ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între président de l’Autorité de la concurrence (Franța), pe de o parte, și Association des producteurs vendeurs d’endives (APVE), Comité économique régional agricole fruits et légumes de Bretagne (Cerafel), Fraileg SARL, Prim’Santerre SARL, Union des endiviers, fostă Fédération nationale des producteurs d’endives (FNPE), Soleil du Nord SARL, Comité économique fruits et légumes du Nord de la France (Celfnord), Association des producteurs d’endives de France (APEF), Section nationale de l’endive (SNE), Fédération du commerce de l’endive (FCE), France endives société coopérative agricole, Cambrésis Artois‑Picardie endives (CAP’Endives) société coopérative agricole, Marché de Phalempin société coopérative agricole, Primacoop société coopérative agricole, Coopérative agricole du marais audomarois (Sipema), Valois‑Fruits union de sociétés coopératives agricoles și Groupe Perle du Nord SAS, precum și ministre de l’Économie, de l’Industrie et du Numérique, pe de altă parte, în legătură cu decizia din 6 martie 2012 prin care Autorité de la concurrence, în special în temeiul articolului 101 alineatul (1) TFUE, a constatat și a sancționat financiar o înțelegere complexă și continuă pe piața franceză a andivelor (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
3)

Controlul echității tarifelor pentru utilizarea infrastructurii feroviare exercitat de o instanță civilă în temeiul unor dispoziții naționale de drept civil potrivit cărora instanțelor le este permis să verifice echitatea unei prestații stabilite unilateral de una dintre părți și, dacă este cazul, să pronunțe decizii ex aequo et bono, este compatibil cu dispozițiile dreptului Uniunii potrivit cărora administratorul unei infrastructuri are obligația să respecte anumite reguli generale pentru calcularea tarifelor, precum principiul de recuperare a costurilor (articolul 6 alineatul (1) din Directiva [2001/14]) și respectarea criteriilor privind capacitatea de acceptare a pieței (articolul 8 alineatul (1) din Directiva [2001/14])?
1

Prin recursul formulat, Viasat Broadcasting UK Ltd (denumită în continuare „Viasat”) solicită anularea în parte a Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 24 septembrie 2015, TV2/Danmark/Comisia (T‑674/11, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2015:684), prin care acesta, pe de o parte, a anulat Decizia 2011/839/UE a Comisiei din 20 aprilie 2011 privind măsurile puse în aplicare de Danemarca (C 2/03) în favoarea TV2/Danmark (JO 2011, L 340, p. 1, denumită în continuare „decizia în litigiu”), în măsura în care Comisia a considerat că veniturile din publicitate aferente anilor 1995 și 1996 plătite TV2/Danmark prin intermediul Fondului TV2 constituiau ajutoare de stat, și, pe de altă parte, a respins în rest acțiunea formulată de TV2/Danmark A/S având ca obiect anularea în parte a acestei decizii.
4

Pe lângă organismele publice de radiodifuziune, operatori comerciali de radiodifuziune sunt prezenți pe întreaga piață daneză de televiziune. Este vorba, în special, pe de o parte, despre societatea Viasat Broadcasting UK Ltd (denumită în continuare „Viasat”) și, pe de altă parte, despre consorțiul format din societățile SBS TV A/S și SBS Danish Television Ltd (denumit în continuare „SBS”).
4

Pe lângă organismele publice de radiodifuziune, operatori comerciali de radiodifuziune sunt prezenți pe întreaga piață daneză de televiziune. Este vorba în special, pe de o parte, despre societatea Viasat Broadcasting UK Ltd (denumită în continuare „Viasat”) și, pe de altă parte, despre consorțiul format din societățile SBS TV A/S și SBS Danish Television Ltd (denumit în continuare „SBS”).
28

