HOTĂRÂREA CURȚII

21 septembrie 1999( )

„Afilierea obligatorie la un fond sectorial de pensii – Compatibilitatea cu regulile de concurență – Calificare ca întreprindere a unui fond sectorial de pensii”

În cauza C‑67/96,

având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CE (devenit articolul 234 CE) de Kantongerecht te Arnhem (Țările de Jos), în litigiul aflat pe rolul acestei instanțe între

Albany International BV

și

Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie,

cu privire la interpretarea articolelor 85, 86 și 90 din Tratatul CE (devenite articolele 81 CE, 82 CE și 86 CE),

CURTEA,

compusă din domnii G. C. Rodríguez Iglesias, președinte, J.‑P. Puissochet, G. Hirsch și P. Jann, președinți de cameră, J. C. Moitinho de Almeida (raportor), C. Gulmann, J. L. Murray, D. A. O. Edward, H. Ragnemalm, L. Sevón și M. Wathelet, judecători,

avocat general: domnul F. G. Jacobs,

grefier: doamna D. Louterman‑Hubeau, administrator principal,

având în vedere observațiile scrise prezentate:

– pentru Albany International BV, de T. R. Ottervanger, avocat în cadrul Baroului din Rotterdam, și M. H. van Coeverden, avocat în cadrul Baroului din Haga;

– pentru Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie, de E. Lutjens, avocat în cadrul Baroului din Amsterdam, și O. Meulenbelt, avocat în cadrul Baroului din Utrecht;

– pentru guvernul olandez, de domnul A. Bos, consilier juridic în cadrul Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent;

– pentru guvernul german, de domnii E. Röder, Ministerialrat în cadrul Ministerului Federal al Economiei, și C.‑D. Quassowski, Regierungsdirektor în cadrul aceluiași minister, în calitate de agenți;

– pentru guvernul francez, de doamna K. Rispal‑Bellanger, director adjunct pentru drept internațional economic și drept comunitar în cadrul Direcției de afaceri juridice a Ministerului Afacerilor Externe, și de domnul C. Chavance, secretar al afacerilor externe în cadrul aceleiași direcții, în calitate de agenți;

– pentru Comisia Comunităților Europene, de domnul W. Wils, membru al Serviciului juridic, în calitate de agent,

având în vedere raportul pentru ședință,

după ascultarea observațiilor orale ale Albany International BV, reprezentată de T. R. Ottervanger, ale Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie, reprezentată de E. Lutjens și M. O. Meulenbelt, ale guvernului olandez, reprezentat de domnul M. A. Fierstra, șef al Serviciului de drept european din cadrul Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent, ale guvernului francez, reprezentat de domnul C. Chavance, ale guvernului suedez, reprezentat de domnul A. Kruse, departementsråd în cadrul Secretariatului juridic (UE) din cadrul Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent, și ale Comisiei, reprezentată de domnul W. Wils, în ședința din 17 noiembrie 1998,

după ascultarea concluziilor avocatului general prezentate în ședința din 28 ianuarie 1999,

pronunță prezenta

Hotărâre

1 Prin hotărârea din 4 martie 1996, primită la Curte la 11 martie 1996, Kantongerecht te Arnhem a adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul CE (devenit articolul 234 CE), trei întrebări preliminare privind interpretarea articolelor 85, 86 și 90 din Tratatul CE (devenite articolele 81 CE, 82 CE și 86 CE).

2 Aceste întrebări au fost adresate în cadrul unui litigiu între Albany International BV (denumită în continuare „Albany”), pe de o parte, și Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie (Fondul de pensii sectorial din industria textilă, denumit în continuare „Fondul”), pe de altă parte, cu privire la refuzul manifestat de Albany de a plăti Fondului contribuțiile corespunzătoare anului 1989, pentru motivul că afilierea obligatorie la Fond, în temeiul căreia erau solicitate contribuțiile respective, este contrară articolului 3 litera (g) din Tratatul CE [devenit, după modificare, articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE] și articolelor 85, 86 și 90 din tratat.

Legislația națională

3 Sistemul olandez de pensii se întemeiază pe trei piloni.

4 Primul este constituit dintr‑o pensie de bază legală, acordată de stat în conformitate cu Algemene Ouderdomswet (Legea de instituire a unui sistem general de pensie pentru limită de vârstă, denumită în continuare „AOW”) și cu Algemene Nabestaandenwet (Legea privind indemnizația generală de urmaș). Acest regim legal obligatoriu garantează întregii populații dreptul la o pensie într‑un cuantum redus, indiferent de salariul efectiv încasat anterior, calculată pe baza salariului minim legal.

5 Cel de al doilea pilon cuprinde pensiile suplimentare, furnizate pe baza unei activități profesionale, salariată sau independentă, care completează, în majoritatea cazurilor, pensia de bază. Aceste pensii suplimentare sunt în general administrate în cadrul unor regimuri colective care se aplică unui sector al economiei, unei profesii sau lucrătorilor unei întreprinderi prin fonduri de pensii la care afilierea a devenit obligatorie, în special, precum în acțiunea principală, în temeiul dispozițiilor Wet van 17 maart 1949 houdende vaststelling van en regeling betreffende verplichte deelneming in een bedrijfspensioenfonds (Legea din 17 martie 1949 de stabilire a normelor privind afilierea obligatorie la un fond sectorial de pensii, denumită în continuare „BPW”).

6 Cel de al treilea pilon este constituit din contractele individuale de asigurare de pensie sau de asigurare de viață, care pot fi încheiate facultativ.

7 Wet op de loonbelasting (Legea privind impozitul pe salarii) prevede că primele care au ca scop constituirea unei pensii sunt deductibile numai atunci când această pensie nu depășește un nivel „rezonabil”. Primele nu sunt deductibile în cazul constituirii unei pensii care depășește un astfel de nivel. Acest nivel este stabilit, pentru o activitate de 40 de ani, la 70 % din ultimul salariu individual. Această reglementare fiscală are ca efect faptul că regula actuală în Țările de Jos privind constituirea unei pensii, inclusiv pensia în temeiul AOW, reprezintă o pensie egală cu 70 % din ultimul salariu.

8 Articolul 1 alineatul 1 din BPW, astfel cum a fost modificat prin Legea din 11 februarie 1988, prevede:

„1. În sensul prezentei legi și al dispozițiilor care se întemeiază pe aceasta, se utilizează următoarele definiții:

[...]

b. fond sectorial de pensii: un fond care funcționează într‑un sector de activitate, în cadrul căruia sunt colectate fonduri fie numai în beneficiul persoanelor care exercită o activitate salariată în cadrul sectorului în cauză, fie și în beneficiul persoanelor care exercită o activitate într‑o altă calitate în sectorul respectiv.

[...]





f. ministrul: ministrul politicii sociale și ocupării forței de muncă.”

9 Articolul 3 din BPW, astfel cum a fost modificat, prevede:

„1. La cererea unei organizații profesionale sectoriale pe care o consideră suficient de reprezentativă pentru structura vieții economice a unui anumit sector de activitate, după consultarea șefului departamentului de administrație generală în cauză, ale cărui competențe includ și activitățile sectorului în cauză, și după consultarea Sociaal‑Economische Raad [Consiliul Economic și Social] și a Verzekeringskamer [Camera de Asigurări], ministrul poate declara obligatorie afilierea la fondul sectorial de pensii pentru toți lucrătorii sau pentru anumite categorii de lucrători din sectorul respectiv de activitate.

2. În cazul menționat la alineatul anterior, toate persoanele care aparțin categoriilor în cauză în conformitate cu dispozițiile alineatului menționat, precum și angajatorii acestora, în cazul lucrătorilor salariați, au obligația de a respecta dispozițiile prevăzute în această privință de statutele și regulamentele fondului sectorial de pensii sau în temeiul acestora. Respectarea acestor dispoziții poate face obiectul unei acțiuni în justiție, în special în ceea ce privește plata contribuțiilor.”

10 Articolul 5 alineatul 2 din BPW, astfel cum a fost modificat, enumeră mai multe condiții care trebuie îndeplinite pentru ca ministrul politicii sociale și ocupării forței de muncă să poată aproba o cerere de afiliere obligatorie precum cea menționată la articolul 3 alineatul 1. Astfel, în conformitate cu articolul 5 alineatul 2 punctele III și IV din BPW, astfel cum a fost modificat, statutele și regulamentele fondului sectorial de pensii trebuie să garanteze în mod suficient interesele afiliaților, iar angajatorii și lucrătorii din sectorul în cauză trebuie să aibă un număr egal de reprezentanți în comitetul de gestiune al fondului.

