ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
34.

Adăugăm că Regulamentul nr. 715/2009 definește la articolul 2 alineatul (1) punctul 3 „capacitatea” ca fiind „fluxul maxim, exprimat în metri cubi normali pe unitate de timp sau în unitate de energie pe unitate de timp la care are dreptul utilizatorul rețelei în conformitate cu prevederile contractului de transport”. În plus, potrivit articolului 2 alineatul (1) punctul 18, „capacitate tehnică” înseamnă capacitatea fermă maximă pe care o poate oferi operatorul de transport și de sistem utilizatorilor rețelei, luând în considerare integritatea sistemului și cerințele de exploatare a rețelei de transport. Nici aceste dispoziții și nici vreuna dintre toate celelalte numeroase dispoziții din Regulamentul nr. 715/2009 în cuprinsul cărora este utilizat termenul „capacitate” nu oferă vreun indiciu că acest termen ar cuprinde și fluxuri virtuale. Astfel cum am explicat la punctul 1 din prezentele concluzii, aceasta înseamnă, în termeni fizici, că gazul nu se deplasează.
2.

Punctul 6.4 din anexa III la Directiva 2006/126 impune candidaților care solicită un permis de conducere pentru categoriile C1 și C1E să aibă o acuitate vizuală, după corecție, de cel puțin 0,8 la ochiul mai bun și de cel puțin 0,1 la ochiul mai slab. Or, reclamantului din litigiul principal i s‑a refuzat un permis de conducere pentru aceste categorii pentru motivul că suferă de ambliopie unilaterală ( 5 ), care are drept consecință faptul că, după corecție, acesta are o acuitate vizuală mai mică de 0,1 la ochiul mai slab.
11.

X s‑a adresat autorităţilor şi instanţelor olandeze împotriva perceperii AM. Hoge Raad der Nederlanden, pe rolul căruia se află cauza în prezent, consideră, potrivit constatărilor de fapt, că X are un domiciliu atât în Ţările de Jos, cât şi în Belgia şi că utilizează vehiculul permanent în ambele state. În acest context, Hoge Raad adresează Curţii următoarele întrebări preliminare în temeiul articolului 267 TFUE: „1) Exercitarea competențelor fiscale de către două state membre, în special impunerea unei taxe de înmatriculare pentru un autovehicul, este nelimitată în cazul în care un cetățean al Uniunii Europene își are reședința, în temeiul prevederilor naționale, în două state membre și utilizează autovehiculul proprietate personală efectiv și cu titlu permanent în ambele state membre? 2) În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: principiul proporționalității poate avea un efect corector în cadrul impunerii unei taxe de înmatriculare într‑un caz precum cel din speță? În cazul în care răspunsul este afirmativ: are acest principiu drept efect faptul că fiecare sau unul dintre aceste state membre trebuie să își limiteze exercitarea competențelor fiscale și care ar trebui să fie natura acestei limitări?”
67.

Atunci când am descris mai sus sistemul instituit prin combinarea Codului frontierelor Schengen și a Codului de vize, am evidențiat anumite elemente care, prin garantarea eficacității controlului la frontiere, nu permit să se susțină teza guvernului finlandez. În cadrul litigiului principal, autorităților însărcinate cu controlul la frontierele externe li s‑a prezentat atât documentul de călătorie pe baza căruia a fost eliberată viza, cât și „noul” document de călătorie. Acestea s‑au putut asigura astfel de „corespondența” dintre documentul furnizat la momentul depunerii cererii de viză – și examinat efectiv de autoritățile consulare competente – și cel care conține viza valabilă, prezentat la momentul trecerii frontierelor externe ale Uniunii. Prezentarea documentului de călătorie valabil le permitea, în plus, să confirme identitatea resortisantului statului terț în cauză și să verifice îndeplinirea primei dintre condițiile de intrare. În sfârșit, prezentarea concomitentă a celor două documente de călătorie care se succedau în timp a putut permite un control suficient al ștampilelor de intrare și de ieșire pe baza cărora autoritățile verifică dacă durata maximă de ședere autorizată nu a fost depășită.
92.