În aceste condiții, Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona (Tribunalul pentru Litigii de Muncă nr. 33 din Barcelona) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) În conformitate cu jurisprudența care rezultă din Hotărârea [din 10 iunie 2010,] Bruno și alții (C‑395/08 și C‑396/08, EU:C:2010:329), clauza 4 din [acordul‑cadru] este aplicabilă în cazul unei prestații de șomaj de tip contributiv, cum este cea reglementată la articolul 210 din [LGSS], care este finanțată exclusiv din contribuțiile plătite de lucrător și de întreprinderile angajatoare și care este calculată în funcție de perioadele de muncă în care s‑a cotizat în cei șase ani anteriori situației legale de șomaj? 2) În cazul unui răspuns afirmativ, în conformitate cu jurisprudența care rezultă din Hotărârea [din 10 iunie 2010,] Bruno și alții (C‑395/08 și C‑396/08, EU:C:2010:329), clauza 4 din acordul‑cadru trebuie interpretată în sensul că se opune unei norme naționale precum articolul 3 alineatul 4 din [RD 625/1985], la care face trimitere a patra normă de la alineatul 1 al celei de a șaptea dispoziții adiționale din [LGSS], care – în ceea ce privește munca pe fracțiune de normă de tip «vertical» (de doar 3 zile pe săptămână) – nu ia în considerare, în vederea stabilirii duratei prestației de șomaj, zilele nelucrate, în pofida faptului că s‑au plătit contribuțiile aferente acestor zile, ceea ce are drept consecință reducerea duratei prestației acordate? 3) Interdicția oricărei discriminări pe criterii de sex, directă sau indirectă, prevăzută la articolul 4 din [Directiva 79/7], trebuie interpretată în sensul că ar împiedica aplicarea sau s‑ar opune unei norme naționale precum articolul 3 alineatul 4 din [RD 625/1985], care, în ceea ce privește munca pe fracțiune de normă de tip «vertical» (de doar 3 zile pe săptămână), exclude luarea în considerare a zilelor nelucrate ca zile de cotizare, ceea ce are drept consecință reducerea duratei prestației de șomaj?”
33

Din aceste elemente reiese că articolul 3 punctul 15 din Regulamentul REACH impune îndeplinirea a trei condiții pentru ca utilizarea unei substanțe să poată fi considerată ca intermediar. După cum a arătat avocatul general la punctul 56 din concluzii, prima dintre aceste condiții ține de finalitatea urmărită la producerea și la utilizarea unei substanțe ca intermediar, aceasta constând în transformarea respectivei substanțe în alta. A doua condiție privește mijlocul tehnic prin care are loc această transformare, și anume un proces chimic denumit „sinteză”. A treia condiție restrânge sfera noțiunii „intermediar” la utilizările unei substanțe care rămân în cadrul unui mediu controlat, care poate fi sau dispozitivul în interiorul căruia are loc sinteza, sau locul de producere în interiorul căruia are loc producerea și sinteza ori către care este transportată această substanță, noțiunea „loc de producere” fiind ea însăși definită la articolul 3 punctul 16 din Regulamentul REACH ca „un amplasament unic” pe care sunt implantate infrastructuri și echipamente.
45

În speță, adoptarea actului atacat sub forma unor concluzii lasă loc unei incertitudini cu privire la natura juridică și la efectul juridic ale acestui act. Astfel, după cum a arătat de asemenea avocatul general la punctele 69-72 din concluzii, în timp ce Consiliul susține că actul menționat constituie „în esență” o decizie a sa de stabilire a poziției care trebuie adoptată în numele Uniunii cu ocazia WRC‑15, Republica Cehă și Republica Franceză îl califică drept poziție comună a Uniunii și a statelor membre, iar Republica Federală Germania îl consideră o poziție coordonată între toate statele membre, sub forma unor concluzii ale Consiliului. În plus, Consiliul susține că actul atacat are un caracter obligatoriu, în timp ce Republica Cehă consideră că acest act este obligatoriu din punct de vedere juridic numai pentru unele părți, care acoperă aspecte care intră, potrivit acestui stat membru, în competența Uniunii, iar Republica Federală Germania consideră că actul menționat constituie concluzii fără caracter obligatoriu. În ceea ce privește Comisia, aceasta susține că, prin adoptarea actului atacat sub forma unor concluzii, Consiliul a optat pentru o formă juridică ce este în general rezervată actelor fără caracter obligatoriu.
–

pentru Minister for the Environment, Ireland și Attorney General, de E. Creedon și de S. Purcell, în calitate de agenți, asistate de J. Connolly, SC, și de C. Toland, BL;
32