11 Articolul 5 alineatul 2 punctul II litera l din BPW, astfel cum a fost modificat, prevede de asemenea că statutul și regulamentele fondului sectorial de pensii trebuie să conțină dispoziții privind cazurile și condițiile în temeiul cărora lucrătorii din sectorul respectiv nu au obligația de a se afilia la fondul menționat sau pot fi scutiți de anumite obligații cu privire la acesta.

12 Articolul 5 alineatul 3 din BPW, astfel cum a fost modificat, precizează:

„Ministrul politicii sociale și ocupării forței de muncă, după consultarea Camerei de Asigurări și a Consiliului Economic și Social, adoptă orientări privind aspectele menționate la alineatul 2 punctul II litera l. În scopul stabilirii acestor orientări, este necesar să se țină seama de principiul conform căruia lucrătorii în cauză care sunt deja afiliați la un fond de pensii al unei întreprinderi sau care au încheiat o asigurare de viață cu o societate de asigurări cu cel puțin șase luni înainte de depunerea cererii menționate la articolul 3 alineatul 1 nu au obligația de a se afilia la acest fond sectorial de pensii sau sunt scutiți de obligația de a cotiza la acest fond, în totalitate sau într‑o măsură rezonabilă, cu condiția ca aceștia să poată demonstra că, în cursul perioadei în care nu au obligația de a se afilia sau sunt scutiți de obligația de a plăti contribuții în totalitate sau pentru o parte rezonabilă a acestora, dobândesc drepturi la pensie care sunt cel puțin echivalente cu cele pe care le‑ar dobândi în cazul afilierii la fondul sectorial de pensii și cât timp aceștia pot demonstra acest lucru. Ministrul poate de asemenea să adopte orientări referitoare la alte aspecte cuprinse în alineatul 2.”

13 Prin Beschikking van 29 december 1952 betreffende de vaststelling van de richtlijnen voor de vrijstelling van deelneming in een bedrijfspensioenfonds wegens een bijzondere pensioenvoorziening (Decizia din 29 decembrie 1952 de adoptare a orientărilor referitoare la scutirea de la afilierea la un fond sectorial de pensii, ca urmare a afilierii la un regim special de pensii, în versiunea modificată prin Decizia din 15 august 1988, denumită în continuare „orientări privind scutirea de la afiliere”), ministrul politicii sociale și ocupării forței de muncă a adoptat orientările menționate la articolul 5 alineatul 3 din BPW, astfel cum a fost modificat.

14 Articolul 1 din orientările privind scutirea de la afiliere, astfel cum au fost modificate, prevede:

„O scutire de la obligația de afiliere la un fond sectorial de pensii sau de la obligația de a plăti contribuții către un astfel de fond poate fi acordată de acest fond, la cererea oricărei persoane interesate, cu condiția ca lucrătorul din sectorul în cauză să beneficieze de un regim special de pensii care îndeplinește următoarele condiții:

a. acest regim trebuie să depindă de un fond de pensii al unei întreprinderi, de un alt fond sectorial de pensii sau de un asigurător, titular al unei autorizații prevăzute de articolul 10 din Wet toezicht verzekeringsbedrijf (Legea privind controlul societăților de asigurare, Stb. 1986, 638), sau să se întemeieze pe Algemene burgerlijke pensioenwet (Legea generală privind pensiile civile pentru funcția publică, Stb. 1986, 540), pe Spoorwegenpensioenwet (Legea privind pensiile angajaților Căilor Ferate olandeze și ale rudelor acestora, Stb. 1986, 541) sau pe Algemene Militaire pensioenwet (Legea generală privind pensiile militare, Stb. 1979, 305);

b. drepturile pe care le poate crea acest regim trebuie, în ansamblu, să fie cel puțin echivalente cu cele care decurg din fondul sectorial de pensii;

c. drepturile lucrătorului în cauză și respectarea obligațiilor acestuia trebuie să fie garantate în mod corespunzător;

d. în cazul în care scutirea implică retragerea din fond, trebuie să fie propusă o compensație considerată rezonabilă de către Camera de Asigurări pentru eventualul prejudiciu suferit de fond, din punctul de vedere al tehnicii asigurărilor, ca urmare a retragerii.”

15 Articolul 5 din orientările menționate, astfel cum au fost modificate, adaugă:

„1. Scutirea trebuie să fie acordată în cazul în care sunt îndeplinite condițiile menționate la articolul 1 literele a, b și c, dacă regimul special de pensii s‑a aplicat cu cel puțin șase luni înainte de introducerea cererii în temeiul căreia afilierea la fondul sectorial de pensii a devenit obligatorie și dacă s‑a demonstrat că, în cursul perioadei în care lucrătorul din sectorul în cauză nu trebuie să se afilieze sau este scutit de obligația de a plăti contribuții, în totalitate sau pentru o parte rezonabilă din acestea, dobândește drepturi la pensie care sunt cel puțin echivalente cu cele pe care le‑ar dobândi în cazul afilierii la fondul sectorial de pensii.

2. În cazul în care, la momentul menționat la alineatul 1, regimul special de pensii nu îndeplinește condiția menționată la articolul 1 litera b, trebuie să fie acordat un termen suficient pentru a permite adaptarea la această condiție înainte de a fi adoptată o decizie asupra cererii.

3. O scutire în temeiul acestui articol intră în vigoare în momentul în care afilierea la fondul sectorial de pensii devine obligatorie.”

16 Articolul 9 din orientările menționate, astfel cum au fost modificate, precizează:

„1. Împotriva deciziilor menționate la articolul 8 se pot formula reclamații la Camera de Asigurări în termen de 30 de zile de la data la care persoana interesată a primit decizia. Fondul sectorial de pensii trebuie să aducă la cunoștința persoanei interesate, în scris, această posibilitate, în același timp cu decizia.

2. Camera de Asigurări notifică decizia sa asupra reclamațiilor fondului sectorial de pensii și persoanelor care au formulat reclamațiile menționate.”

17 Evaluarea realizată de Camera de Asigurări constituie o propunere de conciliere. Aceasta nu este o decizie cu caracter obligatoriu în cadrul unui litigiu. Evaluarea Camerei de Asigurări nu poate face obiectul unei reclamații sau al unei căi de atac.

18 În afară de dispozițiile BPW, fondurile sectoriale de pensii la care afilierea a devenit obligatorie sunt supuse aplicării Wet van 15 mei 1962 houdende regelen betreffende pensioen - en spaarvoorzieningen (Legea din 15 mai 1962 privind fondurile de pensii și fondurile de economii, modificată ulterior de mai multe ori, denumită în continuare „PSW”).

19 Obiectivul PSW este de a garanta, în măsura posibilă, îndeplinirea efectivă a angajamentelor asumate față de lucrători în materie de pensii.

20 În acest sens, articolul 2 alineatul 1 din PSW stabilește obligația angajatorilor de a alege unul dintre cele trei regimuri destinate să separe fondurile colectate pentru pensii de restul activelor întreprinderii. Angajatorul poate să adere la un fond sectorial de pensii, să constituie un fond de pensii al întreprinderii sau să încheie polițe de asigurare colective sau individuale cu o societate de asigurări.

21 Articolul 1 alineatul 6 din PSW precizează că această lege se aplică și fondurilor sectoriale de pensii la care afilierea a devenit obligatorie în temeiul BPW.

22 PSW prevede în egală măsură o serie de condiții pe care trebuie să le îndeplinească statutul și regulamentele unui fond sectorial de pensii. Astfel, articolul 4 din PSW prevede că instituirea unui astfel de fond trebuie notificată ministrului politicii sociale și ocupării forței de muncă și Camerei de Asigurări. Articolul 6 alineatul 1 din PSW confirmă că angajatorii și lucrătorii din sectorul în cauză au un număr egal de reprezentanți în cadrul comitetului de gestiune al unui fond sectorial de pensii.

23 În plus, la articolele 9 și 10 din PSW sunt definite modalitățile de gestionare a fondurilor colectate. Regula generală în materie este enunțată la articolul 9, care obligă fondurile de pensii să transfere riscul privind angajamentele referitoare la pensii sau să îl reasigure. Prin derogare de la această regulă, articolul 10 permite fondurilor de pensii să administreze și să investească ele însele, pe propriul lor risc, capitalul colectat. Pentru a fi autorizat să procedeze astfel, fondul de pensii trebuie să prezinte autorităților responsabile un plan de administrare care să expună detaliat modalitatea prin care fondul își propune să facă față riscului actuarial și riscului financiar. Planul trebuie să fie aprobat de Camera de Asigurări. În plus, supravegherea fondurilor de pensii este permanentă. Conturile actuariale ale regimului trebuie să fie supuse periodic spre aprobare Camerei de Asigurări.

