ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38.

La interpretarea articolului 6 alineatul (2) trebuie să se țină seama de faptul că Directiva 2000/78 nu consacră ea însăși principiul egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, principiu care își are originea în diferite instrumente internaționale și tradiții constituționale comune statelor membre. Directiva nu are ca obiect decât stabilirea, în domeniile menționate, a unui cadru general pentru combaterea discriminărilor pe diferite motive, printre care se numără și vârsta ( 20 ). Curtea a recunoscut interzicerea discriminării pe motive de vârstă ca expresie a acestui principiu general al dreptului Uniunii ( 21 ). Directiva 2000/78 doar concretizează acest principiu ( 22 ). În plus, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) TUE, Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene are aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor. Articolul 21 alineatul (1) din cartă interzice „discriminarea de orice fel, bazată pe motive […] [de] vârst[ă]”. Pentru acest motiv, trebuie în principiu ca excepțiile de la interzicerea discriminării să fie interpretate în mod restrictiv ( 23 ).
2.

Întrebările preliminare au fost adresate în cadrul unui litigiu între Ottica New Line di Accardi Vincenzo (denumită în continuare „Ottica New Line”), pe de o parte, și Comune di Campobello di Mazara, pe de altă parte, cu privire la o decizie a acesteia de urmă prin care a autorizat Fotottica Media Vision di Luppino Natale Fabrizio e C. Snc (denumită în continuare „Fotottica”) să desfășoare cu caracter permanent activitatea de optică pe teritoriul acestei comune.
21.

În cadrul Comitetului mixt al SEE s‑a prevăzut adaptarea dispozițiilor privind securitatea socială, cuprinse în anexa VI la Acordul privind SEE și în Protocolul 37 la Acordul privind SEE, la situația juridică din dreptul Uniunii rezultată în urma modificărilor și integrarea Regulamentului nr. 883/2004 în Acordul privind SEE. În acest scop, a fost necesar ca trimiterile la Regulamentul nr. 1408/71, cuprinse în anexa VI și în Protocolul 37 la Acordul privind SEE, să fie înlocuite cu trimiteri la Regulamentul nr. 883/2004 și la Regulamentul nr. 988/2009.
105.

În ceea ce privește prima îndoială exprimată de instanța de trimitere, trebuie subliniat că articolul 283 din UGB prevede la alineatul 1 impunerea amenzii pentru membrii organelor de conducere, iar în cazul sucursalelor pentru persoanele autorizate să o reprezinte, în timp ce la alineatul 7 prevede impunerea amenzii pentru societate. Prin urmare, este clar că legislația națională nu prevede impunerea unei duble sancțiuni aceleiași persoane pentru aceleași fapte, ci prevede impunerea de sancțiuni unor persoane diferite. Societatea de capitaluri, care are personalitate juridică proprie, nu coincide, în fapt, cu persoanele care constituie organele de conducere relevante ale societății ( 75 ). Nefiind îndeplinită condiția identității contravenientului, legislația națională nu poate fi, în opinia noastră, considerată incompatibilă sub acest aspect cu principiul non bis in idem ( 76 ).
6.

În versiunea în vigoare la momentul concedierii domnului Toftgaard, articolul 32 alineatele 2 și 4 din Legea daneză privind funcționarii publici (Tjenestemandslov) ( 6 ) prevedea următoarele: „Un funcționar concediat întrucât reorganizarea serviciului ori a metodelor de lucru ale administrației au condus la suprimarea postului acestuia are dreptul la menținerea salariului său timp de trei ani, sub rezerva dispozițiilor alineatelor 3-5 de mai jos. […] Nu are dreptul la salariul de disponibilizare funcționarul care l) este repartizat în alt post sau căruia i se oferă un nou post pe care este obligat să îl accepte în conformitate cu articolele 12 și 13; 2) a împlinit vârsta de 65 de ani; 3) a împlinit vârsta de ieșire la pensie stabilită pentru postul pe care îl ocupă; 4) la momentul concedierii nu mai este în măsură, pentru motive de sănătate sau de inaptitudine, să asigure postul pe care ar fi obligat să îl accepte potrivit articolelor 12 și 13.”
86.

