ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
În conformitate cu articolul 7 din Regulamentul nr. 1393/2007 privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială, incumbă agenției de primire sarcina de a proceda în mod efectiv la notificarea sau la comunicarea actului către destinatar. În acest context, ea trebuie, pe de o parte, să informeze agenția de transmitere cu privire la toate elementele relevante ale acestei operațiuni prin transmiterea formularului tip prevăzut în anexa I la acest regulament și, pe de altă parte, conform articolului 8 alineatul (1) din acesta, să aducă la cunoștința destinatarului că are posibilitatea de a refuza primirea actului în cazul în care acesta nu este redactat sau tradus în una dintre limbile menționate la această dispoziție, și anume fie într‑o limbă pe care persoana interesată o înțelege, fie în limba oficială a statului membru de destinație sau, dacă este cazul, în una dintre limbile oficiale ale locului în care urmează să se efectueze notificarea sau comunicarea, limbi pe care destinatarul se prezumă că le cunoaște. În cazul în care i se opune efectiv un astfel de refuz de către acesta din urmă, el are, în plus, sarcina, în temeiul alineatelor (2) și (3) ale aceluiași articol, să informeze imediat despre aceasta agenția de transmitere și să returneze cererea și actul a cărui traducere este solicitată. În schimb, agențiile menționate nu trebuie să se pronunțe asupra problemelor de natură substanțială precum cele privind limba sau limbile pe care le înțelege destinatarul actului și dacă actul trebuie sau nu trebuie însoțit de o traducere în una dintre limbile menționate la articolul 8 alineatul (1) din regulament. Mai specific, acest regulament nu conferă agenției de primire nicio putere pentru a aprecia dacă condițiile în care destinatarul unui act poate refuza să îl primească, care figurează la articolul 8 alineatul (1), sunt sau nu sunt îndeplinite.

Dimpotrivă, incumbă numai instanței naționale sesizate în statul membru de origine sarcina să statueze asupra chestiunilor de această natură, din moment ce reclamantul și pârâtul au păreri diferite asupra acestora. Instanța menționată va trebui să verifice, la cererea reclamantului, dacă refuzul destinatarului de a primi un act pentru motivul că nu a fost redactat într‑o limbă pe care o înțelege sau se prezumă că o înțelege a fost sau nu a fost justificat. În acest scop, ea va trebui să ia în considerare în mod corespunzător toate elementele dosarului pentru ca, pe de o parte, să determine cunoștințele lingvistice ale destinatarului actului și, pe de altă parte, să decidă dacă este necesară, ținând seama de natura actului de care este vorba, o traducere a acestuia.

În definitiv, instanța menționată va trebui, în fiecare caz în speță, să asigure ca drepturile respective ale părților în cauză să fie protejate în mod echilibrat, punând în balanță obiectivul privind eficiența și celeritatea notificării sau a comunicării în interesul reclamantului și cel privind protecția efectivă a dreptului la apărare al destinatarului.

(a se vedea punctele 36, 37 și 40-43)
Deși este adevărat că ar fi contrar obiectivului acțiunii în anulare formulate în temeiul articolului 263 TFUE să se interpreteze restrictiv condițiile de admisibilitate a acțiunii prin limitarea domeniului de aplicare al acesteia numai la categoriile de acte prevăzute la articolul 288 TFUE, această competență de interpretare și de aplicare a dispozițiilor tratatului de către instanța Uniunii nu este însă aplicabilă atunci când situația juridică a unui reclamant se înscrie în cadrul raporturilor contractuale al căror regim juridic este guvernat de legea națională desemnată de părțile contractante.

Astfel, dacă instanța Uniunii s‑ar considera competentă să se pronunțe cu privire la anularea actelor care se înscriu într‑un cadru pur contractual, aceasta ar risca nu numai să lipsească de sens articolul 272 TFUE, care permite să se atribuie instanțelor Uniunii competența jurisdicțională în temeiul unei clauze compromisorii, dar și, în cazurile în care contractul nu ar cuprinde o astfel de clauză, să se extindă competența jurisdicțională a acestora dincolo de limitele stabilite de articolul 274 TFUE, care încredințează instanțelor naționale competența de drept comun pentru soluționarea litigiilor în care Uniunea este parte. Rezultă că, în cazul unui contract între un reclamant și una dintre instituții, instanțele Uniunii nu pot fi sesizate cu o acțiune în temeiul articolului 263 TFUE decât dacă actul atacat urmărește să producă efecte juridice obligatorii care se situează în afara raportului contractual dintre părți și care implică exercitarea prerogativelor de putere publică conferite instituției contractante în calitatea sa de autoritate administrativă.