24 În sfârșit, articolele 13-16 din PSW stabilesc normele referitoare la investirea sumelor colectate. În temeiul articolului 13, activele regimului, la care se adaugă veniturile, trebuie să fie suficiente pentru a acoperi angajamentele în materie de pensii. Articolul 14 precizează că plasamentele trebuie să fie efectuate cu prudență.

Acțiunea principală

25 Fondul a fost stabilit în temeiul BPW. Afilierea la Fond a devenit obligatorie printr‑un decret al ministrului politicii sociale și ocupării forței de muncă din 4 decembrie 1975 (denumit în continuare „Decretul de afiliere obligatorie”).

26 Albany exploatează o întreprindere textilă care este afiliată la Fond din 1975.

27 Până în 1989, regimul de pensii al Fondului era un regim în cuantum forfetar. Pensia acordată lucrătorilor nu era proporțională cu salariul acestora, ci reprezenta o sumă fixă pentru fiecare lucrător. Considerând acest regim de pensii ca fiind prea puțin generos, în 1981, Albany a încheiat cu o societate de asigurări un regim de pensii suplimentare pentru lucrătorii săi, pentru ca pensia globală la care aceștia ar avea dreptul după 40 de ani de activitate să fie 70 % din ultimul salariu.

28 De la 1 ianuarie 1989, Fondul și‑a modificat regimul de pensii. Acest regim acordă în prezent lucrătorilor o sumă care reprezintă de asemenea 70 % din ultimul salariu.

29 În urma modificării regimului de pensii al Fondului, Albany a solicitat, la 22 iulie 1989, o scutire de la afiliere. Această cerere a fost respinsă de Fond la 28 decembrie 1990. Fondul a considerat astfel că, în temeiul orientărilor privind scutirea de la afiliere, o astfel de scutire trebuia acordată numai atunci când erau îndeplinite condițiile stabilite de orientările respective, iar dispozițiile speciale în materie de pensii erau deja aplicabile cu șase luni înainte de prezentarea cererii partenerilor sociali, cu ocazia căreia afilierea la fondul sectorial fusese declarată obligatorie.

30 Albany a depus o reclamație împotriva deciziei Fondului la Camera de Asigurări. Prin decizia din 18 martie 1992, aceasta a estimat că, deși nu era obligat să acorde scutirea menționată, era necesar să se ceară Fondului să își exercite competența de a acorda o scutire sau, cel puțin, un termen de preaviz, având în vedere că Albany încheiase angajamente, de mai mulți ani, cu privire la un regim de pensii suplimentare pentru personalul său, iar de la 1 ianuarie 1989 acest regim era similar celui instituit de Fond.

31 Fondul nu a urmat avizul Camerei de Asigurări și a transmis către Albany, la 11 noiembrie 1992, o somație de plată a sumei de 36 700,29 HFL, reprezentând valoarea contribuțiilor obligatorii din 1989, dobânzile aferente, cheltuielile de încasare, cheltuielile extrajudiciare și cheltuielile de asistență.

32 Albany a formulat o opoziție împotriva acestei somații la Kantongerecht te Arnhem. Albany a invocat în special faptul că sistemul de afiliere obligatorie la Fond este contrar articolului 3 litera (g) din tratat, articolelor 52 și 59 din Tratatul CE (devenite, după modificare, articolele 43 CE și 49 CE) și articolelor 85, 86 și 90 din tratat.

33 Potrivit Albany, refuzul Fondului de a‑i acorda o scutire are consecințe prejudiciabile pentru aceasta. Societatea sa de asigurări i‑ar acorda condiții mai puțin favorabile în cazul în care ar trebui să contracteze regimul de pensii suplimentare instituit de Fond. În plus, contrar afirmațiilor Fondului, alte fonduri sectoriale de pensii, precum Bedrijfspensioenfonds voor de Bouwnijverheid și Bedrijfspensioenfonds voor het Schildersbedrijf, au acordat o scutire întreprinderilor care au subscris anterior la un regim de pensii suplimentare.

34 Fondul a susținut că, în cazul de față, nu exista nicio obligație legală de a acorda scutirea menționată. În consecință, instanța nu putea exercita, în această privință, decât un control marginal. În conformitate cu articolul 5 alineatul 3 din BPW, scutirea trebuia să fie acordată în mod obligatoriu numai atunci când o întreprindere a stabilit un regim de pensii echivalent cu cel puțin șase luni înainte ca afilierea să devină obligatorie. O astfel de obligație de acordare a unei scutiri nu ia naștere decât în momentul primei afilieri la Fond și nu se aplică în cazul modificării regimului de pensii. În plus, Fondul a insistat asupra importanței menținerii unui regim de pensii corect, întemeiat pe solidaritatea în favoarea tuturor lucrătorilor și a întreprinderilor din sectorul textil și, în această privință, a subliniat că acordarea unei scutiri pentru Albany ar însemna plecarea a 110 dintre cei aproximativ 8 800 de afiliați ai săi.

35 Kantongerecht s‑a raliat la avizul Camerei de Asigurări, conform căruia regimul suplimentar al Albany era, de la 1 ianuarie 1989, similar regimului de pensii introdus de Fond. Acesta a subliniat faptul că relațiile dintre un fond sectorial de pensii și un afiliat sunt guvernate de cerințele de rațiune și de echitate, precum și de principiile generale ale unei bune administrări. În consecință, un fond sectorial de pensii trebuia să ia în considerare, în mare măsură, avizul unei autorități independente desemnate prin lege, precum Camera de Asigurări, atunci când acesteia i se solicită să decidă acordarea unei scutiri.

36 Kantongerecht a arătat că, în Hotărârea din 14 decembrie 1995, Van Schijndel și Van Veen (C‑430/93 și C‑431/93, Rec., p. I‑4705), ultimele trei întrebări referitoare la compatibilitatea sistemului olandez de afiliere obligatorie la un regim profesional de pensii cu regulile comunitare de concurență nu au fost examinate de Curte.

37 În aceste condiții, Kantongerecht te Arnhem, referindu‑se la hotărârile sale interlocutorii din 19 aprilie 1993, din 17 ianuarie 1994 și din 9 ianuarie 1995, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:

„1) Un fond sectorial de pensii, în sensul articolului 1 alineatul 1 litera b din [BPW] este o întreprindere în sensul articolelor 85, 86 sau 90 din Tratatul CE?

2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, instituirea caracterului obligatoriu al afilierii unor întreprinderi industriale constituie o măsură adoptată de un stat membru care anulează efectul util al regulilor de concurență aplicabile întreprinderilor?

3) În cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare, alte circumstanțe pot avea drept consecință faptul că afilierea obligatorie este incompatibilă cu dispozițiile articolului 90 din tratat și, în acest caz, care sunt aceste circumstanțe?”

Cu privire la admisibilitate

38 Guvernul olandez, guvernul francez și Comisia pun la îndoială admisibilitatea întrebărilor adresate, pentru motivul că, în hotărârea de trimitere, lipsește o definire suficient de precisă a cadrului factual și normativ din acțiunea principală. Potrivit acestora, în lipsa unei prezentări detaliate, din partea instanței de trimitere, a dispozițiilor legale aplicabile acțiunii principale, a circumstanțelor în care a fost creat Fondul, precum și a regulilor de administrare a Fondului, Curtea nu poate da o interpretare utilă a dreptului comunitar, iar statele membre și celelalte părți interesate nu sunt în măsură să prezinte observații scrise prin care să propună un răspuns la întrebările preliminare.

39 Este necesar să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului comunitar care să fie utilă instanței naționale impune definirea de către aceasta din urmă a cadrului factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări. Aceste cerințe sunt importante mai ales în anumite domenii, cum ar fi cel al concurenței, care sunt caracterizate de situații de fapt și de drept complexe (a se vedea în special Hotărârea din 26 ianuarie 1993, Telemarsicabruzzo și alții, C‑320/90-C‑322/90, Rec., p. I‑393, punctele 6 și 7, Hotărârea din 14 iulie 1998, Safety Hi‑Tech, C‑284/95, Rec., p. I‑4301, punctele 69 și 70, și Hotărârea Bettati, C‑341/95, Rec., p. I‑4355, punctele 67 și 68).

40 Informațiile furnizate în deciziile de trimitere trebuie nu numai să permită Curții să ofere răspunsuri utile, ci și să acorde guvernelor statelor membre, precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta observații în conformitate cu articolul 20 din Statutul CE al Curții de Justiție. Revine Curții sarcina de a se asigura că această posibilitate este protejată, ținând seama de faptul că, în temeiul dispoziției citate anterior, numai deciziile de trimitere sunt notificate părților interesate (a se vedea în special Ordonanța din 30 aprilie 1998, Testa și Modesti, C‑128/97 și C‑137/97, Rec., p. I‑2181, punctul 6, și Ordonanța din 11 mai 1999, Anssens, C‑325/98, Rec., p. I‑2969, punctul 8).