Norma 37 din regulamentul de punere în aplicare enumeră în mod detaliat cerințele pe care trebuie să le îndeplinească o cerere de decădere care reprezintă, de fapt, declarația în scris și motivată menționată la articolul 56 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009. În special, versiunea în limba engleză a normei 37 litera (b) punctul (iv) prevede că cererea trebuie să conțină „an indication of the facts, evidence and arguments presented in support of [the grounds on which the application is based]” ( 22 ). Modul de formulare utilizat pare să sugereze că nu este necesar să se furnizeze toate aceste fapte și dovezi, deși admitem că alte versiuni lingvistice ale acestei norme ar putea să fie interpretate în mod diferit ( 23 ).
61.

În cauza Zino Davidoff și Levi Strauss, titularii mărcilor relevante își introduceau produsele pe piața din afara SEE, acestea fiind ulterior importate în spațiul menționat de o altă persoană. Curtea a fost întrebată cu privire la împrejurările în care se poate considera că titularul mărcii și‑a dat „consimțământul” pentru introducerea produselor pe piață în cadrul SEE. Aceasta a statuat că noțiunea de consimțământ trebuia să facă obiectul unei interpretări uniforme de către Curte ( 21 ). Potrivit Curții, consimțământul poate fi dat în mod explicit sau în mod implicit, putând să rezulte, în acest caz, din elemente și din împrejurări anterioare, concomitente sau ulterioare introducerii produselor pe piață în afara SEE. Având în vedere efectele semnificative ale consimțământului în contextul articolului 7 alineatul (1) din directivă, și anume epuizarea dreptului exclusiv care permite titularului să controleze comercializarea inițială în cadrul SEE, „consimțământul [...] trebuie [...] să fie exprimat într‑un mod care să reflecte în mod cert voința titularului de a renunța la acest drept” ( 22 ). Deși consimțământul prevăzut la articolul 7 alineatul (1) privește introducerea produselor pe piață ( 23 ), iar consimțământul prevăzut la articolul 5 alineatul (1) din directivă privește utilizarea mărcii (sau a unei mărci similare cu care aceasta poate fi confundată) în cadrul comerțului, considerăm că declarațiile Curții cu privire la natura consimțământului se aplică și în legătură cu noțiunea de consimțământ care figurează la articolul 5 alineatul (1) din directivă.
30.

Cu toate acestea, împărțirea cuantumului ajutorului între plăți directe și, eventual, plăți suplimentare nu are nicio influență asupra sumei totale care trebuie plătită producătorilor, în condițiile în care plafoanele naționale rămân neschimbate ( 17 ). De exemplu, din punct de vedere economic, pentru sectorul care beneficiază de ajutor, nu prezintă nicio importanță dacă, dintr‑o anumită sumă care corespunde plafonului național, 98 % este distribuit sub formă de plăți directe, iar 2 % este distribuit sub formă de plăți suplimentare sau dacă 90 % este distribuit sub formă de plăți directe și 10 % este distribuit sub formă de plăți suplimentare, în pofida faptului că aceasta poate influența distribuția ajutorului la nivelul sectorului respectiv.
116.

Totuși, considerăm că, în acest caz, atât domnul Reher, cât și domnul Van Erps au oferit informații privind anumite fapte și și‑au exprimat, fiecare, punctul de vedere asupra acestor fapte, și anume: (i) dacă au fost stabilite regulile de bază la reuniunea din 14 martie 2002, (ii) dacă a existat acordul Comisiei ca Deltafina să dezvăluie cererea sa de imunitate, (iii) dacă acest acord a fost confirmat în cursul contactelor ulterioare și (iv) dacă Deltafina a informat în prealabil Comisia despre intenția sa de a dezvălui cererea sa de imunitate la reuniunea APTI. Primele trei dintre aceste elemente de fapt au fost abordate în contradictoriu ( 77 ) (după cum am înțeles, răspunsul de comun acord la a patra chestiune a fost negativ) ( 78 ). Niciuna dintre acestea nu are ca obiect ceea ce am numi „informații tehnice”.
54.

