ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20.

În primul litigiu, poliția financiară a pus sub sechestru provizoriu șase aparate dintr‑un local din Perg care oferea jocuri de noroc ilegale. S‑a constatat că domnul Pfleger era organizatorul, iar Autoart, o societate înregistrată în Republica Cehă, ar fi fost proprietarul acestor aparate. Autoritatea competentă locală a confirmat punerea sub sechestru. În căile de atac formulate, domnul Pfleger susține că nu este nici proprietarul sau posesorul aparatelor, nici organizatorul jocurilor de noroc și că nu a livrat aceste aparate proprietarului localului, în timp ce Autoart susține că nu are niciun raport juridic cu aparatele respective: nu este proprietarul acestora, nu le‑a împrumutat, nu le‑a închiriat, nu le‑a distribuit, nu le‑a avut în posesie și nu le „gestionează”.
64.

În orice caz, în opinia noastră, acestea ar trebui să fie excluse din domeniul de aplicare al articolului 16 din Directiva 2006/123 (dispoziția în legătură cu care instanța de trimitere solicită lămuriri) în măsura în care intră sub incidența dreptului de autor și a drepturilor conexe, enumerate la articolul 17 punctul 11 din aceeași directivă. Deși, într‑o interpretare literală, această din urmă dispoziție privește exclusiv aceste drepturi, este evident că ea trebuie să privească în fapt serviciile legate de aceste drepturi, întrucât numai serviciile pot fi excluse din domeniul de aplicare al articolului 16. În plus, articolul 1 alineatul (3) prevede că directiva nu are ca obiect eliminarea monopolurilor care prestează servicii.
131.

Cu toate acestea, nu excludem posibilitatea ca, în mod excepțional, să fie necesar să existe drepturi de ședere derivate pentru membrii de familie care sunt resortisanți ai țărilor terțe. Acesta ar fi în special cazul în care un cetățean al Uniunii devine dependent de un membru al familiei chiar din cauza împrejurării care l‑a determinat să traverseze frontierele cu scopul de a beneficia de servicii în alt stat membru. De exemplu, să presupunem că un resortisant german care locuiește în Germania și care este căsătorit cu un resortisant chinez care nu a primit drept de ședere în Germania se îmbolnăvește și necesită tratament de lungă durată. Pentru motive medicale, acesta decide să beneficieze de tratament în Belgia. El nu are nicio intenție de a‑și schimba reședința și de a se stabili în Belgia. Cu toate acestea, el are nevoie de asistență pentru a se deplasa în mod periodic în Belgia. De asemenea, are nevoie de ajutor pentru a se îngriji de alte lucruri pe care nu le mai poate face el însuși. Acesta devine dependent de persoana în a cărei îngrijire se află. În mod normal, și‑ar dori ca persoana în a cărei îngrijire se află să fie soția sa, resortisant chinez. Deși această decizie aparține sferei vieții sale private și de familie, este în același timp legată de condițiile în care își exercită dreptul de liberă circulație.
34.

În plus, am dori să subliniem că acest motiv privește exclusiv aspectul menționat. Rezultatul obținut în urma efectuării acestei analize în cazul în care s‑ar fi aplicat criteriul respectiv nu prezintă relevanță. Într‑o anumită măsură, argumentul s‑a pierdut în acest din urmă aspect și, prin urmare, trebuie respins. În plus, criteriul a fost aplicat de Comisie, iar obiecțiunile cu privire la modul în care a fost aplicat au fost retrase ( 10 ). Aceste împrejurări nu elimină însă necesitatea de a soluționa litigiul cu privire la aspectul dacă Tribunalul a decis în mod corect că acest criteriu trebuia să fi fost aplicat în decizia atacată.
7.

