ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
În schimb, articolul 2 din regulamentul de modificare nu poate avea ca efect ca articolul 1 punctul 1 litera (a) din regulamentul de modificare să fie aplicabil unei decizii privind SEP adoptate înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament. Astfel, acest lucru ar conferi dispoziției respective un efect retroactiv care nu rezultă din modul de redactare a acestui articol 2 din regulamentul de modificare. Pe de altă parte, deși normele noi, în special normele de procedură, pot viza situații juridice născute și care au devenit definitive sub imperiul legii vechi, aplicarea acestor norme noi trebuie totuși să respecte principiul neretroactivității. Respectarea acestui principiu al neretroactivității are în special drept consecință faptul că legalitatea unui act al Uniunii trebuie, în principiu, să fie apreciată în lumina dispoziției care constituie temeiul juridic al acestui act care era în vigoare la data adoptării acestuia.

Astfel, modificarea menționată anterior a termenului pentru a decide asupra SEP este în principiu aplicabilă, în cadrul unei anchete antidumping în curs, oricărei decizii a Comisiei cu privire la aspectul dacă o întreprindere îndeplinește criteriile pentru a obține SEP, în sensul articolului 2 alineatul (7) litera (c) al doilea paragraf din regulamentul de bază, și care a fost adoptată la data intrării sale în vigoare sau la o dată ulterioară.

Articolul 2 din Regulamentul nr. 1168/2012 (în continuare „regulamentul de modificare”) de modificare a Regulamentului nr. 1225/2009 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene prevede că regulamentul de modificare se aplică tuturor anchetelor noi și în curs de la data intrării sale în vigoare. În plus, modificarea termenului de pronunțare asupra SEP introdusă de articolul 1 punctul 1 litera (a) din acest regulament ar fi fost aplicabilă tuturor anchetelor în curs de la data intrării sale în vigoare chiar în absența dispozițiilor acestui articol 2, fiind vorba în speță despre modificarea unei norme de procedură.

Simpla împrejurare că Comisia are posibilitatea sau chiar obligația de a reveni asupra unei decizii inițiale privind statutul de societate care funcționează în condițiile unei economii de piață (SEP) afectate de o eroare de apreciere nu afectează obligația sa de a respecta, pentru adoptarea unei asemenea decizii inițiale, termenul stabilit prin Regulamentul antidumping de bază nr. 1225/2009 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene. Pe de altă parte, cuprinsul articolului 2 alineatul (7) litera (c) al doilea paragraf din regulamentul antidumping de bază nu conține nicio indicație care să permită să se confere termenului pe care îl prevede un caracter pur indicativ. În consecință, respectarea termenului de trei luni pentru a statua asupra SEP, prevăzut de articolul 2 alineatul (7) litera (c) al doilea paragraf din regulamentul antidumping de bază, nu constituie pentru Comisie o posibilitate, ci o obligație.

(a se vedea punctele 70-72)
Regulamentul de instituire a taxei antidumping privește direct, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, pe producătorii unui produs căruia i se aplică o taxă antidumping care nu sunt implicați în exportul acestuia în Uniune, dacă se dovedește că un volum important de produs care provine de la producătorii menționați fusese exportat în mod regulat în Uniune în perioada de anchetă.

Astfel, admisibilitatea unei acțiuni împotriva unui regulament de instituire a unor taxe antidumping nu depinde de statutul de producător sau de exportator al reclamantului. Dat fiind că taxele antidumping sunt legate de produsele exportate, un producător, chiar dacă nu are calitatea de exportator al produselor menționate, poate fi afectat substanțial de impunerea unor astfel de taxe antidumping asupra produsului respectiv importat în Uniune.