În plus, împărtășim opinia Comisiei potrivit căreia, prin intermediul articolului 2a din Directiva 70/311, statelor membre le este interzis să refuze înmatricularea vehiculelor din motive legate numai de situarea sistemului lor de direcție, în ipoteza în care acestea respectă, pe de altă parte, cerințele care figurează în anexele la această directivă. Dat fiind că directivele menționate nu precizează dacă sistemul de direcție trebuie să se afle pe stânga, pe dreapta sau în mijloc, autoritățile naționale sunt, așadar, obligate să înmatriculeze un autovehicul indiferent de această amplasare dacă sistemul de direcție este, în plus, conform cu respectivele cerințe. În opinia noastră, această dispoziție ar fi lipsită de obiect în structura Directivei 70/311, dacă s‑ar considera că nu are vocația de a exclude restricții bazate numai pe locul sistemului de direcție al vehiculelor care intră în domeniul său de aplicare.
10.

Prin cererea introductivă depusă la grefa Curții la 24 mai 2011, Areva a formulat recursul în cauza C‑247/11 P. Prin cererea introductivă depusă la grefa Curții la 25 mai 2011, societățile din grupul Alstom au formulat recursul în cauza C‑253/11 P. Atât Areva, cât și societățile din grupul Alstom solicită Curții să anuleze hotărârea atacată. În cazul în care Curtea consideră că litigiul este în stare de judecată, acestea solicită, în principal, anularea articolului 1 litera (c) și a articolului 2 litera (c) și, respectiv, a articolului 1 literele (b), (d), (e) și (f) și a articolului 2 literele (b) și (c) din decizia în litigiu și, în subsidiar, reducerea substanțială a amenzii aplicate acestora, precum și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată. În cazul în care Curtea consideră că litigiul nu este în stare de judecată, recurentele solicită trimiterea cauzei spre rejudecare unei alte camere a Tribunalului și soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată. Comisia pune concluzii în sensul respingerii recursurilor și al obligării recurentelor la plata cheltuielilor de judecată.
45.

Regulamentul nr. 1008/2008 este departe de a fi străin de situația în discuție în cauza principală. Desigur, articolul 1 alineatul (1) din regulamentul menționat arată că acesta are drept obiect reglementarea dreptului transportatorilor aerieni comunitari de a opera servicii aeriene intracomunitare. Cu toate acestea, nu trebuie să se ignore faptul că regulamentul are de asemenea drept obiect reglementarea licențelor operatorilor de transport aerian comunitari. Astfel, în capitolul II, consacrat licenței de operare, legiuitorul Uniunii a armonizat, printre altele, condițiile de acordare a licenței de operare și a stabilit norme privind validitatea, suspendarea și retragerea licenței amintite. În această privință, articolul 3 alineatul (1) al doilea paragraf prevede că o întreprindere care îndeplinește cerințele acestui capitol are dreptul de a primi o licență de operare. Alineatul (2) al aceluiași articol 3 prevede că autoritatea competentă pentru acordarea licențelor nu acordă licențe de operare sau nu le menține în vigoare în cazul nerespectării cerințelor capitolului menționat.
6.