41 În speță, din observațiile prezentate de guvernele statelor membre și de celelalte părți interesate, în conformitate cu articolul 20 din Statutul CE al Curții de Justiție, rezultă că informațiile conținute în hotărârea de trimitere le‑au permis acestora să adopte în mod util o poziție cu privire la întrebările adresate Curții.

42 În plus, în observațiile sale, guvernul francez face trimitere la observațiile pe care le‑a prezentat în cauzele Brentjens (hotărâre pronunțată în aceeași zi, C‑115/97-C‑117/97, Rec., p. I‑6025), care se referă în mod expres la cauza Drijvende Bokken (hotărâre pronunțată în aceeași zi, C‑219/97, Rec., p. I-6121), în timp ce, în observațiile sale, Comisia evocă în mod direct această ultimă cauză. Or, ordonanța de trimitere în cauza Drijvende Bokken, citată anterior, care se referă de asemenea la compatibilitatea cu regulile comunitare de concurență a afilierii obligatorii la un fond sectorial de pensii, conține o expunere detaliată a legislației aplicabile în acțiunea principală.

43 În plus, chiar dacă guvernele olandez și francez au putut, în speță, să considere că informațiile furnizate de instanța de trimitere nu le permiteau să adopte o poziție cu privire la anumite aspecte ale întrebărilor adresate Curții, este necesar să se sublinieze că aceste informații au fost completate de elementele care au rezultat din dosarul transmis de instanța națională, din observațiile scrise și din răspunsurile la întrebările adresate de Curte. Ansamblul acestor elemente, reluat în raportul pentru ședință, a fost adus la cunoștința guvernelor statelor membre și a celorlalte părți interesate în vederea organizării ședinței în cursul căreia acestea au avut posibilitatea, eventual, să își completeze observațiile.

44 În sfârșit, trebuie să se constate că informațiile furnizate de instanța de trimitere, completate, în măsura necesară, cu elementele citate anterior, oferă Curții o cunoaștere suficientă a cadrului factual și normativ al acțiunii principale pentru a putea interpreta regulile comunitare de concurență în raport cu situația care face obiectul acestui litigiu.

45 Prin urmare, întrebările adresate sunt admisibile.

Cu privire la a doua întrebare

46 Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie examinată în primul rând, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 3 litera (g) din tratat, articolul 5 din Tratatul CE (devenit articolul 10 CE) și articolul 85 din tratat se opun deciziei autorităților publice de a conferi un caracter obligatoriu afilierii la un fond sectorial de pensii, la cererea organizațiilor reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un sector determinat.

47 Albany susține că cererea partenerilor sociali de a conferi un caracter obligatoriu afilierii la un fond sectorial de pensii constituie un acord între întreprinderile care activează în sectorul în cauză, contrar articolului 85 alineatul (1) din tratat.

48 Potrivit Albany, un astfel de acord restrânge concurența din două puncte de vedere. Pe de o parte, prin încredințarea executării unui regim obligatoriu unui singur gestionar, acesta privează întreprinderile care activează în sectorul în cauză de posibilitatea de a se afilia la un alt regim de pensii distinct, gestionat de alți asigurători. Pe de altă parte, acest acord îi exclude pe acești asigurători de pe o parte substanțială a pieței asigurărilor de pensii.

49 Potrivit aceleiași părți, consecințele unui astfel de acord asupra concurenței sunt „sensibile” în măsura în care acesta se referă la întregul sector textil olandez. Aceste consecințe sunt agravate de efectul cumulativ asociat faptului că afilierea la regimurile de pensii a devenit obligatorie în numeroase sectoare ale economiei și pentru toate întreprinderile din aceste sectoare.

50 În plus, un astfel de acord afectează comerțul dintre statele membre în măsura în care se referă la întreprinderi care au o activitate transfrontalieră și privează asigurătorii stabiliți în alte state membre de posibilitatea de a oferi în Țările de Jos un regim complet de pensii, fie prin intermediul unei prestări de servicii transfrontaliere, fie prin intermediul filialelor sau sucursalelor acestora.

51 În consecință, potrivit Albany, prin crearea unui cadru legal și prin acceptarea solicitării partenerilor sociali de a conferi un caracter obligatoriu afilierii la fondul sectorial de pensii, autoritățile publice au favorizat sau au consolidat punerea în aplicare și funcționarea unor acorduri între întreprinderile care activează în sectoarele în cauză, contrare articolului 85 alineatul (1) din tratat, încălcând astfel articolul 3 litera (g), articolul 5 și articolul 85 din tratat.

52 Pentru a răspunde la a doua întrebare, este necesar să se examineze, în primul rând, dacă decizia adoptată de organizațiile reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un anumit sector, în cadrul unei convenții colective, de a institui în acel sector un singur fond de pensii responsabil cu gestionarea unui regim de pensii suplimentare și de a solicita autorităților publice să confere un caracter obligatoriu afilierii la acest fond pentru toți lucrătorii din sectorul respectiv este contrară articolului 85 din tratat.

53 Mai întâi, trebuie amintit că articolul 85 alineatul (1) din tratat interzice orice acorduri între întreprinderi, orice decizii ale asocierilor de întreprinderi și practici concertate care pot afecta comerțul dintre statele membre și care au ca obiect sau ca efect împiedicarea, restrângerea sau denaturarea concurenței în cadrul pieței interne. Importanța acestei norme a determinat autorii tratatului să prevadă în mod expres la articolul 85 alineatul (2) din tratat că acordurile și deciziile interzise în temeiul prezentului articol sunt nule de drept.

54 În continuare, este necesar să se amintească faptul că, în conformitate cu articolul 3 literele (g) și (i) din Tratatul CE [devenit, după modificare, articolul 3 alineatul (1) literele (g) și (i) CE], acțiunea Comunității nu presupune numai un „regim care să împiedice denaturarea concurenței pe piața internă”, ci și „o politică în domeniul social”. Articolul 2 din Tratatul CE (devenit, după modificare, articolul 2 CE) prevede astfel că misiunea Comunității este, printre altele, „să promoveze o dezvoltare armonioasă și echilibrată a activităților economice”, precum și „un nivel ridicat al ocupării forței de muncă și al protecției sociale”.

55 În această privință, articolul 118 din Tratatul CE (articolele 117-120 din Tratatul CE au fost înlocuite cu articolele 136 CE-143 CE) prevede că misiunea Comisiei este de a promova o cooperare strânsă între statele membre în domeniul social, în special în chestiuni privind dreptul de asociere și negocierile colective dintre angajatori și lucrători.

56 Potrivit articolului 118 B din Tratatul CE (articolele 117-120 din Tratatul CE au fost înlocuite cu articolele 136 CE-143 CE), Comisia se străduiește să dezvolte dialogul dintre partenerii sociali la nivel comunitar, care poate conduce, în cazul în care aceștia doresc, la raporturi contractuale.

57 În plus, articolul 1 din Acordul privind politica socială (JO 1992, C 191, p. 91, denumit în continuare „Acordul privind politica socială”) stabilește că obiectivele Comunității și ale statelor membre sunt în special îmbunătățirea condițiilor de viață și de muncă, o protecție socială adecvată, dialogul social, dezvoltarea resurselor umane care să permită un nivel ridicat și durabil al ocupării forței de muncă și combaterea excluderilor.

58 În temeiul articolului 4 alineatele (1) și (2) din Acordul privind politica socială, dialogul dintre partenerii sociali la nivel comunitar poate conduce, în cazul în care aceștia doresc, la raporturi contractuale, inclusiv acorduri, care sunt puse în aplicare fie în conformitate cu procedurile și practicile proprii partenerilor sociali și statelor membre, fie, la cererea comună a părților semnatare, printr‑o decizie a Consiliului la propunerea Comisiei.

59 Desigur, anumite efecte restrictive ale concurenței sunt inerente în cazul acordurilor colective încheiate între organizații care reprezintă angajatorii și lucrătorii. Cu toate acestea, obiectivele politicii sociale urmărite de astfel de acorduri ar fi serios compromise în cazul în care partenerii sociali ar fi supuși articolului 85 alineatul (1) din tratat, în încercarea comună de a adopta măsuri pentru îmbunătățirea condițiilor de muncă și de angajare.