În plus, faptul că existau indicii serioase conform cărora resursele piscicole urmau să fie epuizate înainte de data închiderii sezonului de pescuit nu pare să fi împiedicat navele de pescuit cu plasă-pungă aflate sub pavilion spaniol să își continue activitatea între 16 și 23 iunie 2008, inclusiv în aceleași ape în care pescuiau în mod obișnuit navele cu plasă-pungă aflate sub pavilion francez, precum cele ale recurenților din cauza C‑12/13 P.
64.

În schimb, dacă Regatul Danemarcei nu consideră această valoare ca fiind adecvată, întrucât, în opinia sa, transferul în cadrul unui grup ar trebui să genereze un beneficiu mai mare decât transferul către un terț, trebuie să se menționeze că aceste eventuale beneficii mai mari nu ar surveni, în orice caz, în cazul în care sediul permanent ar rămâne în continuare sub autoritatea fiscală a Danemarcei. Or, rămânerea sediului permanent sub autoritatea fiscală a Danemarcei constituie în final tocmai scopul urmărit prin reglementarea din speță.
71.

Încheierea de acorduri internaționale de către statele membre cu statele terțe poate pune în pericol realizarea acestor obiective, întrucât acțiunea Uniunii în favoarea protecției mediului și‑ar pierde în mod vădit efectul util dacă fiecare stat membru ar putea stabili în mod liber dacă și în ce măsură înțelege să susțină importul de energie electrică verde provenită din state terțe. Astfel cum a subliniat Comisia în observațiile sale, atât scrise, cât și orale, prin prevederea încheierii de acorduri internaționale în vederea recunoașterii unor avantaje legate de importul de energie electrică verde provenită din state terțe, reglementarea națională în discuție în litigiul principal poate favoriza importul de energie verde din aceste state în detrimentul energiei verzi produse în statele membre. În plus, deși GSE a afirmat în ședință că energia electrică verde importată din Elveția nu fusese contabilizată pentru realizarea obiectivelor naționale, încheierea unui acord internațional între un stat membru și un stat terț nu oferă nicio garanție în această privință. În plus, trebuie să se arate că articolul 20 alineatul 4 din Decretul legislativ nr. 387, care figurează în dosarul național depus la grefa Curții, pare că autorizează, în vederea realizării obiectivului național, luarea în considerare a energiei verzi importate, fie și dintr‑un stat terț, sub rezerva încheierii unui acord între ministerele competente din Republica Italiană și din statul terț în cauză. În cele din urmă, amintim că Directiva 2009/28 reglementează în continuare aspectul coordonând acțiunea statelor membre față de statele terțe ( 56 ).
20.

Această instanță arată că Curtea nu a avut încă ocazia să clarifice dacă jurisprudența care prevede o excepție de la aplicarea normelor privind procedurile de atribuire a contractelor de achiziții publice în cazurile de atribuire in house poate fi aplicată în cazul unei „atribuiri orizontale in house” precum cea în discuție în litigiul principal. Aceasta consideră totuși că spiritul și scopul excepției referitoare la atribuirile in house, astfel cum a fost dezvoltată de jurisprudența Curții, ar putea permite ca asemenea operațiuni să intre sub incidența excepției menționate, exonerând, așadar, autoritățile contractante de obligația de a organiza proceduri de achiziții publice pentru acest tip de contracte. Totuși, potrivit instanței de trimitere, în lumina faptului că, potrivit jurisprudenței, regimul excepțiilor de la aplicarea acestor proceduri trebuie să fie de strictă interpretare, Curții îi revine competența să stabilească dacă atribuirile orizontale in house pot sau nu pot intra în domeniul de aplicare al acestei excepții.
74.

În sfârșit dar nu în ultimul rând, această procedură de contestație nu are efect suspensiv automat. Or, rezultă din jurisprudența Curții că această caracteristică are o importanță decisivă în examinarea unei eventuale justificări a restrângerii dreptului de a fi ascultat anterior adoptării unei decizii cauzatoare de prejudicii.
60.

Prin urmare, considerăm că se încadrează în noțiunea „prestație acordată pe bază de asigurare voluntară sau facultativă continuă”, în sensul articolului 46a alineatul (3) litera (c) din Regulamentul nr. 1408/71, partea din prestație care are ca temei o perioadă în care persoana interesată avea dreptul de a solicita scutirea de afiliere, dar s‑a abținut să procedeze astfel, în cazul în care continuarea afilierii în perioada în discuție are incidență asupra întinderii viitoarei sale prestații.
24.