Evaluările sunt în general aceleași în toate cele trei decizii ( 7 ). Ajutoarele puteau fi considerate ajutoare pentru investiții în sensul Liniilor directoare din 1998 privind ajutoarele de stat regionale ( 8 ), cu condiția să se bazeze pe un cuantum investit în regiune și să li se aplice un prag exprimat ca procent din cuantumul respectiv. Cu toate acestea, produsul intern brut pe cap de locuitor în regiune era prea ridicat pentru a se putea aplica derogarea prevăzută la articolul 87 alineatul (3) litera (a) CE, iar în ceea ce privește articolul 87 alineatul (3) litera (c), nu era respectată cerința privind pragul echivalentului‑subvenție net relevant (denumit în continuare „ESN”). În plus, numai investițiile inițiale puteau intra sub incidența liniilor directoare, în timp ce aceste scheme se puteau aplica și altor cheltuieli. De asemenea, existau și alte cerințe care trebuiau îndeplinite ( 9 ). Ajutoarele care nu îndeplineau criteriile aplicabile trebuiau considerate ajutoare pentru funcționare, iar nu ajutoare pentru investiții. Ajutoarele pentru funcționare trebuie totuși să îndeplinească condițiile prevăzute la punctele 4.15-4.17 din Liniile directoare din 1998 privind ajutoarele regionale, ceea ce nu s‑a întâmplat în aceste cazuri, întrucât provinciile din Țara Bascilor nu erau regiuni ultraperiferice sau regiuni cu o densitate redusă a populației. În consecință, schemele de ajutor nu respectau normele privind ajutoarele regionale. În plus, ajutoarele acordate pentru investiții în afara regiunii nu puteau fi considerate ajutoare regionale, neexistând nici posibilitatea acordării unei derogări pentru întreprinderile mici și mijlocii (denumite în continuare „IMM”), întrucât ajutoarele nu se limitau la 7,5 % sau, respectiv, la 15 % din echivalentul‑subvenție brut (denumit în continuare „ESB”). În orice caz, anumite sectoare au fost excluse din Liniile directoare din 1998 privind ajutoarele regionale, dar nu și din schemele de ajutor în discuție.
85.

Rezultă că, la o dată ulterioară (data Y) datei pronunțării primei hotărâri în temeiul articolului 260 alineatul (2) TFUE (data X), cuantumul penalităților cu titlu cominatoriu poate fi redus sau majorat începând de la data Y, cu respectarea autorității de lucru judecat și a principiului non bis in idem. Considerăm că este destul de uzual în materie de măsuri coercitive să se prevadă posibilitatea de a modifica penalitățile cu titlu cominatoriu cu efect ex nunc, în funcție de stadiul de avansare a executării obligației avute în vedere în decizia judecătorească sau a administrației.
25.

În toate cele trei cauze, TVI a susținut din nou că taxa de difuzare trebuie să fie exclusă din baza de impozitare pentru calcularea TVA‑ului, invocând motive identice în cele trei cauze. TVI a argumentat, printre altele, că ar trebui să se aplice articolul 16 alineatul 6 litera c) din CIVA și articolul 11 secțiunea A alineatul (3) litera (c) din A șasea directivă, întrucât companiile de publicitate, iar nu TVI, erau persoanele impozabile efective, iar TVI doar le substituia în temeiul dreptului portughez („substituire fiscală”). În plus, taxa de difuzare ar trebui exclusă din baza de impozitare în temeiul articolului 16 alineatul 1 din CIVA și al articolului 11 secțiunea A alineatul (1) litera (a) din A șasea directivă, deoarece nu constituie contrapartidă pentru serviciile prestate de TVI și nu are nicio legătură cu acestea. De asemenea, potrivit TVI, faptul generator al taxei de difuzare este difuzarea de publicitate și, astfel, este diferit de faptul generator al TVA‑ului, și anume prestarea de diverse servicii, inclusiv difuzarea.
22.

La 15 noiembrie 2007, solicitantul de azil a sesizat Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Administrativ din Frankfurt am Main) cerând acestuia între altele să oblige Republica Federală Germania să autorizeze intrarea sa și să îl îndrepte către organismul competent pentru a declara statul membru responsabil în temeiul articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 343/2003. Verwaltungsgericht Frankfurt am Main a obligat Republica Federală Germania să indice organului de poliție competent de pe aeroportul din Frankfurt că returnarea solicitantului de azil în Grecia era interzisă provizoriu, cel târziu până la 16 ianuarie 2008.
48.