În ceea ce privește conținutul și schema unui prospect, norma generală menționată la articolul 5 alineatul (1) din Directiva privind prospectele prevede că un prospect „[…] conține toate informațiile care, ținând seama de natura specifică a emitentului și a valorilor mobiliare oferite public sau admise la tranzacționarea pe o piață reglementată, sunt informații necesare pentru a permite investitorilor să evalueze în cunoștință de cauză patrimoniul, situația financiară, rezultatele și perspectivele emitentului și ale eventualilor garanți, precum și taxele aferente acestor valori mobiliare. Aceste informații se prezintă sub o formă ușor de analizat și de înțeles” ( 18 ). Potrivit articolului 5 alineatul (3) din Directiva privind prospectele, emitentul poate decide să realizeze prospectul (i) sub forma unui document unic, astfel cum este stabilit în anexa I la directivă, (ii) sub forma a trei documente distincte dintre care un document de înregistrare, o notă privind valorile mobiliare și un rezumat, astfel cum se prevede în anexele II, III și IV la directivă, sau (iii) sub forma unui prospect de bază, astfel cum se prevede la articolul 5 alineatul (4), completat cu condițiile definitive.
15.

În susținerea tezei sale, Comisia subliniază, în primul rând, că cele trei domenii de acțiune în litigiu fac parte dintre domeniile vizate atât de Consensul european pentru dezvoltare ( 8 ), cât și de instrumentul de finanțare a cooperării pentru dezvoltare ( 9 ). În al doilea rând, Comisia urmărește să demonstreze, pentru fiecare domeniu în parte, că APC nu conține obligații de o asemenea întindere încât să constituie în realitate obiective distincte de cele ale cooperării pentru dezvoltare. În ceea ce privește transporturile, reclamanta susține că articolul 38 din APC ar constitui numai un angajament general pentru cooperare. Aceeași constatare se realizează cu privire la articolul 34 din APC și la cerințele pe care le conține în legătură cu mediul, întrucât ar fi vorba numai despre principii generale, linii directoare și alte declarații de intenție. Pe de altă parte, legătura dintre cooperarea pentru dezvoltare și dezvoltarea durabilă ar fi fost reiterată în cadrul documentului final al Conferinței Rio+20. În plus, Comisia consideră că articolul 26 alineatele (3) și (4) din APC nu are drept efect transformarea APC în acord de readmisie. Dimpotrivă, readmisia ar fi tratată în APC ca un aspect al cooperării pentru dezvoltare, combaterea imigrației ilegale constituind un obiectiv relevant al cooperării respective. În orice caz, articolul 26 alineatele (3) și (4) din APC nu ar constitui nimic altceva decât o declarație de intenție de a încheia, în viitor, un acord de readmisie și s‑ar limita să reproducă principiile de bază ale dreptului internațional general, în timp ce acordurile de readmisie ( 10 ) încheiate de Uniune ar merge mult mai departe prin concretizarea respectivelor principii și prin detalierea exact a normelor privind procedura de readmisie, domeniul de aplicare, mijloacele de probă etc. În final, acest articol 26 ar fi o dispoziție care permite extinderea cooperării, de natură comparabilă cu cea a articolului 49 din APC, fără a modifica totuși natura acordului în discuție ( 11 ).
18.

În această privință, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, sunt, printre altele, considerate ajutoare intervențiile statului care, sub diverse forme, reduc sarcinile care grevează în mod normal bugetul unei întreprinderi și care, din acest motiv, fără să fie subvenții în sensul strict al termenului, au aceeași natură și efecte identice ( 13 ). Potrivit jurisprudenței, o intervenție a statului de natură atât să plaseze întreprinderile cărora li se aplică într‑o situație mai favorabilă decât celelalte, cât și să creeze un risc suficient de concret al constituirii, în viitor, a unei sarcini suplimentare pentru stat poate greva resursele statului ( 14 ). Astfel, expresia „ajutoare sub orice formă” prevăzută la articolul 107 TFUE se interpretează în sensul că se aplică avantajelor, fără ca natura juridică sau obiectivul unui astfel de avantaj unilateral să fie pertinent. Curtea a considerat astfel că avantajele acordate sub forma unei garanții de stat pot implica o sarcină suplimentară pentru stat ( 15 ).
49.