60 În consecință, din interpretarea utilă și coerentă a prevederilor tratatului în ansamblul lor rezultă că trebuie să se considere că acordurile încheiate în cadrul unor negocieri colective între parteneri sociali în raport cu astfel de obiective, datorită naturii și obiectului acestora, nu intră în sfera de aplicare a articolului 85 alineatul (1) din tratat.

61 Prin urmare, este necesar să se examineze dacă natura și obiectul acordului din acțiunea principală justifică scoaterea acestuia din sfera de aplicare a articolului 85 alineatul (1) din tratat.

62 În speță, trebuie să se constate, pe de o parte, că, la fel ca în cazul categoriei de acorduri citate anterior, rezultate în urma dialogului social, acordul în discuție în acțiunea principală a fost încheiat sub forma unei convenții colective și constituie rezultatul unei negocieri colective între organizațiile reprezentative ale angajatorilor și lucrătorilor.

63 Pe de altă parte, în ceea ce privește obiectul său, acordul în discuție în acțiunea principală stabilește într‑un sector determinat un regim de pensii suplimentare administrat de un fond de pensii la care afilierea poate deveni obligatorie. Un astfel de regim urmărește, în ansamblul său, garantarea unui anumit nivel de pensii pentru toți lucrătorii din acel sector și, în consecință, contribuie în mod direct la îmbunătățirea uneia dintre condițiile de muncă ale lucrătorilor, și anume remunerarea acestora.

64 Prin urmare, se poate concluziona că acordul în discuție în acțiunea principală, având în vedere natura și obiectul acestuia, nu intră în sfera de aplicare a articolului 85 alineatul (1) din tratat.

65 În continuare, trebuie amintit faptul că, după cum a apreciat Curtea, în special în Hotărârea din 21 septembrie 1988, Van Eycke (267/86, Rec., p. 4769, punctul 16), articolul 85 din tratat, ca atare, se referă numai la comportamentul întreprinderilor și nu vizează măsuri legislative sau administrative adoptate de statele membre. Cu toate acestea, din jurisprudența constantă a Curții rezultă că articolul 85 din tratat coroborat cu articolul 5 impune statelor membre să nu adopte sau să nu mențină în vigoare măsuri legislative sau administrative care ar putea elimina efectul util al regulilor de concurență aplicabile întreprinderilor. Aceasta este situația, în temeiul aceleiași jurisprudențe, în cazul în care un stat membru fie impune sau favorizează încheierea de înțelegeri contrare articolului 85 din tratat ori consolidează efectele unor asemenea înțelegeri, fie retrage caracterul statal propriei sale reglementări, delegând unor operatori particulari răspunderea de a lua decizii de intervenție în materie economică (a se vedea de asemenea Hotărârile din 17 noiembrie 1993, Meng, C‑2/91, Rec., p. I‑5751, punctul 14, Reiff, C‑185/91, Rec., p. I‑5801, punctul 14, Ohra Schadeverzekeringen, C‑245/91, Rec., p. I‑5851, punctul 10, Hotărârile din 18 iunie 1998, Comisia/Italia, C‑35/96, Rec., p. I‑3851, punctele 53 și 54, și Corsica Ferries France, C‑266/96, Rec., p. I‑3949, punctele 35, 36 și 49).

66 În această privință, este necesar să se observe că cererea adresată autorităților publice de către organizațiile reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor de a conferi un caracter obligatoriu afilierii la fondul sectorial de pensii pe care acestea l‑au instituit se înscrie într‑un regim prevăzut în mai multe legislații naționale, care vizează exercitarea autorității de reglementare în domeniul social. În măsura în care acordul în discuție în acțiunea principală nu intră în sfera de aplicare a articolului 85 alineatul (1) din tratat, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 52-64 din prezenta hotărâre, statele membre au libertatea de a conferi un caracter obligatoriu acordului menționat față de persoanele care nu sunt obligate prin acesta.

67 În sfârșit, articolul 4 alineatul (2) din Acordul privind politica socială stabilește în mod expres la nivel comunitar posibilitatea partenerilor sociali de a solicita în comun Consiliului punerea în aplicare a unor acorduri sociale.

68 Decizia autorităților publice de a conferi un caracter obligatoriu afilierii la un astfel de fond nu poate fi, așadar, considerată ca impunând sau favorizând încheierea de acorduri contrare articolului 85 din tratat sau consolidând efectele unor astfel de acorduri.

69 Din considerațiile care precedă rezultă că decizia autorităților publice de a conferi un caracter obligatoriu afilierii la un fond sectorial de pensii nu intră în categoria măsurilor legislative care, în conformitate cu jurisprudența Curții, aduc atingere efectului util al articolului 3 litera (g), al articolului 5 și al articolului 85 din tratat.

70 Prin urmare, este necesar să se răspundă la cea de a doua întrebare că articolul 3 litera (g), articolul 5 și articolul 85 din tratat nu se opun unei decizii a autorităților publice de a conferi un caracter obligatoriu afilierii la un fond sectorial de pensii, la cererea organizațiilor reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un sector determinat.

Cu privire la prima întrebare

71 Prin intermediul primei întrebări, care trebuie analizată în al doilea rând, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă un fond de pensii responsabil cu administrarea unui regim de pensii suplimentare, instituit printr‑o convenție colectivă încheiată între organizațiile reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un sector determinat și la care afilierea a fost stabilită de către autoritățile publice ca fiind obligatorie pentru toți lucrătorii din sectorul respectiv, este o întreprindere în sensul articolului 85 și al următoarelor din tratat.

72 Potrivit Fondului și guvernelor interveniente, un astfel de fond nu constituie o întreprindere în sensul articolului 85 și al următoarelor din tratat. În acest sens, acestea amintesc diversele caracteristici ale fondului sectorial de pensii și ale regimului de pensii suplimentare pe care îl administrează.

73 În primul rând, afilierea obligatorie a tuturor lucrătorilor dintr‑un sector determinat la un regim de pensii suplimentare are o funcție socială esențială în cadrul sistemului de pensii aplicabil în Țările de Jos, din cauza valorii extrem de reduse a pensiei legale, calculată pe baza salariului minim legal. Întrucât a fost stabilit un regim de pensii suplimentare printr‑o convenție colectivă într‑un cadru determinat de lege, iar autoritățile publice au prevăzut ca afilierea la acest regim să fie obligatorie, acesta reprezintă un element al sistemului de protecție socială olandez, iar fondul sectorial de pensii însărcinat cu gestionarea acestuia trebuie să fie considerat ca un participant la gestionarea serviciului public al securității sociale.

74 În al doilea rând, fondul sectorial de pensii nu are scop lucrativ. Acesta este administrat în comun de partenerii sociali reprezentați în mod egal în cadrul comitetului de gestiune. Fondul sectorial de pensii percepe o contribuție medie fixată de acest comitet în funcție de un echilibru la nivel colectiv între valoarea primelor, valoarea prestațiilor și întinderea riscurilor. În plus, contribuțiile nu pot fi inferioare unui anumit nivel, pentru a putea constitui rezerve adecvate, iar, pentru a nu aduce atingere lipsei scopului lucrativ, nu pot depăși o limită superioară a cărei respectare este asigurată de partenerii sociali și de Camera de Asigurări. Deși contribuțiile percepute sunt investite potrivit principiului capitalizării, aceste investiții se efectuează sub controlul Camerei de Asigurări și în conformitate cu dispozițiile PSW și ale statutului fondului sectorial de pensii.

75 În al treilea rând, fondul sectorial de pensii funcționează pe baza principiului solidarității. Această solidaritate se manifestă prin obligația de a accepta toți lucrătorii fără o examinare medicală prealabilă, prin continuarea constituirii pensiei cu scutire de plată a contribuțiilor în caz de incapacitate de muncă, prin acoperirea de către fond a restanțelor din contribuții datorate de angajator în cazul falimentului acestuia din urmă, precum și prin indexarea pensiilor pentru a le menține valoarea. Principiul solidarității rezultă și din lipsa echivalenței, la nivel individual, între contribuția plătită, care este o contribuție medie și independentă de riscuri, și dreptul la pensie, pentru determinarea căruia este luat în considerare un salariu mediu. O astfel de solidaritate face indispensabilă afilierea obligatorie la regimul de pensii suplimentare. În caz contrar, înlăturarea riscurilor „bune” ar crea un efect amplificator negativ care ar pune în pericol echilibrul financiar al regimului.

76 Ținând seama de ceea ce precedă, Fondul și guvernele interveniente consideră că fondul sectorial de pensii este un organism însărcinat cu gestionarea unui sistem de securitate socială de tipul organismelor în discuție în Hotărârea din 17 februarie 1993, Poucet și Pistre (C‑159/91 și C‑160/91, Rec., p. I‑637), și diferit față de organismul în discuție în Hotărârea din 16 noiembrie 1995, Fédération française des sociétés d’assurance și alții (C‑244/94, Rec., p. I‑4013), care a fost considerat întreprindere în sensul articolului 85 și al următoarelor din tratat.