De altfel, chiar dacă se presupune că exportatorii suportă taxa antidumping și că s‑a dovedit că lanțul comercial al produsului vizat este întrerupt astfel încât să nu fie în măsură să repercuteze taxa antidumping asupra producătorilor, instituirea unei taxe antidumping schimbă condițiile legale în care va avea loc comercializarea produsului menționat pe piața Uniunii. Prin urmare, poziția legală a producătorilor produselor menționate pe piața Uniunii va fi, în orice caz, direct sau în mod substanțial afectată.

În acest cadru, structura aranjamentelor contractuale dintre operatorii economici din cadrul lanțului comercial al produsului în cauză nu are nicio incidență asupra aspectului dacă regulamentul de instituire a unor taxe antidumping îl privește direct pe producătorul produsului menționat. În plus, nici faptul că un producător știe exact ce mărfuri rezultate din producția sa sunt exportate în Uniune nu are incidență asupra aspectului dacă acesta este direct afectat de regulamentul de instituire a unor taxe antidumping.

(a se vedea punctele 97, 104, 108, 110, 114, 116 și 117)
2)

Obligă pe Salvatore Aniello Pappalardo, Pescatori La Tonnara Soc. coop., Fedemar Srl, Testa Giuseppe E C. Snc, Pescatori San Pietro Apostolo Srl, Camplone Arnaldo & C. Snc di Camplone Arnaldo EC și Valentino Pesca Sas di Camplone Arnaldo & C. la plata cheltuielilor de judecată.
Cauza T‑646/13

Bürgerausschuss für die Bürgerinitiative Minority SafePack – one million signatures for diversity in Europe

împotriva

Comisiei Europene

„Drept instituțional – Inițiativă cetățenească europeană – Protecția minorităților naționale și lingvistice și consolidarea diversității culturale și lingvistice în Uniune – Refuzul înregistrării – Lipsă vădită de atribuții legislative ale Comisiei – Obligația de motivare – Articolul 4 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3) din Regulamentul (UE) nr. 211/2011”

Sumar – Hotărârea Tribunalului (Camera întâi) din 3 februarie 2017

Acte ale instituțiilor – Motivare – Obligație – Domeniu de aplicare – Decizie a Comisiei de respingere a înregistrării unei propuneri de inițiativă cetățenească – Invocarea de către Comisie a unei lipse vădite de atribuții legislative în ceea ce privește măsurile propuse – Lipsă de identificare a măsurilor considerate în afara competenței sale și de precizare a motivelor acestei concluzii – Încălcarea obligației de motivare [art. 24 alin. (1) TFUE și art. 296 TFUE; Regulamentul nr. 211/2011 al Parlamentului European și al Consiliului, considerentul (1) și art. 4 alin. (2) lit. (b) și alin. (3) al doilea paragraf] Cetățenia Uniunii – Drepturile cetățeanului – Prezentarea unei inițiative cetățenești – Regulamentul nr. 211/2011 – Condiții de înregistrare – Informații care trebuie să însoțească o propunere – Informații privind obiectul, obiectivele și contextul – Caracter facultativ – Consecințele transmiterii acestor informații – Obligația de examinare care revine Comisiei [Regulamentul nr. 211/2011 al Parlamentului European și al Consiliului, art. 4 alin. (2) și anexa II]
2)

TestBioTech eV, European Network of Scientists for Social and Environmental Responsibility eV și Sambucus eV suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Europeană.
2)

Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd și Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Consiliul Uniunii Europene.
41

În plus, un solicitant al unei mărci comunitare prudent și diligent în mod normal, care a ales, ca și reclamanta, engleza ca a doua limbă în cererea sa de înregistrare a unei mărci comunitare, ar fi putut cel puțin să verifice textul articolului 60 din Regulamentul nr. 207/2009 în versiunea în limba engleză, potrivit căreia „[c]alea de atac se consideră ca fiind înaintată numai după achitarea taxei pentru calea de atac” ([t]he notice shall be deemed to have been filed only when the fee for appeal has been paid). Astfel, textul respectiv în limba engleză leagă în mod clar plata taxei pentru calea de atac (fee for appeal) de formularea căii de atac (notice of appeal), supusă unui termen de două luni, iar nu de depunerea unui memoriu în care se expun motivele de atac (statement setting out the grounds of appeal), supusă unui termen de termen de patru luni.
47

