentului nr. 1/2003, nu ar fi corect ca riscul unei „reacții fals pozitive” să fie suferit de întreprinderea în cauză, în special având în vedere amenzile prevăzute pentru ruperea sigiliilor. Comisia ar trebui să utilizeze o folie în cazul căreia apariția de „reacții fals pozitive” să fi exclusă a priori.

160 Comisia nu s‑ar putea întemeia pe afirmația 3M potrivit căreia, până în prezent, nu ar avea cunoștință despre nicio plângere referitoare la capacitatea de funcționare deficitară a foliilor de tipul foliei de securitate [considerentul (55) al deciziei atacate], întrucât utilizatorii unor astfel de folii nu ar avea motive să formuleze o reclamație decât în cazul unei „reacții fals negative”.

161 În al doilea rând, reclamanta susține că data de expirare a sigiliului în litigiu a fost depășită. Or, expertizele institutului ar arăta că, pe măsură ce folia de securitate se învechește, aceasta este mai puțin fiabilă și devine mai sensibilă la „influențe exterioare”.

162 Chiar dacă, în răspunsul său la solicitarea de informații din 8 decembrie 2006, 3M ar lăsa pentru prima oară să se înțeleagă că folia de securitate poate funcționa corect după o perioadă de stocare de peste doi ani, 3M ar evita să se pronunțe în mod definitiv cu privire la durata de păstrare a foliei de securitate. În plus, minimizând efectele trecerii timpului asupra foliei de securitate, 3M ar ignora stadiul actual al științei și al tehnicii în domeniul semnelor de vechime în cazul adezivilor sensibili la presiune. Indiferent de situație, indicațiile oferite de producător nu ar putea constitui o dovadă cu privire la eficacitatea sigiliului în litigiu exact la momentul faptelor și nu ar fi de natură să înlocuiască o apreciere efectuată de un „expert neutru”. Rezultatele expertizelor domnului Kr. nu ar înlătura dubiile referitoare la eficacitatea sigiliului în litigiu, întrucât acestea ar omite luarea în considerare a influenței timpului sau a Synto asupra sigiliului, precum și consecințele unei tensionări îndelungate a acestuia în zona fantei ușii, în cazul unor vibrații de durată ale ușii și ale unor condiții de forfecare simultane.

163 În ce privește criticile formulate de Comisie cu privire la simularea învechirii utilizată de institut, reclamanta arată că aceasta respectă cerințele științifice. O învechire accelerată printr‑o creștere ușoară a temperaturii ar fi fost necesară, în caz contrar măsurarea învechirii nu ar fi fost posibilă.

164 În al treilea rând, refuzul 3M de a admite posibilitatea existenței unor „reacții fals pozitive” [considerentul (68) al deciziei atacate] ar fi lipsit de pertinență și, în orice caz, ar fi nejustificat. Eventuala lipsă a plângerilor din partea clienților privind „reacțiile fals pozitive” nu ar fi suficientă pentru a motiva imposibilitatea unor astfel de reacții. În plus, declarațiile 3M privind termenul de valabilitate nelimitat al sigiliului nu ar fi credibile și ar contrazice indicațiile care apar în fișa tehnică. Pe de altă parte, ar reieși din fișa menționată că, în cazul riscului unor prejudicii economice considerabile, folia de securitate nu ar constitui, prin ea însăși, un mijloc de securizare adaptat. În această privință, 3M ar recomanda utilizarea de mijloace de securitate suplimentare în cazurile în care s‑ar putea produce consecințe grave și, prin urmare, Comisia ar putea utiliza mai multe sigilii pentru o ușă. Consecințele neadoptării de măsuri suplimentare de către Comisie, precum și problemele de probațiune rezultate din aceasta ar trebui să revină în sarcina Comisiei.

165 Comisia contestă argumentele reclamantei.

Aprecierea Tribunalului

166 Prin intermediul acestui motiv, reclamanta urmărește să demonstreze că folia de securitate a fost concepută pentru a dovedi că un „recipient sau un produs securizat” nu a fost nicidecum deschis. Totuși, folia menționată nu ar fi adaptată pentru aplicarea oficială de sigilii în cadrul unei investigații a Comisiei în domeniul dreptului concurenței.

167 În primul rând, trebuie arătat că reiese din fișa tehnică faptul că această linie de produse a fost concepută pentru a indica manevrarea unui produs, distrugându‑se atunci când se încearcă dezlipirea etichetei. Or, tocmai astfel este utilizat de către Comisie acest tip de folie de securitate în cadrul investigațiilor sale. Desigur, la rubrica „Idei de utilizare”, 3M sugerează pentru o astfel de folie de securitate următoarele utilizări: „etichete netransferabile pentru automobile, electrocasnice și electronică; etichete și sigilii de siguranță pentru medicamente comercializate liber și alte formule de ambalaj”. Totuși, faptul că utilizarea de către Comisie a foliei de securitate în cadrul investigațiilor sale nu apare expres pe fișa tehnică nu poate fi interpretată în sensul excluderii unei astfel de utilizări a foliei de securitate, întrucât lista utilizărilor sugerate de producător nu este limitativă. Indiferent de situație, reclamanta nu dovedește că utilizarea acestui tip de folii de securitate în cadrul unor astfel de investigații ar fi neadecvată.

168 Deși, desigur, astfel cum subliniază reclamanta, producătorul recomandă utilizarea de mijloace de securitate suplimentare pentru utilizarea produsului său în cazuri în care „manevrarea ar putea avea consecințe foarte grave, de exemplu pierderi financiare considerabile”, se impune constatarea că, astfel cum reiese din fișa tehnică, acest tip de măsuri este recomandat în cazul în care 3M nu poate exclude ipoteza unei „reacții fals negative”.

169 În al doilea rând, astfel cum s‑a precizat la punctul 103 de mai sus, procesul‑verbal de aplicare a unui sigiliu menționează aplicarea sigiliului în litigiu, în conformitate cu articolul 20 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1/2003, și posibilitatea impunerii unei amenzi, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1) litera (e) din regulamentul menționat, în cazul în care sigiliile sunt rupte în mod intenționat sau din neglijență. În plus, aplicarea sigiliului în conformitate cu articolul 20 alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1/2003 a fost recunoscută de un reprezentant al reclamantei p