77 Este necesar să se amintească faptul că, în contextul dreptului concurenței, Curtea a hotărât că noțiunea de întreprindere include orice entitate care desfășoară o activitate economică, indiferent de statutul juridic al acestei entități și de modul său de finanțare (a se vedea în special Hotărârea din 23 aprilie 1991, Höfner și Elser, C‑41/90, Rec., p. I‑1979, punctul 21, Hotărârea Poucet și Pistre, citată anterior, punctul 17, și Hotărârea Fédération française des sociétés d’assurance și alții, citată anterior, punctul 14).

78 În plus, în Hotărârea Poucet și Pistre, citată anterior, Curtea a exclus din această noțiune organismele însărcinate cu gestionarea anumitor sisteme obligatorii de securitate socială, întemeiate pe un principiu de solidaritate. În regimul asigurărilor de sănătate și de maternitate al sistemului în cauză, prestațiile erau astfel identice pentru toți beneficiarii, deși contribuțiile erau proporționale cu veniturile; în regimul asigurărilor de pensie, pensiile pentru limită de vârstă erau finanțate de lucrătorii activi; în plus, drepturile la pensie stabilite de lege nu erau proporționale cu contribuțiile plătite la regimul asigurărilor de pensie; în sfârșit, regimurile excedentare participau la finanțarea regimurilor care aveau dificultăți financiare structurale. Această solidaritate impunea necesitatea ca diferitele regimuri să fie administrate de un organism unic și ca afilierea la aceste regimuri să fie obligatorie.

79 În schimb, în Hotărârea Fédération française des sociétés d’assurance și alții, citată anterior, Curtea a stabilit că un organism fără scop lucrativ, care administrează un regim de asigurări de pensie destinat completării unui regim de bază obligatoriu, instituit prin lege cu titlu facultativ și care funcționează în conformitate cu principiul capitalizării, este o întreprindere în sensul articolului 85 și al următoarelor din tratat. Afilierea facultativă, aplicarea principiului capitalizării și faptul că prestațiile depindeau numai de valoarea contribuțiilor plătite de beneficiari și de rezultatele financiare ale investițiilor efectuate de organismul care le gestiona implica faptul că acest organism desfășura o activitate economică aflată în concurență cu societățile de asigurare de viață. Nici urmărirea unui obiectiv cu caracter social, nici lipsa scopului lucrativ, nici cerințele de solidaritate, nici celelalte norme referitoare în special la restricțiile impuse organismului gestionar pentru realizarea investițiilor nu înlătură caracterul economic al activității desfășurate de organismul gestionar.

80 În lumina considerațiilor care precedă, este necesar să se examineze problema dacă noțiunea de întreprindere, în sensul articolului 85 și al următoarelor din tratat, vizează un organism precum fondul sectorial de pensii în cauză.

81 În această privință, trebuie să se arate că fondul sectorial de pensii stabilește el însuși valoarea contribuțiilor și a prestațiilor și că fondul funcționează pe baza principiului capitalizării.

82 În consecință, spre deosebire de prestațiile furnizate de organismele însărcinate cu gestionarea regimurilor obligatorii de securitate socială la care se referă Hotărârea Poucet și Pistre, citată anterior, valoarea prestațiilor furnizate de fond depinde de rezultatele financiare ale investițiilor pe care le efectuează și pentru care este supus, la fel ca o societate de asigurare, controlului Camerei de Asigurări.

83 În plus, astfel cum rezultă din articolul 5 din BPW și din articolele 1 și 5 din orientările privind scutirea de afiliere, un fond sectorial de pensii are obligația de a acorda o scutire unei întreprinderi atunci când aceasta asigura deja lucrătorilor săi, cu cel puțin șase luni înainte de introducerea cererii pe baza căreia afilierea la fond a devenit obligatorie, un regim de pensii care le conferea drepturi cel puțin echivalente cu cele pe care le‑ar dobândi în cazul afilierii la fond. În plus, în temeiul articolului 1 din orientările citate anterior, acest fond poate acorda de asemenea o scutire unei întreprinderi atunci când aceasta asigură lucrătorilor săi un regim de pensii care le conferă drepturi cel puțin echivalente cu cele care rezultă din fond, cu condiția ca, în cazul retragerii din fond, să se ofere o compensație considerată rezonabilă de Camera de Asigurări pentru eventualul prejudiciu suferit de fond, din punctul de vedere al tehnicii asigurărilor, ca urmare a retragerii.

84 Rezultă că un fond sectorial de pensii precum cel în discuție în acțiunea principală desfășoară o activitate economică în concurență cu societățile de asigurare.

85 În aceste condiții, lipsa unui scop lucrativ, precum și elementele de solidaritate invocate de Fond și de guvernele interveniente nu sunt suficiente pentru a înlătura fondului sectorial de pensii calitatea sa de întreprindere, în sensul regulilor de concurență din tratat.

86 Desigur, urmărirea unui obiectiv social, elementele de solidaritate citate anterior, precum și restricțiile sau controalele referitoare la investițiile realizate de fondul sectorial de pensii pot face ca serviciul furnizat de acest fond să fie mai puțin competitiv decât serviciul comparabil furnizat de societățile de asigurare. Deși asemenea constrângeri nu împiedică calificarea activității desfășurate de fond ca fiind o activitate economică, acestea ar putea justifica dreptul exclusiv al unui astfel de organism de a administra un regim de pensii suplimentare.

87 Prin urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că un fond de pensii însărcinat cu gestionarea unui regim de pensii suplimentare, instituit printr‑o convenție colectivă încheiată între organizațiile reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un sector determinat și la care afilierea a fost stabilită de autoritățile publice ca fiind obligatorie pentru toți lucrătorii din acest sector, este o întreprindere în sensul articolului 85 și al următoarelor din tratat.

Cu privire la a treia întrebare

88 Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolele 86 și 90 din tratat se opun ca autoritățile publice să confere unui fond de pensii dreptul exclusiv de a administra un regim de pensii suplimentare într‑un sector determinat.

89 Guvernul olandez afirmă că decretul de afiliere obligatorie are ca efect unic obligarea lucrătorilor din sectorul în cauză să se afilieze Fondului. Acest decret nu conferă Fondului un drept exclusiv în domeniul pensiilor suplimentare. Fondul nu deține nici o poziție dominantă în sensul articolului 86 din tratat.

90 Mai întâi, este necesar să se arate că decizia autorităților publice de a conferi caracter obligatoriu afilierii la un fond sectorial de pensii, precum în speță, implică în mod necesar faptul de a acorda acestui fond dreptul exclusiv de a colecta și de a administra contribuțiile plătite în scopul constituirii drepturilor la pensie. Prin urmare, un astfel de fond trebuie să fie considerat o întreprindere învestită de autoritățile publice cu drepturi exclusive, în sensul articolului 90 alineatul (1) din tratat.

91 În continuare, trebuie amintit că, în conformitate cu o jurisprudență constantă, se poate considera că o întreprindere care beneficiază de un monopol legal asupra unei părți substanțiale a pieței comune are o poziție dominantă în sensul articolului 86 din tratat (a se vedea Hotărârea din 10 decembrie 1991, Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90, Rec., p. I‑5889, punctul 14, și Hotărârea din 13 decembrie 1991, GB‑Inno‑BM, C‑18/88, Rec., p. I‑5941, punctul 17).

92 Un fond sectorial de pensii precum cel în discuție în acțiunea principală, care are dreptul exclusiv de a administra un regim de pensii suplimentare într‑un sector industrial al unui stat membru și, în consecință, pentru o parte substanțială a pieței comune, poate fi considerat ca având o poziție dominantă în sensul articolului 86 din tratat.

93 Cu toate acestea, este necesar să se arate că simplul fapt de a crea o poziție dominantă prin acordarea unor drepturi exclusive, în sensul articolului 90 alineatul (1) din tratat, nu este, în sine, incompatibil cu articolul 86 din tratat. Un stat membru nu încalcă interdicțiile impuse de aceste două dispoziții decât atunci când întreprinderea în cauză ajunge, prin simpla exercitare a drepturilor exclusive care i‑au fost conferite, să exploateze în mod abuziv poziția sa dominantă sau atunci când aceste drepturi ar putea crea o situație în care această întreprindere este determinată să comită astfel de abuzuri (Hotărârea Höfner și Elser, citată anterior, punctul 29, Hotărârea din 18 iunie 1991, ERT, C‑260/89, Rec., p. I‑2925, punctul 37, Hotărârea Merci convenzionali porto di Genova, citată anterior, punctele 16 și 17, Hotărârea din 5 octombrie 1994, Centre d’insémination de la Crespelle, C‑323/93, Rec., p. I‑5077, punctul 18, și Hotărârea din 12 februarie 1998, Raso și alții, C‑163/96, Rec., p. I‑533, punctul 27).