În al doilea rând, este necesar să se arate că Comisia nu dispunea de nicio putere de apreciere pentru a respinge înscrierea instalației reclamantei pe listele de instalații care intră sub incidența Directivei 2003/87 prezentate Comisiei conform articolului 11 alineatul (1) de această directivă, precum și cantitățile anuale totale preliminare corespunzătoare ale cotelor de emisii alocate cu titlu gratuit acestei instalații. Astfel, decizia atacată are drept temeiuri juridice articolele 10a și 11 din Directiva 2003/87. Conform articolului 11 alineatul (1) din această directivă, fiecare stat membru prezintă Comisiei lista instalațiilor de pe teritoriul său care intră sub incidența directivei menționate, precum și cotele gratuite alocate fiecărei instalații de pe teritoriul său, calculate în conformitate cu normele menționate la articolul 10a alineatul (1) și la articolul 10c din directiva menționată. Potrivit articolului 11 alineatul (3) din această directivă, statele membre nu pot aloca cote cu titlu gratuit instalațiilor a căror înscriere pe lista menționată la alineatul (1) al acestui articol a fost respinsă de Comisie. Astfel cum a afirmat Comisia, din articolul 11 alineatele (1) și (3) din Directiva 2003/87 rezultă că decizia sa de a respinge sau de a nu respinge înscrierea unei instalații pe lista în discuție depinde exclusiv de aspectul dacă cotele alocate instalației de statul membru în cauză au fost calculate în conformitate cu normele menționate la articolul 10a alineatul (1) și la articolul 10c din directiva menționată. În caz contrar, Comisia are obligația de a refuza respectiva înscriere, fără a dispune de o putere de apreciere în această privință.
13

Prin intermediul primului motiv, reclamanții reproșează camerei de recurs că a considerat că marca solicitată este descriptivă în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 și invocă în această privință două critici. Prin intermediul primei critici, recunoscând totodată că publicul relevant va percepe marca solicitată ca fiind denumirea unui material concret și determinat, reclamanții susțin că nu există niciun raport direct între produsele vizate prin cererea de înregistrare și grafen, ale cărui proprietăți, potrivit publicațiilor științifice „serioase”, nu ar constitui un „panaceu” și ale cărui aplicații ar fi, prin urmare, limitate la domenii specifice, printre care nanotehnologia, informatica, domeniul electronicii sau telefonia, fără legătură cu produsele respective. Or, ar fi permisă înregistrarea ca marcă a unui semn care are o semnificație proprie, cu condiția ca aceasta să nu facă referire, precum în speță, la produsele acoperite de marca respectivă. Prin cea de a doua critică, reclamanții susțin că analiza efectuată de camera de recurs a vizat categorii generale de produse și a atribuit în mod necuvenit tuturor produselor astfel grupate caracteristicile grafenului, cum ar fi impermeabilitatea sau permeabilitatea controlată, care nu ar caracteriza decât produse specifice, precum conductorii ionici și aparatele de stocare moleculară.
30