Emisia de mesaje televizate intră, la fel ca transmiterea acestora, sub incidența dispozițiilor TFUE privind prestarea de servicii ( 18 ). În plus, este cert că procedura principală se referă la oferirea acestor servicii unor persoane din Ungaria prin intermediul unei întreprinderi care are sediul în Luxemburg.
31.

Am menționat principiul neutralității fiscale, care se opune (într-o accepțiune) ca prestări de servicii asemănătoare, care se află în concurență unele cu altele, să fie tratate în mod diferit din punctul de vedere al TVA-ului. Am precizat de asemenea că, încheind cu o societate de asigurare contracte privind sistemul său de pensii în loc să își înființeze propriul fond, PPG ar fi putut să deducă TVA-ul în amonte care i-a fost facturat pentru serviciile primite în acest scop (deși nu există nicio indicație privind cuantumul TVA-ului care ar fi putut să fie facturat). Examinată în lumina principiului neutralității fiscale, această împrejurare nu modifică totuși concluzia la care am ajuns. Astfel cum s-a subliniat în Hotărârea Deutsche Bank ( 18 ), acest principiu nu este o normă de drept primar și activități care sunt parțial în concurență pot fi tratate uneori diferit din punctul de vedere al TVA-ului. În plus, limitele principiului rezultă din jurisprudența constantă a Curții conform căreia persoanele impozabile au dreptul să aleagă structura activității lor astfel încât să își limiteze datoria de TVA ( 19 ), ceea ce ar fi imposibil în cazul în care toate activitățile care se află în concurență ar fi tratate în același mod din punctul de vedere al TVA-ului.
46.

În schimb, versiunea în limba franceză prevede „percevoir une contrepartie provenant essentiellement de l’entrée d’autres consommateurs dans le système plutôt que de la vente ou de la consommation de produits”, iar cea în limba spaniolă este următoarea: „la oportunidad de recibir una compensación derivada fundamentalmente de la entrada de otros consumidores en el plan, y no de la venta o el consumo de productos”. Versiunea în limba engleză este în conformitate cu aceste versiuni întrucât utilizează termenii „derived primarily from the introduction of other consumers into the scheme rather than from the sale or consumption of products”. Vom califica aceste versiuni drept versiuni „cu o condiție relativă” ( 21 ).
7.

Articolul 6 alineatele (2), (3) și (4) din Directiva habitate concretizează protecția siturilor: „(2) Statele membre iau măsurile necesare pentru a evita, pe teritoriul ariilor speciale de conservare, deteriorarea habitatelor naturale și a habitatelor speciilor, precum și perturbarea speciilor pentru care au fost desemnate respectivele arii, în măsura în care perturbările respective ar putea fi relevante în sensul obiectivelor prezentei directive. (3) Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică. (4) Dacă, în ciuda unui rezultat negativ al evaluării efectelor asupra sitului și în lipsa unei soluții alternative, planul sau proiectul trebuie realizat, cu toate acestea, din motive cruciale de interes public major, inclusiv din rațiuni de ordin social sau economic, statul membru ia toate măsurile compensatorii necesare pentru a proteja coerența globală a sistemului Natura 2000. Statul membru informează Comisia cu privire la măsurile compensatorii adoptate. […]”
66.

Astfel, mărfurile au fost plasate, de la intrarea în Comunitate, mai întâi sub regimul de tranzit extern, apoi sub regimul de perfecționare activă, prevăzute la articolul 7 alineatul (3) primul paragraf și, respectiv, la articolul 16 alineatul (1) partea B litera (c) din A șasea directivă. În măsura în care mărfurile în discuție nu încetaseră să se afle sub incidența acestor regimuri la data reexportului, deși fuseseră introduse efectiv pe teritoriul Uniunii, ele nu au putut face obiectul unui „import” în sensul articolului 2 punctul 2 din A șasea directivă ( 37 ). De asemenea, nerespectarea uneia dintre obligațiile pe care le implică recurgerea la regimul de tranzit extern nu se aplică „importului” în sensul acestei dispoziții, în pofida faptului că o astfel de nerespectare poate da naștere unei datorii vamale în temeiul articolului 204 din Codul vamal.
1.