94 În această privință, Albany afirmă că sistemul de afiliere obligatorie la regimul de pensii suplimentare administrat de Fond este contrar dispozițiilor articolului 86 coroborate cu cele ale articolului 90 din tratat. Prestațiile de pensii oferite de Fond nu corespund sau nu mai corespund nevoilor întreprinderilor. Aceste prestații sunt prea scăzute, nu au legătură cu salariile și, prin urmare, sunt în general neadecvate. Prin urmare, angajatorii ar trebui să ia în considerare alte dispoziții în materie de pensii. Or, sistemul de afiliere obligatorie privează acești angajatori de posibilitatea de a subscrie o acoperire globală în materie de pensii la o societate de asigurare. Subscrierea la mai multe regimuri de pensie la diverși asigurători ar determina creșterea costurilor administrative și diminuarea eficienței.

95 Este necesar să se amintească faptul că, în Hotărârea Höfner și Elser, citată anterior, punctul 34, Curtea a decis că un stat membru care a conferit unui oficiu public de ocupare a forței de muncă un drept exclusiv de recrutare încalcă articolul 90 alineatul (1) din tratat, atunci când creează o situație în care biroul respectiv ar fi determinat să încalce prevederile articolului 86 din tratat, în special pentru că nu este în măsură în mod vădit să răspundă cererii pieței cu privire la acest tip de activități.

96 În speță, este necesar să se arate că regimul de pensii suplimentare propus de Fond se întemeiază pe norma actuală din Țările de Jos potrivit căreia orice lucrător care a cotizat pe durata maximă de afiliere la respectivul regim obține o pensie, inclusiv pensia acordată în temeiul AOW, care este egală cu 70 % din ultimul său salariu.

97 Desigur, anumite întreprinderi din acest sector ar putea dori să le asigure lucrătorilor acestora un regim de pensii superior celui propus de Fond. Imposibilitatea acestor întreprinderi de a încredința administrarea unui astfel de regim de pensii unui singur asigurător și restrângerea concurenței care rezultă din aceasta decurg totuși în mod direct din dreptul exclusiv conferit fondului sectorial de pensii.

98 Prin urmare, este necesar să se analizeze dacă, astfel cum susțin Fondul, guvernul olandez și Comisia, dreptul exclusiv al fondului sectorial de pensii de a administra pensiile suplimentare într‑un sector determinat și restrângerea concurenței care rezultă din aceasta pot fi justificate în temeiul articolului 90 alineatul (2) din tratat ca măsură necesară pentru îndeplinirea unei misiuni sociale specifice de interes general cu care este însărcinat acest fond.

99 Albany susține că afilierea obligatorie la fondul sectorial de pensii nu este necesară pentru a asigura un nivel adecvat al pensiilor pentru lucrători. Un astfel de obiectiv ar putea fi atins prin stabilirea unor cerințe minime pe care pensiile ar trebui să le îndeplinească, fie de către partenerii sociali, la solicitarea autorităților publice, fie direct de către autoritățile publice. Potrivit Albany, convențiile colective de muncă prevăd în mod legal obligația angajatorilor de a asigura un regim minim de pensii, lăsându‑le în același timp libertatea de a institui un fond de pensii propriu întreprinderii, de a se afilia la un fond sectorial de pensii sau de a se adresa unei societăți de asigurare.

100 Potrivit Albany, nici plata unei „prime medii” nu justifică afilierea obligatorie. Pe de o parte, nici BPW, nici decretul de afiliere obligatorie nu impun un sistem fondat pe o astfel de primă. Pe de altă parte, diverse fonduri sectoriale de pensii la care afilierea nu este obligatorie funcționează perfect pe baza sistemului de „primă medie”.

101 În ceea ce privește acceptarea tuturor lucrătorilor din același sector de activitate fără o examinare medicală prealabilă pentru a nu se putea refuza riscurile „rele”, Albany arată că, în practică, contractele de asigurări de pensie încheiate cu asigurătorii prevăd obligația angajatorului de a declara numărul total de angajați, precum și obligația asigurătorului de a accepta orice lucrător declarat fără o examinare medicală prealabilă.

102 Mai întâi, este necesar să se amintească faptul că, în conformitate cu articolul 90 alineatul (2) din tratat, întreprinderile care au sarcina de a gestiona servicii de interes economic general se supun regulilor de concurență în măsura în care aplicarea acestor reguli nu împiedică, în drept sau în fapt, îndeplinirea misiunii speciale care le‑a fost încredințată.

103 Permițând, în anumite condiții, derogări de la normele generale ale tratatului, articolul 90 alineatul (2) din tratat urmărește concilierea interesului statelor membre de a utiliza anumite întreprinderi, în special din sectorul public, ca instrument de politică economică sau socială, cu interesul Comunității de respectare a regulilor de concurență și de menținere a unității pieței comune (Hotărârea din 19 martie 1991, Franța/Comisia, C‑202/88, Rec., p. I‑1223, punctul 12, și Hotărârea din 23 octombrie 1997, Comisia/Țările de Jos, C‑157/94, Rec., p. I‑5699, punctul 39).

104 Având în vedere interesul astfel definit al statelor membre, acestora nu le poate fi interzis să ia în considerare, la definirea serviciilor de interes economic general cu care însărcinează anumite întreprinderi, obiective proprii politicii naționale a acestora și să încerce realizarea acestora prin intermediul unor obligații și constrângeri pe care le impun respectivelor întreprinderi (Hotărârea Comisia/Țările de Jos, citată anterior, punctul 40).

105 Or, regimul de pensii suplimentare în discuție în acțiunea principală îndeplinește o funcție socială esențială în cadrul sistemului de pensii din Țările de Jos, dat fiind nivelul redus al pensiei legale, calculată pe baza salariului minim legal.

106 În plus, importanța funcției sociale atribuite pensiilor suplimentare a fost recent recunoscută prin adoptarea de către legiuitorul comunitar a Directivei 98/49/CE a Consiliului din 29 iunie 1998 privind protecția dreptului la pensie suplimentară al lucrătorilor salariați și al lucrătorilor care desfășoară activități independente care se deplasează în cadrul Comunității (JO L 209, p. 46, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 91).

107 În continuare, este necesar să se amintească faptul că, pentru îndeplinirea condițiilor de aplicare a articolului 90 alineatul (2) din tratat, nu este necesar să fie amenințat echilibrul financiar sau viabilitatea economică a întreprinderii însărcinate cu gestionarea unui serviciu de interes economic general. Este suficient ca, în lipsa drepturilor litigioase, să fie împiedicată îndeplinirea misiunilor speciale încredințate întreprinderii, astfel cum sunt precizate prin obligațiile și constrângerile impuse acesteia (Hotărârea Comisia/Țările de Jos, citată anterior, punctul 25), sau ca menținerea acestor drepturi să fie necesară pentru a‑i permite titularului îndeplinirea misiunilor de interes economic general care i‑au fost încredințate în condiții acceptabile din punct de vedere economic (Hotărârea din 19 mai 1993, Corbeau, C‑320/91, Rec., p. I‑2533, punctele 14-16, și Hotărârea Comisia/Țările de Jos, citată anterior, punctul 53).

108 Or, în cazul eliminării dreptului exclusiv al fondului de a administra regimul de pensii suplimentare pentru toți lucrătorii dintr‑un sector determinat, întreprinderile care au angajat personal tânăr și cu o stare de sănătate bună pentru a desfășura activități care nu sunt periculoase ar urmări obținerea unor condiții de asigurare mai avantajoase din partea asigurătorilor privați. Scăderea progresivă a riscurilor „bune” ar lăsa în răspunderea fondului sectorial de pensii gestionarea unei părți crescute de riscuri „rele”, provocând astfel o creștere a costului pensiilor lucrătorilor și în special a acelora aparținând întreprinderilor mici și mijlocii cu un personal în vârstă care desfășoară activități periculoase, cărora fondul nu le‑ar mai putea propune pensii la un cost acceptabil.