Versiunea în limba engleză a articolului 3 alineatul (1) din Directiva 72/166 impune, la rândul său, statelor membre obligația de a lua măsurile necesare „to ensure that civil liability in respect of the use of vehicles normally based in its territory is covered by insurance” ( 8 ). Versiunile în limbile bulgară, cehă, estonă, letonă, malteză, slovacă, slovenă și finlandeză fac, de asemenea, trimitere la noțiunea de utilizare a vehiculelor.
7.

Articolul 73 din Regulamentul nr. 1408/71, intitulat „Lucrătorii salariați sau lucrătorii care desfășoară activități independente ai căror membri de familie au reședința într‑un stat membru, altul decât statul competent”, prevedea: „Lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă aflat sub incidența legislației unui stat membru are dreptul, în ceea ce privește membrii de familie care au reședința într‑un alt stat membru, la prestațiile familiale prevăzute de legislația primului stat, ca și cum ar avea reședința în acel stat, sub rezerva dispozițiilor anexei VI.”
10.

În cauza principală se aplică normele din Legea nr. 150/99 din 11 septembrie 1999 de aprobare a Codului privind taxa de timbru ( 6 ) (Lei n.o 150/99, de 11 de setembro de 1999, Aprova o Código do Imposto do Selo), în vigoare în anii 2004-2006. Anexa III la această lege, intitulată „Tabela Geral do Imposto do Selo (em euro)” [„Tabelul general al taxelor de timbru (în euro)”], stabilește cuantumul taxei de timbru și situațiile specifice în care este aplicabilă. În temeiul Decretului‑lege nr. 322‑B/2001 din 14 decembrie 2001 ( 7 ) (Decreto‑Lei n.o 322‑B/2001, de 14 de dezembro de 2001), s‑a adăugat la anexa menționată punctul 26, al cărui subpunct 26.3 era redactat după cum urmează: „Majorarea capitalului social în societățile de capital prin aporturi de bunuri de orice fel, asupra valorii reale a bunurilor de orice fel, aduse ca aport sau care urmează a fi aduse ca aport de asociați, după deducerea obligațiilor asumate și a cheltuielilor suportate de societate ca urmare a fiecărui aport este supusă unei cote de impozitare de 0,4 %” ( 8 ).
9.

În plus, merită menționat articolul 4 din Regulamentul nr. 1/2003, care are următorul cuprins: „În scopul aplicării articolelor 81 [CE] și 82 [CE], Comisia are competențele prevăzute de prezentul regulament.”
50.

Or, astfel cum a observat Comisia, nu s‑a susținut în niciun moment că autoritățile vamale naționale ar fi săvârșit o eroare în cauza principală, întrebarea instanței de trimitere întemeindu‑se, dimpotrivă, doar pe împrejurarea că declarația vamală menționa destinatarul greșit. Or, declarantul vamal are obligația de a furniza informații exacte ( 18 ).
68.

Am dori să subliniem de asemenea faptul că Curtea a statuat că nicio prevedere din Regulamentul nr. 1408/71 nu sugerează că prestațiile în numerar pentru invaliditate pot fi întrerupte pe motiv că beneficiarul are reședința pe teritoriul unui alt stat membru decât cel în care este situată instituția responsabilă cu plata ( 41 ). Considerăm că nu există niciun motiv pentru care ar trebui să adoptăm un punct de vedere diferit cu privire la furnizarea de prestații în natură sub formă de tratament medical menit să amelioreze situația unei persoane aflate în starea domnului I mai degrabă decât sub formă de prestații în numerar ( 42 ). Prin urmare, dacă un stat membru nu are nici măcar dreptul de a întrerupe furnizarea unei astfel de prestații în situația în care persoana vizată are de fapt reședința în străinătate, este cu atât mai dificil de văzut cum ar putea face acest lucru în situația în care problema reședinței este contestată.
41.

Întrebarea care se ridică astfel este dacă Comisia are dreptate atunci când propune respingerea excepției de inadmisibilitate pe care ea însăși a ridicat‑o în conformitate cu jurisprudența constantă a Curții. Întrebarea nu are un răspuns clar, însă, dacă am înțeles bine sensul dispoziției naționale, considerăm că Curtea nu trebuie să se declare necompetentă, și aceasta pentru motivele prezentate în continuare.
47.