Prezenta cauză are ca obiect un recurs introdus de societatea holding MasterCard Incorporated și de cele două filiale ale acesteia (denumite în continuare „MasterCard Inc.”, „MasterCard International Inc.” și, respectiv, „MasterCard Europe” și, împreună, „recurentele din recursul principal”), precum și două recursuri incidente introduse de The Royal Bank of Scotland plc (denumită în continuare „RBS”) și, respectiv, de Lloyds TSB Bank plc (denumită în continuare „LTSB”) și de Bank of Scotland plc (denumită în continuare „BOS”) împotriva Hotărârii din 24 mai 2012, MasterCard și alții/Comisia ( 2 ) (denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care Tribunalul a respins acțiunea în anulare a reclamantelor împotriva Deciziei C(2007) 6474 final a Comisiei din 19 decembrie 2007 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/34.579 – MasterCard, cazul COMP/36.518 – EuroCommerce, cazul COMP/38.580 – Commercial Cards, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
75.

În continuare, având în vedere modul de redactare a articolului 57 alineatul (1) CE, domeniul de aplicare al acestei dispoziții cuprinde numai situațiile care intră sub incidența liberei circulații a capitalurilor care implică prestarea de servicii financiare, iar nu invers, a prestării de servicii financiare care implică mișcări de capitaluri. Prin urmare, considerăm că scopul măsurilor naționale care intră sub incidența articolului 57 alineatul (1) CE se referă în principal la circulația capitalurilor, iar nu la prestarea de servicii financiare. În caz contrar, aceste măsuri s‑ar încadra în domeniul de aplicare al dispozițiilor din Tratatul CE privind libera prestare a serviciilor. Or, amintim, aceste dispoziții nu se extind asupra relațiilor cu țările terțe.
20.

Răspunsul la întrebarea dacă persoana impozabilă beneficiară a serviciilor – în speță societatea cipriotă – deține pe teritoriul național un sediu comercial fix este relevant în primul rând pentru a stabili care este statul membru care are dreptul de a primi TVA‑ul pentru aceste servicii. Aceasta întrucât, potrivit articolului 44 din Directiva TVA, locul în care trebuie impozitate serviciile prestate se stabilește în funcție de locul unde persoana impozabilă beneficiară a serviciilor are sediul sau un sediu comercial fix. Așadar, dacă, în procedura principală, societatea cipriotă deține un sediu comercial fix în Polonia, Republica Polonă are dreptul de a primi TVA‑ul, în caz contrar acest drept revenindu‑i Republicii Cipru, unde are sediul societatea cipriotă.
46.

Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 5 din Directiva 2001/77 sau, dacă este cazul, articolele 28 CE și 30 CE, precum și articolele 11 și 13 din Acordul privind SEE sau, în plus, principiul nediscriminării care figurează, printre altele, la articolul 12 CE, la articolul 4 din Acordul privind SEE și la articolul 3 din Directiva 2003/54, trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale de sprijin al energiilor regenerabile, precum cea în discuție în litigiul principal, care exclude luarea în considerare a garanțiilor de origine emise într‑un alt stat membru al Uniunii Europene sau al SEE.
26.

În această privință, Curtea a constatat că această exceptare de la scutire nu se aplică în cazul în care respectivul stat membru nu a utilizat posibilitatea prevăzută la articolul 5 alineatul (3) litera (c) din A șasea directivă ( 12 ). De aici rezultă că drepturile exceptate potrivit celei de a doua liniuțe pot face în principiu obiectul unei valori mobiliare scutite conform articolului 13 secțiunea B litera (d) punctul 5 din A șasea directivă. Întrucât excepția prevăzută la a doua liniuță nu se referă însă numai la litera (c), ci la întregul alineat (3) al articolului 5, rezultă că toate drepturile menționate la alineatul respectiv intră sub incidența noțiunii de valoare mobiliară. Totuși, cazurile descrise de drepturi născute din participarea într‑o societate care conferă dreptul asupra unui imobil nu sunt enumerate numai la alineatul (3) al articolului 5. În plus, la literele (a) și (b) sunt descrise drepturi asupra imobilelor, precum și drepturi reale care conferă titularului un drept de folosință asupra imobilelor, fără ca aceste drepturi să se nască din participarea într‑o societate.
60.

