ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Trebuie arătat că, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 14 iunie 2017, Santogal M‑Comércio e Reparaçăo de Automóveis, C‑26/16, EU:C:2017:453, punctul 31 și jurisprudența citată).
10

Articolul 16 din Directiva 2008/118 are următorul cuprins: „(1) Deschiderea și exploatarea unui antrepozit fiscal de un antrepozitar autorizat sunt supuse autorizării de către autoritățile competente din statul membru în care este situat antrepozitul fiscal. Autorizația este supusă condițiilor pe care autoritățile au dreptul să le stabilească în scopul de a preveni orice fraudă sau abuz. (2) Un antrepozitar autorizat are obligația: […] (c) să țină, pentru fiecare antrepozit fiscal în parte, evidențe privind stocurile și deplasările de produse accizabile; […] (e) să accepte toate acțiunile de monitorizare și controalele vizând stocurile. Condițiile pentru garanția menționată la litera (a) sunt stabilite de autoritățile competente din statul membru în care este autorizat antrepozitul fiscal.”
23

În speță, din decizia de trimitere rezultă că Amex este alcătuită exclusiv din prestatori de servicii de plată care aparțin unui grup, în sensul articolului 35 alineatul (2) primul paragraf litera (b) din Directiva 2015/2366, și, prin urmare, este susceptibilă să intre sub incidența excluderii prevăzute de această dispoziție. Or, din această decizie rezultă de asemenea că Amex a încheiat o serie de acorduri de comarcare și de furnizare de servicii în Uniune care, sub rezerva aspectului privind interpretarea ridicat de instanța de trimitere, ar putea să o priveze de beneficiul dispoziției menționate, caz în care aceasta fi supusă cerințelor în materie de acces prevăzute la articolul 35 alineatul (1) din directiva respectivă.
4

Articolul 13 din acest regulament prevedea: „(1) Sub rezerva articolelor 14c și 14f, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament se află sub incidența legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. (2) Sub rezerva articolelor 14-17: (a) persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă își are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată își are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru; […]”
35

Or, pe de o parte, această procedură își are originea în contestarea cuantumului compensației aferente unui astfel de transfer și, pe de altă parte, are ca obiect verificarea caracterului rezonabil al acestui cuantum.
45

Astfel, în opinia Comisiei, din decizia de trimitere și din dosarul național reiese că Hainan Airlines are sediul în afara Uniunii și că nu are o sucursală în Berlin. Ar fi posibil să se deducă de aici că, în temeiul articolului 60 din Regulamentul nr. 44/2001, această companie aeriană nu are domiciliul pe teritoriul unui stat membru, ceea ce ar exclude aplicarea articolului 5 din acest regulament și ar implica aplicarea articolului 4 din acesta, conform căruia, dacă pârâtul nu este domiciliat pe teritoriul unui stat membru, competența este determinată în fiecare stat membru de legislația statului membru în cauză, sub rezerva aplicării competențelor exclusive și a prorogării de competență în temeiul dispozițiilor articolelor 22 și 23 din regulamentul respectiv.
2

FIH Erhvervsbank A/S (denumită în continuare „FIH”) este o societate cu răspundere limitată constituită în conformitate cu legislația bancară daneză și aflată sub supravegherea autorităților bancare daneze. FIH, precum și filialele sale sunt deținute integral de FIH Holding A/S.
51

Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, deși articolul 345 TFUE, la care guvernul maghiar a făcut trimitere în observațiile sale, constituie o expresie a principiului neutralității tratatelor în ceea ce privește regimul proprietății în statele membre, acest articol nu are, cu toate acestea, drept efect sustragerea regimurilor de proprietate existente în statele membre de sub incidența normelor fundamentale ale Tratatului FUE [Hotărârea din 22 octombrie 2013, Essent și alții, C‑105/12-C‑107/12, EU:C:2013:677, punctele 29 și 36, precum și jurisprudența citată, și Avizul 2/15 (Acordul de liber schimb cu Singapore) din 16 mai 2017, EU:C:2017:376, punctul 107]. Astfel, deși articolul menționat nu repune în discuție posibilitatea statelor membre de a institui un regim de dobândire a proprietății funciare care să prevadă măsuri specifice care se aplică tranzacțiilor referitoare la terenuri agricole și forestiere, un asemenea regim nu este exclus în special de sub incidența normelor privind nediscriminarea și nici de sub cea a normelor referitoare la libertatea de stabilire și la libertatea de circulație a capitalurilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 septembrie 2003, Ospelt și Schlössle Weissenberg, C‑452/01, EU:C:2003:493, punctul 24, precum și jurisprudența citată).
66