Acestea fiind precizate, în abordarea problemei referitoare la semnificația cuvântului „parodie”, este rezonabil să începem cu definițiile din dicționare pentru acest cuvânt. Astfel, în castiliană, parodia reprezintă, foarte simplu, o „[i]mitación burlesca” ( 15 ), definiție aproape identică cu cea din franceză: „imitation burlesque (d’une œuvre sérieuse)” ( 16 ). În germană, „parodia” este definită ca „komische Umbildung ernster Dichtung; scherzh[afte] Nachahmung […]” ( 17 ), în olandeză, ca „grappige nabootsing om iets bespottelijk te maken” ( 18 ) și, în final, în engleză, „A prose, verse or (occas[ionally]) other artistic composition in which the characteristic themes and the style of a particular work, author, etc. are exaggerated or applied to an inappropriate subject, esp[ecially] for the purposes of ridicule […]” ( 19 ).
19.

Instanța de trimitere a formulat cea de a doua întrebare a sa în sensul că aceasta este subsidiară celei dintâi și că va trebui să primească răspuns numai în cazul în care răspunsul la prima întrebare este afirmativ. Dacă cele două întrebări sunt legate între ele în mod necesar, cea de a doua are în mod clar valoare proprie. A doua întrebare urmărește să clarifice semnificația noțiunii „medicament de referință” în contextul directivei și trebuie, în opinia noastră, să primească răspuns indiferent de concluzia la care se ajunge cu privire la prima întrebare. În plus, având în vedere că răspunsul la cea de a doua întrebare are, în realitate, implicații pentru răspunsul care trebuie dat primei întrebări, vom începe analiza noastră cu cea de a doua întrebare. Înainte de a aborda aceste întrebări, se impun totuși câteva observații preliminare.
10.

În cazul producerii riscului asigurat, prestațiile de asigurare se acordă fie sub forma unor plăți periodice, fie sub forma unei despăgubiri forfetare. În cazul unor prejudicii de o gravitate redusă, despăgubirea se acordă, în mod obligatoriu, sub forma unei prestații forfetare unice ( 9 ).
16.

Skandia America Corporation este o societate de drept din Delaware (Statele Unite), al cărei sediu al activității economice este în Statele Unite. Aceasta face parte din grupul de asigurări Old Mutual, a cărui societate‑mamă, Old Mutual plc, este stabilită în Regatul Unit. Pe parcursul exercițiilor fiscale pentru anul 2007 și pentru anul 2008, Skandia America Corporation îndeplinea la nivel mondial atribuții de achiziționare a serviciilor IT pentru grupul din care făcea parte. Aceasta redistribuia serviciile IT achiziționate în afara grupului către diverse societăți sau sucursale ale grupului, inclusiv sucursala sa suedeză.
42.

Or, prezumând, astfel cum susține guvernul german, că obiectivul combaterii căsătoriilor forțate poate fi invocat de acesta din urmă ca motiv imperativ de interes general care justifică unele restricții în temeiul articolului 41 alineatul (1) din protocolul adițional și că măsura în discuție în litigiul principal este adecvată atingerii unui astfel de obiectiv, avem totuși îndoieli în ceea ce privește caracterul proporțional al acesteia. În opinia noastră, nu prezintă un astfel de caracter o măsură care poate întârzia în mod nelimitat reîntregirea familiei pe teritoriul statului membru în cauză și care, sub rezerva unui număr redus de excepții definite în mod exhaustiv, se aplică independent de aprecierea tuturor împrejurărilor pertinente ale fiecărui caz în speță. De asemenea, nu împărtășim opinia guvernului german potrivit căreia unele măsuri alternative, de exemplu, obligația de a participa la cursuri de integrare și de limbă după intrarea pe teritoriul german, nu ar fi la fel de eficiente ca dobândirea înainte de intrare a unor cunoștințe lingvistice pentru a împiedica excluziunea socială a victimelor căsătoriilor forțate. Dimpotrivă, o astfel de obligație ar determina aceste persoane să iasă din contextul familial, favorizând astfel contactul lor cu societatea germană. Membrii familiei care ar exercita o constrângere asupra acestor persoane ar fi, la rândul lor, obligați să le permită să aibă un asemenea contact care, în absența unei astfel de constrângeri, ar putea fi împiedicat în mod concret, în pofida faptului că persoana în cauză are cunoștințe elementare de limba germană. În plus, a menține un contact regulat cu organismele și cu persoanele responsabile de organizarea cursurilor amintite ar putea contribui la crearea condițiilor favorabile pentru ca victimele să solicite imediat asistență, precum și la facilitarea identificării și a denunțării la autoritățile competente a situațiilor care necesită intervenție.
26.