În această privință, o notă de debit emisă de Comisie în cadrul acordării unei contribuții financiare comunitare se înscrie în contextul unui raport contractual, întrucât are ca obiect recuperarea unei creanțe care își are temeiul în clauzele unui contract încheiat între instituția menționată și beneficiarul respectivei contribuții financiare. Astfel, această notă de debit trebuie înțeleasă ca o punere în întârziere care cuprinde data scadenței și condițiile de plată și care nu poate fi asimilată unui titlu executoriu, deși menționează calea executorie prevăzută la articolul 299 TFUE ca fiind o opțiune posibilă printre altele de care dispune Comisia în ipoteza în care debitorul nu și‑ar executa obligația la data stabilită a scadenței. Pe de altă parte, în ipoteza în care o instituție, și în special Comisia, alege, pentru alocarea contribuțiilor financiare, calea contractuală în cadrul articolului 272 TFUE, ea este obligată să rămână în interiorul acestui cadru. Astfel, Comisia are printre altele obligația de a evita utilizarea, în raporturile cu cocontractanții săi, a unor formulări ambigue care pot fi interpretate de contractanți ca ținând de domeniul puterilor de decizie unilaterale care depășesc clauzele contractuale.

(a se vedea punctele 17-21 și 23)
3)

Obligă Associazione Nazionale degli Industriali delle Conserve Alimentari Vegetali (Anicav), Agrupación Española de Fabricantes de Conservas Vegetales (Agrucon), Associazione Italiana Industrie Prodotti Alimentari (AIIPA), Campil‑Agro‑Industrial do Campo do Tejo Lda, Evropaïka Trofima AE, FIT – Fomento da Indústria do Tomate SA, Konservopoiia Oporokipeftikon Filippos AE, Panellinia Enosi Konservopoion, Elliniki Etairia Konservon AE, Anonymos Viomichaniki Etaireia Konservon D. Nomikos, Italagro – Indústria de Transformação de Produtos Alimentares SA, Kopaïs AVEE Trofimon & Poton, Serraïki Konservopoiia Oporokipeftikon Serko AE, Sociedade de Industrialização de Produtos Agrícolas – Sopragol SA, Sugalidal – Indústrias de Alimentação SA, Sutol – Indústrias Alimentares Lda și ZANAE Zymai Artopoiias Nikoglou AE Viomichania Emporio Trofimon la plata cheltuielilor de judecată efectuate în primă instanță și/sau în procedurile de recurs de Confederazione Cooperative Italiane, de Cooperativas Agro‑Alimentarias, de Fédération française de la coopération fruitière, légumière et horticole (Felcoop), de Comisia Europeană în cauza C‑457/13 P, de Republica Italiană, de Sociedad Cooperativa de Exportación de Frutos Cítricos Anecoop (Anecoop) S. Coop, de Cooperativa Agrícola Nuestra Señora del Oreto (CANSO) Coop. V., de Cooperativa Agrícola „Sant Bernat” (Carlet) Coop. V., de Cooperativa Agrícola SCJ (COPAL) Coop. V., de Grupo AN S. Coop., de Acopaex S. Coop., de Las Marismas de Lebrija Sociedad Cooperativa Andaluza (Las Marismas), de Associació de Cooperatives Agràries de les Terres de Lleida (ACTEL), de Unió Corporació Alimentária (UNIO) SCCL, de Union Coopérative Agricole France Prune (France Prune), de Agrial SCA, de Triskalia, de Union Fermière Morbihannaise (UFM), de VOG Products Soc. agr. coop., de Consorzio Padano Ortofrutticolo (CO.PAD.OR.) Soc. agr. coop., de Consorzio Casalasco del Pomodoro Soc. agr. coop., de Agricoltori Riuniti Piacentini (ARP) Soc. agr. coop., de Orogel Fresco Soc. agr. coop., de Conserve Italia Soc. agr. coop., de Fruttagel Soc. agr. coop., precum și de Unione Nazionale tra le Organizzazioni di Produttori Ortofrutticoli, Agrumari e di Frutta in Guscio (Unaproa).
Articolul 263 TFUE prevede că Curtea controlează legalitatea actelor destinate să producă efecte juridice ale organelor, ale oficiilor sau ale agențiilor. Or, în ceea ce privește misiunea instituită pe baza Acțiunii comune 2008/124 privind misiunea Uniunii Europene de sprijinire a supremației legii în Kosovo, Eulex Kosovo, nu se putea considera că aceasta din urmă avea personalitate juridică, având în vedere că acțiunea comună menționată califica această entitate drept „misiune” și că, pe de o parte, în domeniul politic și strategic, misiunea menționată era pusă sub autoritatea și sub controlul Consiliului și al Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate comună, iar pe de altă parte, în domeniul bugetar și financiar, șeful misiunii își exercita atribuțiile sub supravegherea și sub autoritatea Comisiei. Prin urmare, întrucât Eulex Kosovo nu avea personalitate juridică și nu era prevăzut că poate fi parte într‑o procedură în fața instanțelor Uniunii, trebuie să se deducă că Eulex Kosovo era o misiune a cărei durată era limitată, care nu putea fi organ, oficiu sau agenție a Uniunii în sensul articolului 263 primul paragraf TFUE.