Or, reiese din dispozițiile citate de instanța de trimitere că statul membru menționat a efectuat tocmai o distincție între produsele veterinare în funcție de gravitatea riscului pentru sănătate. Astfel, deși reglementarea menționată nu permite proprietarilor de animale administrarea medicamentelor prescrise sub o formă injectabilă care, în mod evident, prezintă riscuri suplimentare, ea le recunoaște în schimb facultatea de a administra ei înșiși astfel de medicamente sub forme neinjectabile.
14

Articolul 24 din CIVA, intitulat „Regularizarea deducerilor pentru active imobilizate”, prevede la alineatele 2, 3, 5 și 6, următoarele: „2 – De asemenea, sunt regularizate anual deducerile pentru cheltuielile de investiții în bunuri imobile, dacă există o diferență, pozitivă sau negativă, mai mare sau egală cu cinci puncte procentuale între procentajul final prevăzut la articolul anterior, aplicabil în cursul anului de ocupare a bunului și în fiecare dintre următorii 19 ani calendaristici, și cel care a fost determinat în cursul anului achiziționării sau al finalizării lucrărilor. 3 – Pentru regularizarea deducerilor privind activele imobilizate, la care se referă alineatele anterioare, trebuie să se procedeze după cum urmează: a) la sfârșitul anului în care a început utilizarea sau ocuparea bunului și în fiecare dintre următorii 4 sau 19 ani calendaristici, după caz, trebuie să se calculeze cuantumul deducerii care s‑ar aplica dacă achiziționarea sau finalizarea lucrărilor bunurilor imobile ar fi avut loc în anul în cauză, conform procentajului final al aceluiași an; b) cuantumul astfel obținut se scade din deducerea realizată în cursul anului în care a avut loc achiziția sau din suma deducerilor efectuate până în anul în care lucrările efectuate în bunuri imobile au fost finalizate; c) diferența pozitivă sau negativă trebuie să se împartă la 5 sau la 20, după caz, rezultatul astfel obținut corespunzând cuantumului care trebuie să fie plătit sau deducerii suplimentare care trebuie să fie efectuată în cursul anului în discuție. […] 5 – În cazul transferurilor de active imobilizate realizate în cursul perioadei de regularizare, se efectuează o regularizare unică în ceea ce privește perioada rămasă, considerându‑se că aceste active sunt afectate unei activități impozabile în totalitate în cursul anului în care s‑a efectuat transferul și în ceilalți ani rămași până la expirarea perioadei de regularizare. Cu toate acestea, dacă transferul este scutit de taxă în temeiul articolului 9 punctul 30 sau 32, se consideră că bunurile sunt afectate unei activități neimpozabile și, în cazul menționat inițial, se impune efectuarea regularizării corespunzătoare. 6 – Regularizarea prevăzută la alineatul anterior este aplicabilă, de asemenea, în ceea ce privește bunurile imobile care au dat naștere inițial unei deduceri totale sau parțiale a impozitului la care a fost supusă construcția respectivă, achiziționarea sa sau celelalte cheltuieli de investiții aferente, considerându‑se că bunurile respective sunt afectate unei activități neimpozabile, în cazul în care: a) persoana impozabilă, ca urmare a modificării activității desfășurate sau în temeiul unei obligații legale, realizează exclusiv operațiuni scutite fără drept de deducere; b) persoana impozabilă realizează exclusiv operațiuni scutite fără drept de deducere, în temeiul dispozițiilor articolului 12 alineatul 3 sau ale articolului 55 alineatele 3 și 4; c) imobilul face obiectul unei închirieri scutite de TVA în sensul articolului 9 punctul 29.”
43