Este necesar să se arate că VLRD pare să îndeplinească condițiile prevăzute la articolul 1 alineatul (9) al doilea paragraf literele (b) și (c) din Directiva 2004/18. Astfel, este cert că are personalitate juridică. În plus, instanța de trimitere a constatat că VLRD este o filială deținută în totalitate de societatea feroviară lituaniană și că este „controlată” de această din urmă societate.
5

Articolul 3 alineatul (2) din directiva menționată are următorul cuprins: „Orice stat membru adoptă măsurile necesare pentru a se asigura că întreprinderile de asigurare cu sediul pe teritoriul său adoptă, în conformitate cu opțiunea impusă de statul membru sau la alegerea proprie, în cazul în care statul membru convine astfel, cel puțin una dintre următoarele soluții, care sunt alternative: (a) întreprinderea de asigurare trebuie să se asigure că nici un membru al personalului care se ocupă cu gestionarea cererilor de despăgubire privind clasa de asigurare de protecție juridică sau cu consultanța juridică în legătură cu această gestionare nu desfășoară în paralel o activitate similară: […] (b) întreprinderea de asigurare trebuie să încredințeze administrarea cererilor de despăgubire în legătură cu asigurarea de protecție juridică unei întreprinderi distincte din punct de vedere juridic. […] (c) întreprinderea de asigurare acordă asiguratului, în cadrul contractului, dreptul de a încredința apărarea intereselor sale, din momentul în care are dreptul de a adresa cereri de despăgubire asigurătorului său în temeiul poliței, unui avocat ales de el însuși sau, în măsura în care legislația internă o permite, oricărei alte persoane cu calificările corespunzătoare.”
7

Articolul II din Convenția de la Canberra prevede: „(1) Obiectivul prezentei convenții este conservarea resurselor marine vii din Antarctica. (2) În sensul [Convenției de la Canberra], termenul «conservare» include noțiunea de utilizare rațională. (3) Orice exploatare sau activitate conexă în regiunea în care se aplică [Convenția de la Canberra] se desfășoară în conformitate cu dispozițiile [Convenției de la Canberra] și în conformitate cu următoarele principii de conservare: (a) prevenirea scăderii numărului oricărei populații supuse exploatării la niveluri sub cele care îi asigură stabilitatea. În acest scop, numărul în cauză nu trebuie lăsat să scadă sub un nivel apropiat de cel care asigură cea mai mare creștere netă anuală; (b) menținerea relațiilor ecologice între populațiile exploatate, dependente de și asociate cu resursele marine vii din Antarctica și readucerea populațiilor reduse la nivelurile definite la litera (a); (c) prevenirea schimbărilor sau minimizarea riscului apariției în ecosistemul marin a schimbărilor care nu sunt potențial reversibile în două sau trei decenii, ținând cont de nivelul curent de cunoștințe privind impactul direct și indirect al exploatării, efectul introducerii de specii exogene, efectele activităților asociate asupra ecosistemului marin și efectele schimbărilor în mediul înconjurător, cu scopul de a face posibilă conservarea durabilă a resurselor marine vii din Antarctica.”
31