(a se vedea punctele 54, 58 și 59)
14

Potrivit articolului 5 din Legea consolidată nr. 1047 privind aplicarea Regulamentului Uniunii Europene privind intervenția autorităților vamale împotriva mărfurilor suspectate de a aduce atingere anumitor drepturi de proprietate intelectuală, precum și măsurile care trebuie aplicate mărfurilor care aduc atingere anumitor drepturi de proprietate intelectuală (lovbekendtgørelse nr. 1047 om anvendelse af Det Europæiske Fællesskabs forordning om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder) din 20 octombrie 2005: „[1.] Destinatarul mărfurilor poate, în cadrul unei proceduri, în sensul articolului 9 din [Regulamentul vamal], să solicite instanței să constate dacă sunt îndeplinite condițiile de suspendare a liberului de vamă în conformitate cu acest articol. Instanța poate acorda liberul de vamă pentru produsele în cauză. 2. Destinatarul mărfurilor nu poate ataca decizia administrației fiscale și vamale privind suspendarea liberului de vamă în fața unei autorități administrative superioare.”
16

Potrivit articolului 28 din decizia-cadru, intitulat „Predarea sau extrădarea ulterioară”: „(1) Fiecare stat membru poate notifica Secretariatului General al Consiliului că, în relațiile sale cu alte state membre care au făcut aceeași notificare, se consideră că a fost acordat consimțământul pentru predarea unei persoane către un stat membru, altul decât statul membru de executare, în temeiul unui mandat european de arestare emis pentru o infracțiune săvârșită înaintea predării acesteia, cu excepția situației în care, într-un caz particular, autoritatea judiciară de executare dispune în alt mod în decizia sa de predare. (2) În orice situație, o persoană care a fost predată statului membru emitent în temeiul unui mandat european de arestare poate, fără consimțământul statului membru de executare, să fie predată unui alt stat membru decât statul membru de executare, în temeiul unui mandat european de arestare emis pentru o infracțiune săvârșită înaintea predării sale, în următoarele cazuri: [...] (c) atunci când persoana căutată nu beneficiază de principiul specialității, în conformitate cu articolul 27 alineatul (3) literele (a), (e), (f) și (g). (3) Autoritatea judiciară de executare consimte ca persoana vizată să fie predată unui alt stat membru, în conformitate cu următoarele norme: (a) cererea de consimțământ este prezentată în conformitate cu articolul 9, însoțită de informațiile menționate la articolul 8 alineatul (1), precum și de o traducere, astfel cum se prevede la articolul 8 alineatul (2); (b) consimțământul este dat atunci când infracțiunea pentru care este solicitat implică ea însăși obligația de predare, în conformitate cu dispozițiile prezentei decizii-cadru; (c) decizia este adoptată în cel mult treizeci de zile de la data primirii cererii; (d) consimțământul este refuzat pentru motivele menționate la articolul 3 și, în caz contrar, nu mai poate fi refuzat decât pentru motivele menționate la articolul 4. Pentru cazurile menționate la articolul 5, statul membru emitent trebuie să furnizeze garanțiile care sunt prevăzute în acesta. [...]”
Jurisprudența constantă potrivit căreia, în cazul particular în care o societate‑mamă deține, direct sau indirect, totalitatea sau cvasitotalitatea capitalului filialei sale care a săvârșit o încălcare a normelor de concurență ale Uniunii există o prezumție refragabilă potrivit căreia respectiva societate‑mamă exercită efectiv o influență decisivă asupra filialei sale, ceea ce permite să se impute în sarcina sa comportamentul ilicit al filialei, nu încalcă nici dreptul la prezumția de nevinovăție garantat la articolul 48 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, nici principiile in dubio pro reo și legalității infracțiunilor și a pedepselor. Astfel, prezumția exercitării de către societatea‑mamă a unei influențe decisive asupra filialei sale în cazul deținerii totalității sau cvasitotalității capitalului acesteia din urmă nu conduce la o prezumție de culpabilitate a vreuneia dintre aceste societăți, astfel încât nu încalcă nici dreptul la prezumția de nevinovăție, nici principiul in dubio pro reo. În ceea ce privește principiul legalității infracțiunilor și a pedepselor, acesta impune ca legea să definească în mod clar încălcările și pedepsele pe care le atrag, această condiție fiind îndeplinită atunci când justițiabilul poate ști, plecând de la textul dispoziției pertinente și, dacă este cazul, cu ajutorul interpretării care este dată acestui text de către instanțe, care sunt acțiunile și omisiunile care angajează răspunderea sa penală.