109 Aceasta ar fi situația în special în cazul în care, precum în acțiunea principală, regimul de pensii suplimentare administrat exclusiv de Fond se caracterizează printr‑un grad ridicat de solidaritate rezultând în special din lipsa de corelare dintre contribuții și riscuri, din obligația de a accepta toți lucrătorii fără o examinare medicală prealabilă, din continuarea constituirii pensiei cu scutire de plată a contribuțiilor în cazul incapacității de muncă, din acoperirea de către Fond a restanțelor contribuțiilor datorate de angajator în cazul falimentului acestuia din urmă, precum și din indexarea pensiilor pentru menținerea valorii acestora.

110 Asemenea constrângeri, care fac serviciul furnizat de Fond mai puțin competitiv față de un serviciu comparabil furnizat de societățile de asigurare, contribuie astfel la justificarea dreptului exclusiv al acestui Fond de a administra regimul de pensii suplimentare.

111 Din cele de mai sus rezultă că eliminarea dreptului exclusiv conferit Fondului ar putea determina imposibilitatea ca acest Fond să își îndeplinească misiunile de interes economic general care i‑au fost atribuite în condiții acceptabile din punct de vedere economic și ar putea pune în pericol echilibrul financiar al acestuia.

112 Referindu‑se la Hotărârea GB‑Inno‑BM, citată anterior, Albany consideră totuși că dubla calitate care revine Fondului, de gestionar al regimului de pensii și de autoritate care are atribuția de a acorda scutiri, poate genera o exercitare injustă a competenței de a acorda scutiri.

113 Este necesar să se arate că, în Hotărârea GB‑Inno‑BM, citată anterior, punctul 28, Curtea a apreciat că articolul 3 litera (g) și articolele 86 și 90 din tratat se opun ca un stat membru să confere societății care exploatează rețeaua publică de telecomunicații atribuția de a adopta norme referitoare la aparatele telefonice și de a verifica respectarea acestora de către operatorii economici, atât timp cât societatea respectivă este concurenta operatorilor menționați pe piața acestor aparate.

114 La punctul 25 din această din urmă hotărâre, Curtea a considerat astfel că o asemenea societate cumulează atribuții care îi permit, pe de o parte, să autorizeze sau să refuze racordarea aparatelor telefonice la rețea și, pe de altă parte, să precizeze normele tehnice care trebuie îndeplinite de aceste echipamente și să verifice dacă aparatele care nu sunt produse de aceasta sunt conforme cu specificațiile pe care le‑a adoptat, cumul care îi conferă prerogativa de a determina, la libera sa apreciere, terminalele care pot fi racordate la rețeaua publică și care îi acordă astfel un avantaj evident față de concurenții săi.

115 Or, situația din acțiunea principală prezintă anumite diferențe în raport cu situația care face obiectul Hotărârii GB‑Inno‑BM, citată anterior.

116 Mai întâi, trebuie să se arate că, în temeiul articolului 5 alineatul 1 din orientările privind scutirea de la afiliere, un fond sectorial de pensii are obligația de a acorda o scutire unei întreprinderi atunci când aceasta din urmă le asigura deja lucrătorilor săi, cu cel puțin șase luni înainte de introducerea cererii pe baza căreia afilierea la fond a devenit obligatorie, un regim de pensii care le conferă acestora drepturi cel puțin echivalente cu cele pe care le‑ar dobândi în cazul afilierii la fond.

117 Întrucât dispoziția citată anterior este obligatorie pentru fondul sectorial de pensii în ceea ce privește exercitarea atribuției sale de a acorda o scutire, aceasta nu poate fi considerată ca fiind de natură a determina fondul să abuzeze de această atribuție. Astfel, într‑un asemenea caz, fondul se limitează la a verifica îndeplinirea condițiilor stabilite de ministrul competent (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 1993, Lagauche și alții, C‑46/90 și C‑93/91, Rec., p. I‑5267, punctul 49).

118 În continuare, este necesar să se arate că, în temeiul articolului 1 din orientările privind scutirea de la afiliere, un fond sectorial de pensii poate acorda o scutire unei întreprinderi atunci când aceasta le asigură lucrătorilor săi un regim de pensii care le conferă drepturi cel puțin echivalente cu cele rezultând din fond, cu condiția ca, în cazul retragerii din fond, Camera de Asigurări să propună o compensație considerată rezonabilă pentru eventualul prejudiciu suferit de fond, în urma retragerii respective, din punctul de vedere al tehnicii asigurărilor.

119 Astfel, dispoziția citată anterior permite unui fond sectorial de pensii să scutească de obligația de afiliere o întreprindere care le asigură lucrătorilor săi un regim de pensii echivalent cu cel pe care îl administrează fondul, în cazul în care o asemenea scutire nu pune în pericol echilibrul său financiar. Exercitarea acestei prerogative de acordare a unei scutiri implică o evaluare complexă a datelor referitoare la regimurile de pensii respective, precum și a echilibrului financiar al fondului, care implică în mod necesar o largă marjă de apreciere.

120 Ținând seama de complexitatea unei astfel de evaluări, precum și de riscurile pe care acordarea de scutiri le prezintă pentru echilibrul financiar al fondului sectorial de pensii și, prin urmare, pentru îndeplinirea misiunii sociale care îi este încredințată, un stat membru poate considera că prerogativa de a acorda scutiri nu trebuie să fie atribuită unei entități distincte.

121 Cu toate acestea, este necesar să se arate că instanțele naționale sesizate, precum în speță, cu o opoziție la o somație de plată a contribuțiilor trebuie să exercite un control privind decizia fondului de a refuza o scutire de la afiliere, care să le permită cel puțin să verifice dacă acest fond nu a utilizat în mod arbitrar posibilitatea de a acorda o scutire și dacă au fost respectate principiul nediscriminării, precum și celelalte condiții referitoare la legalitatea acestei decizii.

122 În sfârșit, în ceea ce privește argumentul prezentat de Albany conform căruia lucrătorilor li se poate asigura un nivel adecvat de pensii prin stabilirea unor cerințe minime pe care trebuie să le îndeplinească pensiile oferite de societățile de asigurare, este necesar să se sublinieze că, dată fiind funcția socială a regimurilor de pensii suplimentare și marja de apreciere de care dispun statele membre, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a‑și organiza sistemele de securitate socială (Hotărârea din 7 februarie 1984, Duphar și alții, 238/82, Rec., p. 523, punctul 16, Hotărârea Poucet și Pistre, citată anterior, punctul 6, și Hotărârea din 17 iunie 1997, Sodemare și alții, C‑70/95, Rec., p. I‑3395, punctul 27), revine fiecărui stat membru sarcina de a examina dacă, ținând seama de particularitățile sistemului său național de pensii, stabilirea unor cerințe minime i‑ar mai permite asigurarea nivelului pe pensie pe care urmărește să îl garanteze într‑un anumit sector prin instituirea caracterului obligatoriu al afilierii la un fond de pensii.

123 Prin urmare, trebuie să se răspundă la a treia întrebare că articolele 86 și 90 din tratat nu se opun ca autoritățile publice să confere unui fond de pensii dreptul exclusiv de a administra un regim de pensii suplimentare într‑un sector determinat.

Cu privire la cheltuielile de judecată

124 Cheltuielile efectuate de guvernele olandez, german, francez și suedez, precum și de Comisie, care au prezentat observații Curții, nu pot face obiectul unei rambursări. Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța națională, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.

Pentru aceste motive,

CURTEA,

pronunțându‑se cu privire la întrebările care i‑au fost adresate, prin hotărârea din 4 martie 1996, de Kantongerecht te Arnhem, hotărăște:

1) Articolul 3 litera (g) din Tratatul CE [devenit, după modificare, articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE], articolul 5 și articolul 85 din Tratatul CE (devenite articolele 10 CE și 81 CE) nu se opun unei decizii a autorităților publice de a conferi un caracter obligatoriu afilierii la un fond sectorial de pensii, la cererea organizațiilor reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un sector determinat.

2) Un fond de pensii însărcinat cu gestionarea unui regim de pensii suplimentare, instituit printr‑o convenție colectivă încheiată între organizațiile reprezentative ale angajatorilor și ale lucrătorilor dintr‑un sector determinat și la care afilierea a fost stabilită de către autoritățile publice ca fiind obligatorie pentru toți lucrătorii din acest sector, este o întreprindere în sensul articolului 85 și al următoarelor din tratat.

3) Articolele 86 și 90 din Tratatul CE (devenite articolele 82 CE și 86 CE) nu se opun ca autoritățile publice să confere unui fond de pensii dreptul exclusiv de a administra un regim de pensii suplimentare într‑un sector determinat.

Rodríguez Iglesias Puissochet Hirsch

Jann Moitinho de Almeida Gulmann

Murray Edward Ragnemalm

Sevón Wathelet

Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 21 septembrie 1999.

Grefier Președinte