Prin intermediul celui de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 76 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, recurenta impută Tribunalului, în primul rând, că a aplicat această dispoziție. Astfel, aceasta s‑ar aplica numai „cu excepția cazului în care se prevede altfel”. Or, norma 22 alineatul (2) și norma 40 alineatul (6) din regulamentul de punere în aplicare ar constitui tocmai „cazu[ri] în care se prevede altfel”. În plus, în timp ce norma 50 alineatul (1) al treilea paragraf din regulamentul menționat ar conține o normă specială prin care se dă camerei de recurs posibilitatea de a ține seama de fapte noi în cadrul unei proceduri de opoziție, o astfel de normă specială nu ar exista pentru procedura de declarare a nulității. În plus, ar fi conform cu obiectivul urmărit de normele menționate ca numai în cadrul procedurii de opoziție camerele de recurs să aibă o astfel de putere, întrucât, spre deosebire de persoana care a formulat opoziția, care are obligația să respecte un termen foarte scurt, titularul unui drept anterior ar putea determina el însuși momentul inițierii procedurii de declarare a nulității și, în absența unei opoziții, titularul unei mărci ar putea avea în mod legitim încredere în existența acesteia.
19

În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (a se vedea în special Hotărârea din 22 septembrie 2016, Breitsamer und Ulrich, C‑113/15, EU:C:2016:718, punctul 33).
81

Concluzia potrivit căreia expresia „vechiul sistem de economie planificată”, astfel cum figurează la articolul 2 alineatul (7) litera (c) a treia liniuță din regulamentul de bază, nu face referire în mod necesar și specific la sistemul economic istoric al unei țări cu comerț de stat, ci, într‑o manieră mai generală, la un sistem economic care nu are o economie de piață, care, eventual, a cunoscut deja unele reforme, este susținută de faptul că în mai multe versiuni lingvistice ale acestei dispoziții figurează diferite expresii, precum „sistemul economic anterior în care economia nu se supune legilor pieței” („sistema anterior de economia no sujeta a las leyes del mercado”, în limba spaniolă), „vechiul sistem care nu are economie de piață” („former non‑market economy system”, în limba engleză) sau chiar „vechiul sistem economic centralizat” („antigo sistema de economia centralizada”, în limba portugheză).
18

În aceste condiții, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curtea Administrativă Supremă a Lituaniei) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară: „Articolul 183 din Directiva [TVA], în lumina principiului neutralității fiscale, trebuie interpretat în sensul că se opune reducerii dobânzii datorate în mod normal în temeiul legislației naționale pentru TVA‑ul plătit în plus (ca excedent) care nu a fost rambursat (compensat) la termen, la această reducere fiind luate în considerare alte împrejurări decât cele rezultate din acțiunile persoanei impozabile, precum raportul dintre dobândă și cuantumul sumei plătite în plus și nerambursate la termen, perioada în care suma plătită în plus nu a fost rambursată și motivele care stau la baza unei astfel de nerambursări, precum și pierderile suferite efectiv de persoana impozabilă?”
6

Articolul 147 din directiva menționată prevede următoarele: „(1) Atunci când livrarea de bunuri prevăzută la articolul 146 alineatul (1) litera (b) se referă la bunuri transportate în bagajele personale ale călătorilor, scutirea se aplică numai în cazul respectării următoarelor condiții: (a) pasagerul nu este stabilit în Comunitate; (b) bunurile sunt transportate în afara Comunității înainte de sfârșitul celei de‑a treia luni următoare celei în care a fost efectuată livrarea; (c) valoarea totală a livrării, inclusiv TVA, este mai mare de 175 [de euro] sau echivalentul în monedă națională, stabilită anual prin aplicarea ratei de conversie obținute în prima zi lucrătoare a lunii octombrie cu efect de la data de 1 ianuarie a anului următor. Cu toate acestea, statele membre pot scuti o livrare cu valoare totală inferioară sumei prevăzute la primul paragraf litera (c). (2) În sensul alineatului (1), «un călător care nu este stabilit în Comunitate» înseamnă un călător al cărui domiciliu permanent sau a cărui reședință obișnuită nu este situată în Comunitate. În acest caz, «domiciliu stabil sau reședință obișnuită» înseamnă locul menționat ca atare în pașaport, carte de identitate sau alt document recunoscut ca document de identitate de către statul membru pe al cărui teritoriu are loc livrarea. Dovada exportului este furnizată prin factură sau prin alt document înlocuitor, avizate de biroul vamal prin care au ieșit bunurile din Comunitate. Fiecare stat membru trimite Comisiei specimene ale ștampilelor pe care le utilizează pentru avizarea prevăzută la al doilea paragraf. Comisia transmite informațiile respective autorităților fiscale ale celorlalte state membre.”
27