În ceea ce privește aceste condiții, Comisia susține, în primul rând, că Republica Malta nu reușește să demonstreze lipsa unei alte soluții satisfăcătoare, astfel cum impune această dispoziție. În al doilea rând, acest stat membru nu ar prezenta o motivare privind lipsa unei alte soluții satisfăcătoare, pentru a‑și justifica regimul derogatoriu. În al treilea rând, Republica Malta nu ar fi dovedit că activitatea autorizată constituie o „utilizare judicioasă” în sensul articolului 9 alineatul (1) litera (c) din Directiva 2009/147. În al patrulea rând, Republica Malta nu ar reuși să demonstreze că respectă condiția prevăzută la articolul 9 alineatul (1) litera (c) din această directivă, potrivit căreia derogarea în cauză nu ar putea să privească decât un număr mic de păsări. În sfârșit, statul membru pârât nu ar fi stabilit că autorizația se acordă în „condiții strict controlate”, astfel cum ar impune totuși articolul 9 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată.
9

Articolul 13 alineatul 1 din decreto legislativo n. 471, Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n. 662 [Decretul legislativ nr. 471 privind reforma sancțiunilor fiscale fără caracter penal în domeniul impozitelor directe, al taxei pe valoarea adăugată și al perceperii taxelor, în conformitate cu articolul 3 alineatul 133 litera q) din Legea nr. 662 din 23 decembrie 1996] din 18 decembrie 1997 (supliment ordinar la GURI nr. 5 din 8 ianuarie 1998, denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 471/97”), are următorul cuprins: „Orice persoană care nu achită, în tot sau în parte, în termenele prevăzute, plățile anticipate, plățile periodice, plățile de regularizare sau soldul impozitului datorate conform declarației, după deducerea, în aceste cazuri, a valorii plăților periodice și a plăților anticipate, chiar dacă acestea nu au fost efectuate, este pasibilă de o sancțiune administrativă în valoare de 30 % din fiecare sumă neachitată, chiar și atunci când, în urma corectării erorilor materiale sau de calcul constatate cu ocazia controlului declarației anuale, rezultă că suma datorată este mai mare sau că excedentul deductibil este mai mic. […]”
26

Astfel, așa cum a arătat avocatul general la punctul 20 din concluzii, reiese din decizia de trimitere că instanța națională solicită îndrumări privind interpretarea articolului 2 și a articolului 17 alineatul (3) litera (c) punctul (iii) din Directiva 2003/88, considerată necesară de instanța menționată pentru a putea soluționa litigiul aflat pe rolul său. Faptul că acesta din urmă are ca obiect, in fine, o chestiune privind remunerarea este, în acest context, lipsit de relevanță, întrucât este de competența instanței naționale, iar nu de competența Curții să soluționeze această chestiune în cadrul litigiului principal.
16

Regulamentul nr. 1392/2001 a fost abrogat, începând de la 1 aprilie 2004, prin Regulamentul nr. 595/2004, ale cărui dispoziții se aplică, în temeiul articolului 28 din acesta, începând cu perioada 2004/2005. Articolul 15 din acest din urmă regulament, intitulat „Termenul de plată”, prevede: „(1) În fiecare an, înainte de 1 octombrie, cumpărătorul și, în cazul vânzărilor directe, producătorul care trebuie să achite prelevarea plătesc autorității competente suma datorată în conformitate cu normele stabilite de statul membru. (2) Dacă nu se respectă termenul de plată prevăzut la alineatul (1), sumele datorate sunt supuse anual procentelor de referință la trei luni aplicabile la data de 1 octombrie a fiecărui an, stabilite în anexa II și majorate cu un procent. Dobânzile se plătesc statului membru. (3) Statele membre prezintă Fondului European agricol pentru garantare în agricultură (FEAGA) sumele care rezultă din aplicarea articolului 3 din Regulamentul (CE) nr. 1788/2003, în fiecare an cel târziu în declarația de cheltuieli referitoare la luna noiembrie. […]”
57