În sfârșit, contrar concluziilor implicite care decurg din critica formulată în decizia atacată de camera de recurs a OAPI, astfel cum este aceasta menționată la punctul 6 de mai sus, în prezența unei descrieri a produselor pentru care marca contestată a fost înregistrată, într‑o categorie anume, situație care se regăsește în speță în ceea ce privește produsele care fac parte din clasa 12, nu se poate cere părții care solicită decăderea, pentru declararea admisibilității cererii sale, să identifice toate subcategoriile de produse și servicii care pot, în opinia sa, să aparțină celei mai largi categorii, care este unica desemnată pentru înregistrarea mărcii contestate, fiecare dintre subcategorii distingându‑se totodată în mod autonom. Astfel, pe de o parte, astfel cum se amintește la punctul 23 de mai sus, revine numai părții care solicită decăderea sarcina să determine obiectul cererii sale privind dovada utilizării serioase a mărcii contestate. Or, în speță, în cererea sa de decădere, reclamanta a îndeplinit în mod evident această cerință, prin reluarea mai întâi în mod expres și integral a descrierii categoriei de produse din clasa 12 pentru care marca contestată fusese înregistrată și ulterior prin limitarea obiectului acesteia îndepărtând anumite subcategorii de produse a căror utilizare serioasă nu o contesta. Trebuie amintit că, potrivit articolului 26 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 40/94, o cerere de înregistrare a mărcii comunitare trebuie să conțină lista de produse sau de servicii pentru care se cere înregistrarea. Pe de altă parte, trebuie amintit că, potrivit articolului 26 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, cererea de înregistrare a unei mărci comunitare trebuie să conțină lista produselor sau a serviciilor pentru care se cere înregistrarea. Rezultă că numai solicitantul înregistrării unei mărci comunitare poate să determine, sub controlul organelor competente ale OAPI, întinderea protecției care dorește să fie acordată mărcii respective. Prin urmare, în speță, întrucât intervenienta a desemnat produsele vizate, cu ocazia înregistrării mărcii contestate, printr‑o trimitere la o simplă categorie largă, fără să identifice mai în detaliu subcategoriile de produse și servicii care pot aparține acesteia din urmă, în mod greșit camera de recurs a OAPI a declarat cererea de decădere inadmisibilă pentru motivul că reclamanta nu identificase în această cerere astfel de subcategorii.
59

Pe de altă parte, anexa la Regulamentul nr. 1702/2003, cu modificările ulterioare [înlocuit de Regulamentul (UE) nr. 748/2012 al Comisiei din 3 august 2012 de stabilire a normelor de punere în aplicare privind certificarea pentru navigabilitate și mediu a aeronavelor și a produselor, pieselor și echipamentelor aferente, precum și certificarea organizațiilor de proiectare și producție (JO L 224, p. 1)], cuprinde, în partea 21, intitulată „Certificarea aeronavelor și a produselor, reperelor și dispozitivelor aferente, precum și a întreprinderilor de proiectare și producție”, secțiunea A, intitulată „Cerințe tehnice”, capitolul P, intitulat „Autorizația de zbor”, dispoziții referitoare, în ceea ce privește unele dintre acestea, la solicitarea unei autorizații de zbor („application for permit to fly”, în limba engleză) și, în ceea ce privește altele, la solicitarea pentru aprobarea condițiilor de zbor („application for approval of flight conditions”, în limba engleză).
27

Acest motiv formulat de reclamantă cuprinde, în realitate, patru aspecte: primul este întemeiat pe afirmația potrivit căreia camera de recurs nu a respectat domeniul de aplicare al articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 5 din acest regulament și, pe cale de consecință, articolul 7 alineatul (2) din același regulament, prin aceea că nu a ținut cont de faptul că titularul inițial al mărcii în cauză este un stat terț față de Uniune, al doilea are legătură cu eroarea de drept pe care ar fi săvârșit‑o camera de recurs în stabilirea interesului general care trebuie protejat în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, al treilea se referă la eroarea vădită de apreciere pe care ar fi săvârșit‑o camera de recurs în definirea publicului relevant, iar al patrulea are ca obiect, pe de o parte, lipsa unei legături între locul geografic respectiv și produsele și serviciile vizate și, pe de altă parte, existența unei erori vădite în aprecierea criteriului geografic de către camera de recurs. Astfel, deși argumentele care se raportează la ultimele două aspecte se află în rubrica referitoare la caracterul distinctiv al mărcii în cauză, adică la aplicarea eronată, potrivit reclamantei, a articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009, conținutul lor are legătură, în esență, astfel cum rezultă în special din cuprinsul punctului 70 din cererea introductivă, cu contestarea refuzului adresat reclamantei în temeiul articolului 7 alineatul (1) litera (c) din regulament.
72