În această privință, Trinseo subliniază că reiese atât din documentul Comisiei, intitulat „Guidance on Interpretation of Annex I of the [Directive 2003/87] (excl. aviation activities)” [„Orientări privind interpretarea anexei I la Directiva [2003/87] (cu excepția activităților de aviație)”] din 18 martie 2010, cât și din considerentul (16) al Deciziei 2013/448 că producerea de polimeri intră în domeniul de aplicare al Directivei 2003/87. Or, în temeiul Deciziei 2011/278, atunci când o instalație supusă sistemului de comercializare a cotelor de emisie furnizează căldură unei alte instalații supuse aceluiași sistem, alocarea cu titlu gratuit a cotelor de emisie ar trebui să intervină în favoarea acesteia din urmă, Decizia 2013/448 interzicând, de altfel, alocarea acestor cote celei dintâi. Întrucât punctul 27 din partea 2 din anexa 1 la TEHG nu transpune în mod corect Directiva 2003/87, Trinseo ar putea să se prevaleze de un drept la alocarea cu titlu gratuit a unor astfel de cote, întemeiat direct pe aceasta.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul a două litigii între Western Sahara Campaign UK, pe de o parte, și Commissionners for Her Majesty’s Revenue and Customs (administrația fiscală și vamală, Regatul Unit) și, respectiv, Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs (ministrul mediului, alimentației și afacerilor rurale, Regatul Unit), pe de altă parte, în legătură cu punerea în aplicare de către această administrație și de către acest ministru a unor acorduri internaționale încheiate între Uniunea Europeană și Regatul Maroc, precum și a unor acte de drept derivat legate de aceste acorduri.
3

Articolul 10a din Wet op de vennootschapsbelasting 1969 (Legea din 1969 privind impozitul pe profit, denumită în continuare „Legea privind impozitul pe profit”) are următorul cuprins: „[…] 2. În cadrul determinării profitului […] nu pot fi deduse dobânzile – inclusiv taxele și diferențele de curs valutar – aferente împrumuturilor datorate, în drept sau în fapt, direct sau indirect, unei entități afiliate sau unei persoane fizice, în măsura în care împrumutul are legătură cu una dintre operațiile juridice următoare: a. […] b. o achiziție – inclusiv plata contravalorii – de acțiuni, de acțiuni de folosință, de drepturi de folosință, de drepturi de afiliere sau de titluri de creanță care funcționează în fapt, în cazul debitorului, precum fondurile proprii, în sensul articolului 10 alineatul 1 litera d, într‑o entitate afiliată, cu excepția cazului în care se impune modificarea structurii acționariatului sau a raporturilor de control din cadrul acestei entități. 3. Alineatul 2 nu se aplică dacă contribuabilul demonstrează cu un grad suficient de certitudine că: a. faptul că împrumutul sau operațiunea juridică legată de acesta se întemeiază într‑o măsură determinantă pe considerații economice sau b. faptul că în final se percepe asupra dobânzilor, în sarcina persoanei care datorează dobânzi, în drept sau în fapt, direct sau indirect, un impozit pe profit sau pe venit care, potrivit criteriilor neerlandeze, este rezonabil și că nu există compensații ale pierderilor sau ale drepturilor de alt tip din anii precedenți anului în care a fost contractat împrumutul, ceea ce are drept consecință că nu se datorează asupra dobânzilor, în final, niciun impozit în conformitate cu criteriile rezonabile prevăzute, cu excepția cazului în care este posibil ca împrumutul să fi fost contractat în vederea compensării pierderilor sau a drepturilor de alt tip care sunt născute în același an sau care se vor naște într‑un termen scurt.”
8

Loi no 2014-1104 du 1er octobre 2014 relative aux taxis et aux voitures de transport avec chauffeur (Legea nr. 2014-1104 din 1 octombrie 2014 privind taxiurile și autovehiculele de transport cu șofer) (JORF din 2 octombrie 2014, p. 15938) a introdus în code des transports (Codul transporturilor) un articol L. 3124-13, care are următorul cuprins: „Se pedepsește cu doi ani de închisoare și cu amendă de 300000 € fapta de a organiza un sistem de punere în legătură a clienților cu persoane care efectuează activitățile menționate la articolul L. 3120-1[, respectiv prestații de transport rutier de persoane efectuate cu titlu oneros cu vehicule de mai puțin de zece locuri, cu excepția transporturilor publice colective și a transportului rutier privat de persoane,] fără a fi întreprinderi de transport rutier care pot efectua serviciile ocazionale menționate în capitolul II din titlul I din prezenta carte sau taxiuri, vehicule cu motor cu două sau cu trei roți sau autovehicule de transport cu conducător auto în sensul prezentului titlu. Persoanelor juridice ținute responsabile din punct de vedere penal pentru infracțiunea prevăzută la acest articol li se aplică, pe lângă amenda prevăzută în conformitate cu modalitățile stabilite la articolul 131-38 din code pénal (Codul penal), pedepsele prevăzute la articolul 131-39 punctele 2°-9° din același cod. Interdicția menționată la punctul 2° al aceluiași articol 131-39 privește activitatea în exercitarea căreia a fost săvârșită infracțiunea sau activitatea cu ocazia exercitării căreia a fost săvârșită infracțiunea. Pedepsele prevăzute la punctele 2°-7° ale respectivului articol nu pot fi pronunțate decât pentru o perioadă maximă de cinci ani.”
68