Or, trebuie să se arate, asemenea Comisiei în ședință, că o măsură națională în temeiul căreia punerea în circulație a vehiculelor luate în leasing de rezidenți ai statului membru în cauză de la o societate de leasing stabilită în alt stat membru în vederea unei utilizări temporare a acestora în primul stat membru ar fi autorizată, în schimbul plății unei taxe calculate proporțional cu durata de utilizare a unui astfel de vehicul în acest dintâi stat membru, printr‑o notificare a contractului de leasing autorităților fiscale, contractul respectiv menționând, dacă este cazul, indicații precum cele impuse în temeiul articolului 3ter alineatul 9 din Legea privind taxa de înmatriculare, și sub rezerva unei verificări ex post de către autoritățile menționate a îndeplinirii condițiilor de aplicare a taxei respective, ar constitui o măsură mai puțin restrictivă decât cele care rezultă dintr‑o reglementare și dintr‑o practică administrativă ale unui stat membru precum cele descrise la punctele 22-25 din prezenta hotărâre. În cadrul unei asemenea măsuri, statul membru în cauză ar putea totodată să limiteze validitatea înmatriculării la durata contractului de leasing. Astfel de măsuri, eventual însoțite, în cazuri dovedite de eludare a normelor fiscale sau de abuz, de o obligație a rezidentului danez, singur sau, după caz, în solidar cu societatea de leasing în cauză, de a achita diferența dintre cuantumul taxei de înmatriculare proporționale și cel al taxei de înmatriculare integrale, precum și de sancțiuni penale corespunzătoare, ar oferi în același timp statului membru în discuție un mijloc de a preveni și de a combate riscul menționat la punctul 46 din prezenta hotărâre.
15

La 20 decembrie 2010, DNB IT a încheiat un contract privind gestiunea informaticii cu DNB NORD, precum și cu filialele acesteia din urmă, în temeiul căruia DNB IT este singura entitate a grupului DNB care furnizează servicii legate de proiecte din domeniul informaticii. În cursul anilor 2010 și 2011, în temeiul acestui contract, DNB IT a adresat DNB Banka mai multe facturi pentru serviciile informatice furnizate astfel. În conformitate cu posturile aferente costurilor menționate pe aceste facturi, o majorare de 5 % a fost aplicată la prețurile serviciilor menționate.
36

În ceea ce privește în particular dreptul la o cale de atac al unei organizații de protecție a mediului precum Protect împotriva unor decizii de autorizare a unor proiecte care pot fi contrare obligației de a preveni deteriorarea stării corpurilor de apă impuse la articolul 4 din Directiva 2000/60, nu se contestă că decizia de autorizare în discuție în litigiul principal nu are ca obiect una dintre activitățile enumerate în anexa I la Convenția de la Aarhus, astfel încât această decizie nu intră sub incidența articolului 6 alineatul (1) litera (a) din această convenție și, așadar, nici, în această măsură, sub incidența articolului 9 alineatul (2) din convenția menționată.
18