Or, rezultă din dosar că legislația în cauză în litigiul principal atribuie unui angajat al întreprinderii de asigurare o „pălărie dublă”, întrucât acesta poate acționa în paralel, pe de o parte, în calitate de angajat asimilat angajatorului său și, pe de altă parte, în calitate de agent independent necalificat, cu condiția să nu depășească un anumit plafon de venituri ( 28 ). Observăm că legislația menționată are drept rezultat autorizarea unei configurații contractuale triunghiulare a cărei structură înglobează, în primul rând, angajatul și titularul de poliță, în al doilea rând, titularul de poliță și întreprinderea de asigurare și, în al treilea rând, angajatul și întreprinderea de asigurare. În plus, această legislație introduce o confuzie care afectează normele de repartizare a răspunderii în ceea ce privește obligațiile specifice ale intermediarului față de titularul de poliță.
95.

Taxa prevăzută de legislația spaniolă nu are ca obiect în mod direct nici transpunerea Directivei 2003/87 și nici nu a fost introdusă de Spania în exercitarea atribuțiilor conferite de directivă ( 26 ). Cu toate acestea, taxa reprezintă un răspuns la o problemă care își are originea în principiul alocării cu titlu gratuit prevăzut de directivă. În plus, cotele alocate cu titlu gratuit în temeiul directivei constituie un factor care este luat în considerare la calcularea taxei. Prin urmare, taxa nu poate fi exclusă din domeniul de aplicare al dreptului Uniunii. În consecință, vom examina în continuare compatibilitatea taxei cu principiul egalității de tratament, precum și cu principiile încrederii legitime și securității juridice.
62.

În plus, Propunerea privind A șasea directivă ( 21 ) stipula în mod expres că persoana care efectuase deducerea trebuia să plătească regularizarea. Textul introductiv al articolului 20, intitulat „Regularizarea deducerilor”, din propunere prevede că: „[p]ersoana impozabilă efectuează regularizarea deducerii operate inițial”, fapt confirmat de versiunea în limba engleză a propunerii, care are următorul cuprins: „[t]he taxable person shall adjust the initial deduction”.
95.

De asemenea, deși concluziile la care am ajuns în prezenta cauză pot fi valabile în foarte multe cazuri, acestea ar putea să nu fie valabile în toate cazurile. Astfel, după cum am menționat anterior, pot exista cazuri în care organizațiile interprofesionale primesc fonduri publice destinate finanțării sau cofinanțării anumitor acțiuni care ar putea aduce un avantaj economic operatorilor de pe piață. De asemenea, nu poate fi exclus faptul că, în anumite împrejurări, statul [de exemplu, prin organisme de tipul Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire (Consiliul superior de orientare și de coordonare a economiei agricole și alimentare), înființat în temeiul articolului L. 611-1 din Codul rural] poate fi în poziția de a exercita, de iure sau de facto, o influență reală asupra utilizării fondurilor colectate de organizațiile interprofesionale prin intermediul CVO.
15.