Reiese de asemenea din acest dosar că, în temeiul legislației în discuție în litigiul principal, pierderile suportate în cursul unui an sunt deductibile din plusvalorile de aceeași natură realizate în cursul aceluiași an sau al următorilor cinci ani. Or, în cauza principală, este cert că pierderea respectivă s‑a produs în acest termen de cinci ani.
11

Articolul 64 din Regulamentul nr. 883/2004, intitulat „Șomerii care se deplasează în alt stat membru”, prevede: „(1) Persoana aflată în șomaj total, care îndeplinește condițiile impuse de legislația statului membru competent pentru a avea dreptul la prestații și care se deplasează în alt stat membru pentru a căuta de lucru, își păstrează dreptul la ajutor de șomaj în numerar, în următoarele condiții și în următoarele limite: […] (c) dreptul la prestații se menține pe o perioadă de trei luni de la data la care șomerul a încetat să se afle la dispoziția serviciilor de ocupare a forței de muncă din statul membru din care a plecat, cu condiția ca durata totală pentru care sunt acordate prestațiile să nu depășească durata totală a perioadei în care șomerul are dreptul la prestații, în temeiul legislației statului membru respectiv; serviciile sau instituțiile competente pot prelungi termenul de trei luni până la maximum șase luni; […] (2) În cazul în care persoana interesată se întoarce în statul membru competent la expirarea termenului în care are dreptul la prestații în temeiul alineatului (1) litera (c) sau înainte de expirare, aceasta continuă să aibă dreptul la prestații în conformitate cu legislația statului membru respectiv. Persoana interesată pierde orice drept la prestații în temeiul legislației statului membru competent, în cazul în care nu se întoarce acolo la expirarea termenului menționat sau înainte de expirare, sub rezerva dispozițiilor mai favorabile ale legislației respective. În cazuri excepționale, serviciile sau instituțiile competente pot permite persoanei în cauză să se întoarcă la o dată ulterioară, fără a‑și pierde dreptul la prestații. […]”
19

Prin hotărârea din 12 mai 2016, Corte costituzionale (Curtea Constituțională) a declarat inadmisibilă întrebarea privind constituționalitatea pentru motivul că instanța de trimitere nu a clarificat, în prealabil, raportul dintre principiul ne bis in idem consacrat la articolul 4 din Protocolul nr. 7 la CEDO, astfel cum a fost interpretat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului, și același principiu astfel cum este aplicat în contextul abuzului de piață în temeiul dreptului Uniunii. În plus, s‑ar ridica întrebarea dacă principiul ne bis in idem, astfel cum este garantat de dreptul Uniunii, este direct aplicabil în sistemul intern al unui stat membru.
18

Or, în ceea ce privește articolul 4 din Protocolul nr. 7 la CEDO, instanța de trimitere consideră că faptul că una și aceeași utilizare abuzivă a informațiilor confidențiale este pasibilă, în temeiul articolelor 184 și 187 bis din TUF, în același timp de sancțiuni penale și de sancțiuni administrative pecuniare ar putea conduce la o încălcare a principiului ne bis in idem garantat la acest articol 4, așa cum a fost interpretat de Curtea Europeană a Drepturilor Omului, în special în Hotărârea din 4 martie 2014, Grande Stevens și alții împotriva Italiei (ECLI:CE:ECHR:2014:0304JUD 001864010). Astfel, asemenea sancțiuni administrative pecuniare ar fi de natură penală, ținând seama de calificarea lor juridică în dreptul național, de natura și de gravitatea lor. În plus, cumulul procedurilor și al sancțiunilor penale și administrative în discuție în litigiile principale ar viza aceeași infracțiune, în sensul că sunt vizate fapte identice.