În consecință, Juzgado de lo Mercantil n 3 de Barcelona (Tribunalul Comercial nr. 3 din Barcelona) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) În măsura în care articolul 2 alineatul (2) litera (d) din [Directiva 2006/123] exclude din domeniul său de aplicare activitățile de transport, activitatea desfășurată de [Uber Systems Spain] cu caracter lucrativ, constând în a intermedia între proprietarul autovehiculului și persoana care trebuie să se deplaseze într‑un oraș, prin administrarea mediilor informatice – interfața și aplicația de software «telefoane inteligente și platformă tehnologică», potrivit exprimării [Uber Systems Spain] – care permit stabilirea legăturii dintre aceștia, trebuie considerată o simplă activitate de transport sau un serviciu electronic de intermediere ori un serviciu specific societății informaționale, astfel cum este definit la articolul 1 alineatul (2) din [Directiva 98/34]? 2) În vederea identificării naturii juridice a acestei activități, ea poate fi considerată, în parte, drept un serviciu al societății informaționale și, în acest caz, serviciul electronic de intermediere trebuie să intre sub incidența principiului libertății de a presta servicii, astfel cum este garantat în dreptul Uniunii – mai precis la articolul 56 TFUE și în Directivele [2006/123] și [2000/31]? 3) În cazul în care s‑ar considera că serviciul efectuat de [Uber Systems Spain] nu este un serviciu de transport și, prin urmare, intră sub incidența ipotezelor prevăzute de Directiva 2006/123, conținutul articolului 15 din Legea [nr. 3/1991 din 10 ianuarie 1991] privind concurența neloială – referitor la încălcarea normelor care reglementează activitatea concurențială – este contrar Directivei 2006/123, mai precis articolului 9 din aceasta, cu privire la libertatea de stabilire și la regimul de autorizare, având în vedere că face trimitere la legi sau la norme juridice naționale fără a ține seama de faptul că regimul de obținere a licențelor, a autorizațiilor sau a permiselor nu poate fi sub nicio formă restrictiv sau disproporționat, cu alte cuvinte, nu poate împiedica în mod nerezonabil aplicarea principiului libertății de stabilire? 4) În cazul în care se confirmă că Directiva [2000/31] este aplicabilă în ceea ce privește serviciul prestat de [Uber Systems Spain], limitările prevăzute de un stat membru [în privința] libertății de a presta serviciul electronic de intermediere furnizat din alt stat membru, prin impunerea, în ceea ce privește serviciul, a obligației de a deține autorizație sau licență sau prin ordin judiciar de încetare a prestării serviciului electronic de intermediere, întemeiat pe aplicarea legislației naționale în materia concurenței neloiale, constituie măsuri valide care reprezintă derogări de la articolul 3 alineatul (2) din Directiva [2000/31], în conformitate cu dispozițiile articolului 3 alineatul (4) din aceeași directivă?”
Noțiunea „autoritate judiciară”, prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, este o noțiune autonomă a dreptului Uniunii, iar acest articol 6 alineatul (1) trebuie interpretat în sensul că se opune ca un organ al puterii executive, cum este Ministerul Justiției din Republica Lituania, să fie desemnat drept „autoritate judiciară emitentă” în sensul acestei dispoziții, astfel încât mandatul european de arestare emis de acesta în scopul executării unei hotărâri prin care a fost pronunțată o pedeapsă privativă de libertate nu poate fi considerat o „decizie judiciară” în sensul articolului 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299.

Astfel, decizia‑cadru urmărește să instituie un sistem simplificat de predare direct între autoritățile judiciare, destinat să se substituie unui sistem de cooperare clasică între state suverane, care implică intervenția și aprecierea puterii politice, în scopul de a asigura libera circulație a deciziilor judiciare în materie penală, în spațiul de libertate, securitate și justiție. Or, desemnarea unui organ al puterii executive, precum Ministerul Justiției din Lituania, drept autoritate competentă să emită mandatul european de arestare ar însemna să se acorde puterii executive puterea de decizie în procedura de predare a persoanelor căutate, tocmai ceea ce decizia‑cadru urmărește să desființeze. În plus, principiul recunoașterii reciproce, consacrat la articolul 1 alineatul (2) din decizia‑cadru, în temeiul căruia autoritatea judiciară de executare este obligată să execute mandatul de arestare emis de autoritatea judiciară emitentă are la bază premisa că o autoritate judiciară a intervenit în amonte față de executarea mandatului european de arestare, pentru a exercita un control judiciar. Or, emiterea unui mandat de arestare de către o entitate care aparține puterii executive, cum este Ministerul Justiției din Lituania, nu permite ca autorității judiciare de executare să i se ofere garanția că emiterea acestui mandat european de arestare a beneficiat de un astfel de control judiciar și nu poate, în consecință, să fie suficientă pentru a justifica gradul ridicat de încredere între statele membre care constituie temeiul însuși al deciziei‑cadru.

(a se vedea punctele 41-45 și 48 și dispozitivul)