În plus, o persoană are dreptul să acceseze propriile date cu caracter personal, întrucât aceasta are interesul de a‑și proteja propriile drepturi și libertăți fundamentale, în special dreptul său la viață privată, în cazul în care informații referitoare la persoana respectivă fac obiectul prelucrării de către statele membre ( 41 ). Refuzul accesului la informațiile prelucrate sau la informațiile referitoare la procesul respectiv de prelucrare ar lipsi de efecte juridice alte părți ale Directivei 95/46. S‑ar putea să nu fie posibil să se verifice, de exemplu, dacă datele cu caracter personal sunt prelucrate doar dacă este necesar pentru aducerea la îndeplinire a unei sarcini care rezultă din exercitarea autorității publice cu care este învestit operatorul ( 42 ) sau pentru a obține rectificarea sau ștergerea datelor respective ( 43 ). Spre deosebire de această situație, analiza juridică în sine nu intră în sfera de aplicare a dreptului la viață privată al unei persoane. În consecință, nu există niciun motiv pentru a presupune că persoana are dreptul exclusiv de a o verifica, de a o rectifica și de a solicita ca aceasta să fie ștearsă ori blocată ( 44 ). Dimpotrivă, obligația de a reexamina decizia pentru care a fost elaborată analiza juridică îi revine unei autorități judecătorești independente.
16.

Conform articolului 17 alineatul (1) din Legea privind refugiații, în cazul în care recomandarea Refugee Applications Commissioner este pozitivă, Minister for Justice, Equality and Law Reform este obligat să acorde statutul de refugiat solicitantului vizat. În cazul în care s‑ar recomanda să nu se acorde statutul de refugiat solicitantului, acesta din urmă, în temeiul articolului 16 din legea menționată, poate formula apel împotriva recomandării la Refugee Appeals Tribunal (Irlanda). În ipoteza în care acesta din urmă ar acorda câștig de cauză solicitantului de azil și ar considera că recomandarea trebuie să fie pozitivă, Minister for Justice, Equality and Law Reform este obligat, conform articolului 17 alineatul (1) din legea menționată, să acorde statutul de refugiat. În caz contrar, dacă Refugee Appeals Tribunal menține recomandarea negativă a Refugee Applications Commissioner, Minister for Justice, Equality and Law Reform dispune de competențe discreționare care îi permit să decidă acordarea sau neacordarea acestui statut.
67.

Rezultă astfel din răspunsul guvernului german la cererea de lămuriri că Elterngeld are drept scop, în primul rând, să ajute familiile să își mențină condițiile de existență atunci când părinții se dedică cu prioritate copiilor lor și, în al doilea rând, să ajute părinții, în special în primele momente după ce au devenit părinți, permițându‑le să se ocupe singuri de copiii lor în această perioadă, ceea ce implică renunțarea temporară, în tot sau în parte, la o activitate profesională. Cu condiția ca părintele care are un copil în întreținere să își întrerupă sau să își reducă activitatea profesională, acesta va beneficia, în funcție de veniturile sale personale, de o compensare a pierderii veniturilor în primul an al copilului, precum și de un ajutor destinat să mențină condițiile de existență a familiei.
34.