La 12 august 2011, în temeiul articolului 267 alineatul (3) TFUE, a fost înregistrată la grefa Curții cererea de decizie preliminară prin intermediul căreia au fost formulate următoarele întrebări: „1) În situația în care, precum în prezenta cauză, un lucrător are un drept contractual împotriva cedentului, conform căruia lucrătorul poate beneficia de termenii și de condițiile negociate și stabilite periodic de către un organism terț de negociere colectivă, iar legislația națională prevede că acest drept are o natură dinamică, iar nu statică, atât în raport cu lucrătorul, cât și cu angajatorul cedent, articolul 3 din Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 (JO L 82, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 20) coroborat cu Hotărârea din 9 martie 2006, Werhof (C-499/04, Rec., p. I-2397) a) impune ca acest drept să fie protejat și opozabil cesionarului în cazul în care are loc un transfer relevant care intră în domeniul de aplicare al directivei sau b) acordă instanțelor naționale competența de a hotărî că acest drept este protejat și este opozabil cesionarului în cazul în care are loc un transfer relevant care intră în domeniul de aplicare al directivei sau c) interzice instanțelor naționale să considere că acest drept este protejat și este opozabil cesionarului în cazul în care are loc un transfer relevant care intră în domeniul de aplicare al directivei? 2) În cazul în care un stat membru și-a îndeplinit obligațiile privind transpunerea cerințelor minime prevăzute la articolul 3 din Directiva 2001/23, dar se ridică problema dacă măsurile de punere în aplicare ar trebui interpretate în sensul că depășesc aceste cerințe într-un mod favorabil lucrătorilor protejați deoarece stabilesc anumite drepturi contractuale dinamice împotriva cesionarului, instanțele din statul membru respectiv au dreptul să aplice legislația națională atunci când interpretează măsurile de punere în aplicare, cu condiția însă ca această interpretare să nu fie niciodată contrară legislației comunitare, sau trebuie adoptat un mod diferit de interpretare și, în cazul unui răspuns afirmativ, care este acest mod? 3) Instanța națională are dreptul de a adopta în prezenta cauză modul de interpretare a [Transfer of Undertakings (Protection of Employment) Regulations 1981] susținut de lucrători, având în vedere că angajatorul nu susține că dreptul dinamic al lucrătorilor prevăzut în legislația națională cu privire la termenii și condițiile stabilite în mod colectiv ar constitui o încălcare a drepturilor angajatorului prevăzute la articolul 11 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale?”
5.

În special, recurenta în cauza C‑232/11 P, Siemens Transmission & Distribution Ltd (fostă Reyrolle Ltd și, ulterior, VA Tech Reyrolle Ltd, denumită în continuare „Reyrolle”), a fost între anii 1988 și 1998 o filială a grupului Rolls‑Royce. La 20 septembrie 1998, aceasta a fost dobândită de VA Technologie AG (denumită în continuare „VA Technologie”), care la rândul său, la 13 martie 2001, a transmis‑o ca aport – prin intermediul unei filiale deținute integral, VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (denumită în continuare „KEG”) – în cadrul unei operațiuni de înființare a unei noi societăți, VA Tech Schneider High Voltage GmbH (denumită în continuare „VAS”). VAS era inițial deținută în proporție de 60 % de VA Technologie și în proporție de 40 % de Schneider Electric SA (denumită în continuare „Schneider”) ( 7 ).
76.

În opinia noastră, deși un asemenea obiectiv de promovare a corectării efectelor care ar putea contribui la perpetuarea unei repartizări tradiționale a rolurilor între femei și bărbați este lăudabil și trebuie încurajat, este suficient să se amintească faptul că, la punctul 36 din Hotărârea Roca Álvarez, citată anterior, Curtea a statuat că faptul de a considera că numai mama care are statutul de lucrător salariat ar fi titularul dreptului de a beneficia de concediul în discuție în acțiunea principală, în timp ce tatăl care are același statut nu ar putea decât să se bucure de acest drept, fără a fi titularul său, este mai degrabă de natură să perpetueze o distribuire tradițională a rolurilor între bărbați și femei prin menținerea bărbaților într‑un rol subsidiar în raport cu cel al femeilor în ceea ce privește exercitarea funcției lor părintești. Curtea a adăugat că refuzul de a acorda dreptul de a beneficia de concediu tatălui care are statutul de lucrător salariat numai pentru simplul motiv că mama copilului nu are respectivul statut ar putea avea drept efect ca o femeie să fie nevoită să își restrângă activitatea profesională și să suporte singură sarcina ce rezultă din nașterea copilului, fără a putea să primească un ajutor din partea tatălui copilului ( 32 ). Acest raționament este aplicabil mutatis mutandis în cazul unei măsuri precum cea în discuție în litigiul principal. Rezultă că diferența de tratament instituită printr‑o măsură precum cea în cauză nu se poate justifica în temeiul articolului 2 alineatul (4) din Directiva 76/207.