În al treilea rând, pentru a demonstra utilizarea unei mărci, titulara acesteia se poate prevala în mod valabil de utilizarea sa sub o formă care diferă de cea sub care această marcă a fost înregistrată fără ca diferențele dintre aceste două forme să altereze caracterul distinctiv al acestei mărci, chiar dacă această formă diferită este ea însăși înregistrată ca marcă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 octombrie 2012, Rintisch, C‑553/11, Rep., EU:C:2012:671, punctul 30). În speță, reclamanta nu a invocat o alterare oarecare a caracterului distinctiv al mărcii contestate. Titulara acesteia a putut, așadar, în mod valabil să se prevaleze de utilizarea ei sub o formă care diferă de cea sub care a fost înregistrată această marcă.
1

Reclamantele, Petropars Iran Co. (denumită în continuare „PPI”), Petropars Oilfields Services Co. (denumită în continuare „POSCO”), Petropars Aria Kish Operation and Management Co. (denumită în continuare „POMC”) și Petropars Resources Engineering Kish Co. (denumită în continuare „PRE”), sunt societăți iraniene care își desfășoară activitatea în sectoarele petrolului, gazului și petrochimiei.
27

În această privință, trebuie amintit că atât articolul 20 alineatul (1) litera (c) din Decizia 2010/413, cât și articolul 1 punctul 8 din Decizia 2012/635 sunt dispoziții adoptate în temeiul articolului 29 TUE, care este o dispoziție privind politica externă și de securitate comună (denumită în continuare„PESC”), în sensul articolului 275 TFUE. Or, potrivit articolului 275 al doilea paragraf TFUE coroborat cu articolul 256 alineatul (1) TFUE, Tribunalul are competența să se pronunțe numai asupra acțiunilor, formulate în condițiile prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, privind controlul legalității deciziilor care prevăd măsuri restrictive împotriva persoanelor fizice sau juridice adoptate de Consiliu în temeiul titlului V capitolul 2 din Tratatul UE. Astfel cum Curtea a arătat, în ceea ce privește actele adoptate în temeiul dispozițiilor privind PESC, natura individuală a acestor acte este cea care deschide, în conformitate cu articolul 275 al doilea paragraf TFUE și cu articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, accesul la instanța Uniunii (a se vedea prin analogie Hotărârea din 4 iunie 2014, Sina Bank/Consiliul, T‑67/12, EU:T:2014:348, punctul 38 și jurisprudența citată).
1

Potrivit articolului 15 alineatul (3) TFUE: „Orice cetățean al Uniunii și orice persoană fizică sau juridică, care are reședința sau sediul statutar într‑un stat membru, are drept de acces la documentele instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, indiferent de suportul pe care se află aceste documente, sub rezerva principiilor și condițiilor care vor fi stabilite în conformitate cu prezentul alineat. […]”
69

Într‑un mod și mai evident decât în cazul „jucăriilor, jocurilor și articolelor pentru joacă”, vizate în Hotărârea BETWIN, punctul 12 de mai sus (EU:T:2013:291), „jucăriile pentru activități de educație și dezvoltare a copiilor” vizează în primul rând să îi distreze pe utilizatorii acestora, într‑o perspectivă educativă (aportul de cunoștințe de bază cu privire la cuvinte, litere, cifre etc.) și de dezvoltare generală, care poate include, cu siguranță, dezvoltarea fizică, dar nu într‑un mod în care să facă din antrenamentul fizic destinația lor principală. În această privință, reclamanta arată că expresia „jucăriile pentru activități de educație și dezvoltare a copiilor” ar implica în principal o activitate fizică. Or, nu numai că termenul „activitate” poate desemna de asemenea o activitate intelectuală, dar adăugarea cuvintelor „pentru activități de educație și dezvoltare a copiilor” accentuează ideea că activitatea desemnată nu are o finalitate principală pur fizică, ci, dimpotrivă, un scop în primul rând pedagogic.
86