După identificarea respectivelor linii jurisprudențiale, am susținut că acestea au constituit o aplicare corectă a articolului 267 TFUE. Astfel, ele au privit cauze în care, în pofida faptului că toate elementele de fapt relevante erau limitate la interiorul unui singur stat membru, elementele de drept relevante nu erau astfel limitate. Cu toate acestea, am adăugat de asemenea că, în unele dintre cauze, Curtea pare să se fi declarat competentă pe baza unor simple prezumții, fără a mai realiza o analiză concretă cu privire la îndeplinirea condițiilor relevante. Pe de altă parte, cererile de decizie preliminară nu au cuprins niciun element care să permită Curții să verifice dacă este cu certitudine competentă. Am considerat – și considerăm în continuare – că această abordare este problematică ( 26 ).
90.

Or, problema juridică ridicată în prezenta cauză nu se referă, în opinia noastră, la împrejurarea că cele două decizii au fost adoptate prin coordonarea lor, și nici chiar la faptul că ele sunt incluse într‑un act unic din punct de vedere formal. Problema, în opinia noastră, este caracterul hibrid al deciziei atacate, care a avut drept consecință faptul că Consiliul a permis includerea în procedura de adoptare a unui act propriu al Uniunii a unui element extern care l‑a denaturat și, în plus, a participat la adoptarea unui act care nu intră în competența sa, și anume o decizie prin care sunt autorizate statele membre să aplice cu titlu provizoriu acordurile în cauză. Or, în măsura în care ar rezulta în mod clar dintr‑o decizie a Consiliului adoptată în conformitate cu articolul 218 TFUE că s‑au respectat procedurile Uniunii, în special cele de votare, și că Uniunea, în ceea ce privește competențele care îi revin, a adoptat o decizie care îi este specifică în calitate de actor de sine stătător pe scena internațională, nu am ridica nicio obiecție față de includerea într‑un act unic din punct de vedere formal a acestei decizii și a unei decizii interguvernamentale a statelor membre adoptate în coordonare.
4.

Acțiunea principală privește o situație în care, pe scurt (faptele detaliate sunt mai complexe), societatea A, care are o datorie la compania B, deține acțiuni la societatea C. Aceste acțiuni au fost puse sub sechestru la solicitarea societății B, iar o instanță a dispus vânzarea lor la licitație de către un executor judecătoresc pentru a îndestula o parte din creanță. Suma care trebuie să fie strânsă este limitată în hotărârea curții la o sumă specificată plus suma necesară pentru a acoperi cheltuielile de judecată, de punere sub sechestru și de vânzare.
57.

O persoană născută la 10 septembrie 1964, care a fost recrutată ca funcționar la 1 mai 2001, a împlinit vârsta de 21 de ani la 9 septembrie 1985. Vârsta de referință ar fi trebuit stabilită la 1 septembrie 1985. Cu toate acestea, la data recrutării, persoana respectivă avea 36 de ani. În consecință, aceeași dispoziție este aplicabilă. Prin urmare, este luat în considerare un sfert din perioada de patru ani cuprinsă între 9 septembrie 1995 (vârsta de 31 de ani împliniți) și 9 septembrie 1999 (vârsta de 35 de ani împliniți), și anume o perioadă de un an. În continuare, este luată în considerare jumătate din perioada de 1 an, 7 luni și 21 de zile, cuprinsă între 9 septembrie 1999 (vârsta de 35 de ani împliniți) și 30 aprilie 2001 (data angajării), și anume o perioadă de 9 luni. Vârsta de referință este astfel amânată cu 1 an și 9 luni și este stabilită la 1 iunie 1987.
7.

Doamna Saint Prix a formulat o cale de atac în fața First Tier Tribunal împotriva deciziei de respingere a acordării ajutorului social. Acțiunea sa a fost admisă prin decizia din 4 septembrie 2008. Această decizie a fost, la rândul său, atacată de Secretary of State for Work and Pensions în fața Upper Tribunal, care, la 7 mai 2010, s‑a pronunțat în favoarea Secretary of State. Ulterior, doamna Saint Prix a atacat decizia Upper Tribunal în fața Court of Appeal. Întrucât Court of Appeal a respins calea de atac formulată de aceasta la 13 iulie 2011, ea a formulat apel în fața Supreme Court of the United Kingdom (denumită în continuare „Supreme Court”).