(a se vedea punctele 146, 147 și 149)
26

În aceste condiții, Juzgado de lo Social no 2 de Terrassa (Tribunalul pentru litigii de muncă nr. 2 din Terrassa) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Articolul 1, articolul 2 litera f), articolul 3 alineatul 1, articolul 4 alineatul 2 litera a), articolul 4 alineatul 3, articolul 5 alineatul 3, articolele 6 și 7, precum și articolul 8 alineatele 1 și 2 din [ley 10/2012] se opun articolului 47 din [cartă] în măsura în care nu permit instanței naționale (a) să adapteze taxele judiciare sau să aprecieze proporționalitatea lor (în raport cu rațiunile pentru care statul le impune și cu valoarea stabilită a acestora, ca obstacol în calea accesului la protecția jurisdicțională efectivă) în vederea scutirii de la plata lor, (b) să țină seama de principiul efectivității aplicării normelor de drept al Uniunii și (c) să aprecieze importanța procesului pentru părți, având în vedere împrejurările cauzei, în condițiile în care neachitarea acestor taxe conduce la nejudecarea apelului introdus? 2) Articolul 1, articolul 2 litera f), articolul 3 alineatul 1, articolul 4 alineatul 2 litera a), articolul 4 alineatul 3, articolul 5 alineatul 3, articolele 6 și 7, precum și articolul 8 alineatele 1 și 2 din [ley 10/2012] se opun articolului 47 din [cartă], în măsura în care sunt aplicate în cazul unei proceduri speciale precum cea de drept social, în care este uzuală aplicarea dreptului Uniunii ca element fundamental al unei dezvoltări economice și sociale echilibrate în cadrul [Uniunii Europene]? 3) În sensul întrebărilor de mai sus, o instanță precum instanța de trimitere poate lăsa neaplicată o reglementare precum cea care face obiectul prezentelor întrebări, care nu permite instanței naționale (a) să adapteze taxele judiciare sau să aprecieze proporționalitatea lor (în raport cu rațiunile pentru care statul le impune și cu valoarea stabilită a acestora, ca obstacol în calea accesului la protecția jurisdicțională efectivă) în vederea scutirii de la plata lor, (b) să țină seama de principiul efectivității aplicării normelor de drept al Uniunii și (c) să aprecieze importanța procesului pentru părți, având în vedere împrejurările cauzei, în condițiile în care neachitarea acestor taxe conduce la nejudecarea apelului introdus?”
28

De asemenea, trebuie arătat că noțiunea „condiții de încadrare în muncă” figurează atât în Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7), cât și în Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalității de șanse și al egalității de tratament între bărbați și femei în materie de încadrare în muncă și de muncă (JO L 204, p. 23, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 262). Or, trebuie constatat că, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2000/78 și articolului 14 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2006/54, condițiile de încadrare în muncă cuprind printre altele condițiile de concediere. În ceea ce privește acordul‑cadru, sfera noțiunii „condiții de încadrare în muncă”, în sensul clauzei 4 punctul 1 din acesta, este, prin analogie, similară.
8

Articolul 8 din regulamentul menționat, intitulat „Cantitate de referință pentru importatorii tradiționali”, are următorul cuprins: „În sensul prezentului capitol, «cantitate de referință» înseamnă cantitatea de usturoi importată de un importator tradițional în sensul articolului 4, după cum urmează: (a) pentru importatorii tradiționali care au importat usturoi între 1998 și 2000 în Comunitate, astfel cum era constituită la 1 ianuarie 1995, cantitatea maximă de usturoi importată în cursul anilor calendaristici 1998, 1999 și 2000; (b) pentru importatorii tradiționali care au importat usturoi între 2001 și 2003 în Republica Cehă, Estonia, Cipru, Letonia, Lituania, Ungaria, Malta, Polonia, Slovenia sau Slovacia, cantitatea maximă de usturoi importată: (i) fie în decursul anului calendaristic 2001, 2002 sau 2003; (ii) fie în decursul perioadei de aplicare a contingentului tarifar de import 2001/2002, 2002/2003 sau 2003/2004; (c) pentru importatorii tradiționali care au importat usturoi între 2003 și 2005 în Bulgaria sau România, cantitatea maximă de usturoi importată: (i) fie în decursul anului calendaristic 2003, 2004 sau 2005; (ii) fie în decursul perioadei de aplicare a contingentului tarifar de import 2003/2004, 2004/2005 sau 2005/2006; (d) pentru importatorii tradiționali, alții decât cei menționați la literele (a), (b) sau (c), cantitatea maximă de usturoi importată în cursul uneia dintre primele trei perioade încheiate de aplicare a contingentului tarifar de import pe durata căreia au obținut licențe de import în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 565/2002 […], cu Regulamentul (CE) nr. 1870/2005 al Comisiei sau cu prezentul regulament. […]”
35

Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Refuzul Curții de a se pronunța asupra unei cereri formulate de o instanță națională este posibil numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea în special Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli, C-188/10 și C-189/10, Rep., p. I-5667, punctul 27 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 11 aprilie 2013, Della Rocca, C‑290/12, punctul 29).
13

HaTeFo, constituită în anul 1999, produce plăci, folii, țevi și profile din material sintetic. Capitalul acestei societăți este deținut de trei persoane fizice, A, B, soția sa, și C, care dețin 24,8 %, 62,8 % și, respectiv, 12,4 % din părțile sociale. A și C sunt administratori ai acestei societăți. A și mama sa, D, sunt, pe de altă parte, asociați cu participație egală în X, o societate la care A și C sunt de asemenea administratori.
20

Prin hotărârea din 14 aprilie 2011, cour d’appel de Douai (Curtea de Apel din Douai) (Franța) a confirmat hotărârea dată de tribunal de commerce de Roubaix‑Tourcoing, considerând în special că, în litigiul dintre Cartier și Axa assurances, pe de o parte, și Ziegler France, pe de altă parte, condițiile de litispendență erau îndeplinite, iar tribunalul menționat își declinase în mod legal competența în favoarea High Court of Justice. Cour d’appel de Douai a statuat astfel că reieșea fără nicio îndoială din actul de sesizare a instanței formulat la instanța din Regatul Unit, prezentat anterior introducerii acțiunii în Franța, că era vorba despre același transport, efectuat din antrepozitele societății Saflog în numele Cartier, și că, deși nu exista decât o identitate parțială a părților în cele două proceduri pendinte, era indiscutabil că problema răspunderii Ziegler France dezbătută în fața High Court of Justice are repercusiuni asupra Montgomery Transports, a Inko Trade, a lui Jaroslav Matěja și a Groupama Transport.
7

Articolul 13 din Directiva 2003/9, care cuprinde normele generale privind condițiile materiale de primire și îngrijirile medicale, are următorul cuprins: „(1) Statele membre se asigură că solicitanții de azil au acces la condițiile materiale de primire din momentul prezentării cererii lor de azil. (2) Statele membre adoptă dispoziții privind condițiile materiale de primire pentru a garanta un nivel de trai adecvat pentru sănătatea solicitanților și pentru a le asigura subzistența. Statele membre se asigură că nivelul de trai respectiv este garantat în cazul persoanelor cu nevoi speciale, în conformitate cu articolul 17, precum și în cazul persoanelor aflate în detenție. [...] (5) Condițiile de primire materiale pot fi furnizate în natură sau sub formă de alocații financiare sau tichete sau prin combinația acestor forme. Atunci când statele membre oferă condițiile materiale de primire sub formă de alocații financiare sau de tichete, valoarea acestora din urmă este fixată în conformitate cu principiile definite în prezentul articol.”
7

Articolul 78 din acest regulament, intitulat „Orfanii”, are următorul cuprins: „(1) Termenul «prestații», în sensul prezentului articol, înseamnă alocațiile familiale și, după caz, alocațiile suplimentare sau speciale pentru orfani. (2) Prestațiile pentru orfani se acordă în conformitate cu următoarele reguli, indiferent de statul membru pe al cărui teritoriu orfanul sau persoana fizică sau juridică care îl întreține efectiv are reședința: (a) pentru orfanul unui lucrător salariat sau al unui lucrător care a desfășurat o activitate independentă decedat după ce s‑a aflat sub incidența legislației unui stat membru, numai în conformitate cu legislația statului respectiv; (b) pentru orfanul unui lucrător salariat sau al unui lucrător care a desfășurat o activitate independentă decedat după ce s‑a aflat sub incidența legislației mai multor state membre: [...] [...]”