Or, deși reclamanta demonstrează exportul de vinuri în Germania sub marca anterioară spaniolă VIÑA ALBERDI între 1983 și data depunerii cererii de înregistrare a mărcii comunitare, rezultă că astfel de exporturi au fost mereu relativ limitate în ceea ce privește volumul, și anume între 6000 și 28 000 de sticle pe an pentru întreaga piață germană.
2

Comisia Comunităților Europene a adresat, la 19 septembrie 1997, o comunicare statelor membre în temeiul articolului [108 alineatul (1) TFUE] privind aplicarea articolelor [107 TFUE] și [108 TFUE] în cazul asigurării creditelor la export pe termen scurt (JO C 281, p. 4, denumită în continuare „Comunicarea privind asigurarea creditelor la export”). Această comunicare, astfel cum a fost modificată prin comunicările adresate statelor membre în anul 2001 (JO C 217, p. 2) și în anul 2005 (JO C 325, p. 22), era aplicabilă până la 31 decembrie 2012 ca urmare a modificării perioadei sale de aplicare prin Comunicarea din 2010 (JO C 329, p. 6). La punctul 4.2 din această comunicare, Comisia invitase statele membre, în temeiul articolului 93 alineatul (1) din Tratatul CE [devenit articolul 88 alineatul (1) CE, ulterior articolul 108 alineatul (1) TFUE], să își modifice regimurile de asigurare a creditelor la export în domeniul riscurilor cesibile, astfel încât organismele private sau publice de asigurare a creditelor la export să nu mai poată beneficia, pentru aceste riscuri, de ajutoare de stat sub forma, în particular, a unor garanții de stat care acoperă împrumuturi sau pierderi, a unor aporturi de capital în circumstanțe inacceptabile pentru un investitor privat în economia de piață sau a unor servicii de reasigurare furnizate de stat fie direct, fie indirect, prin intermediul altui organism de asigurare a creditelor la export public sau care acționează cu susținerea statului, în condiții mai favorabile decât cele ale pieței reasigurării private.
4

În acest context, autoritățile italiene au adoptat Decretul‑lege nr. 49 privind reforma reglementării referitoare la aplicarea taxei suplimentare în sectorul laptelui și al produselor lactate (decreto‑legge n. 49, riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero‑caseari) din 28 martie 2003 (GURI nr. 75 din 31 martie 2003, p. 4), precum și Decretul ministerial din 30 iulie 2003 de stabilire a dispozițiilor privind plata taxei suplimentare, datorată și neplătită pentru perioada 1995/1996-2001/2002 menționată la articolul 10 alineatul 34 din Legea nr. 119/2003 (decreto ministeriale del 30 luglio 2003, disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’art. 10, comma 34, della legge n. 119/2003) (GURI nr. 183 din 8 august 2003, p. 33). Dispozițiile coroborate ale acestor două acte prevedeau, în esență, că taxa suplimentară asumată de Republica Italiană urma să îi fie rambursată integral acesteia de către producătorii de lapte, fără a fi însoțită de dobânzi, sub forma unor tranșe de plată anuale în același cuantum, eșalonate pe o perioadă care să nu depășească paisprezece ani (sistem denumit în continuare „sistemul de eșalonare a plăților”).
224

În aceste condiții, Comisia a considerat în mod întemeiat că vânzările directe în SEE prin intermediul produselor prelucrate, deși nu au fost realizate pe piața produsului vizat de încălcare, au denaturat totuși concurența în SEE, cu încălcarea articolului 101 TFUE, în special în detrimentul consumatorilor, și că aceste vânzări aveau legătură cu încălcarea din SEE, în sensul punctului 13 din Orientările din 2006.