Acest fapt nu este de natură să excludă per se aplicarea Regulamentului (CE) nr. 44/2001. Este mai degrabă relevant să se stabilească dacă raportul juridic în discuție are sau nu are legătură cu exercitarea puterii publice ( 13 ). În cazul unui răspuns negativ, situația de fapt poate intra în domeniul de aplicare al Regulamentului (CE) nr. 44/2001.
72.

Prin urmare, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, domnul Boudjlida a fost informat cu privire la motivele audierii în cauză și cunoștea obiectul audierii și eventualele consecințe ale acesteia. În plus, sub aceeași rezervă, respectiva audiere privea în mod clar informațiile pertinente și necesare pentru punerea în aplicare a Directivei 2008/115, cu respectarea dreptului de a fi ascultat al persoanei interesate.
41.

În ceea ce privește a doua decizie de returnare emisă împotriva doamnei Mukarubega, guvernul olandez consideră că nu a fost încălcat principiul dreptului la apărare. Guvernul olandez susține că dreptul de a fi ascultat nu poate fi apreciat decât prin luarea în considerare a elementelor defavorabile ale unei decizii de returnare. Or, potrivit guvernului olandez, nici constatarea situației de ședere ilegală, deja stabilită pe baza lipsei unui permis de ședere valabil, nici obligația de returnare, care decurge din faptul că străinul nu dispune de un permis de ședere valabil, nu au un caracter defavorabil. În schimb, stabilirea termenului în care străinul trebuie să părăsească teritoriul statului membru ar fi un element defavorabil care ar conduce la obligația de a asculta persoana interesată cu privire la acest element al deciziei de returnare, în special în cazul în care termenul maxim de 30 de zile ar putea fi redus. Cu toate acestea, în opinia guvernului olandez, dacă persoana interesată are posibilitatea de a introduce în fața unei instanțe administrative o cale de atac cu caracter suspensiv împotriva legalității deciziei de returnare, faptul că nu a fost ascultată în prealabil de către autoritatea administrativă nu reprezintă un dezavantaj disproporționat sau un element cauzator de prejudiciu pentru persoana interesată. În plus, guvernul olandez consideră că principiul dreptului la apărare nu poate face obiectul unei aplicări fără limite, în caz contrar aceasta aducând atingere finalității Directivei 2008/115.
29.

Noțiunea de lucrător din dreptul Uniunii nu este univocă, ci variază în funcție de domeniul de aplicare avut în vedere ( 25 ). Or, tocmai cu privire la Directiva 2003/88, Curtea a arătat deja că directiva menționată nu a făcut trimitere nici la definiția dată noțiunii de lucrător în Directiva 89/391, nici la cea care decurge din legislațiile și/sau din practicile naționale ( 26 ). Curtea a concluzionat că, „în vederea aplicării Directivei 2003/88, această noțiune nu poate fi interpretată în mod diferit în funcție de sistemele de drept național, ci are o semnificație autonomă specifică dreptului Uniunii. Noțiunea menționată trebuie definită potrivit unor criterii obiective ce caracterizează raportul de muncă, luându‑se în considerare drepturile și obligațiile persoanelor implicate. Or, caracteristica esențială a raportului de muncă o constituie împrejurarea că o persoană îndeplinește, într‑o anumită perioadă, în favoarea unei alte persoane și sub îndrumarea acesteia, prestații în schimbul cărora primește o remunerație.” ( 27 ) Prin urmare, Curtea consideră că noțiunea „lucrător” abordată de Directiva 2003/88 este definită în același mod – cu o mică deosebire, pe care o vom prezenta în continuare – ca noțiunea abordată la articolul 45 TFUE ( 28 ). Astfel, în prezentele concluzii, se poate face referire în mod util la jurisprudența clasică a Curții în materie de liberă circulație a lucrătorilor.
40.

În continuare, articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2004/114 prevede posibilitatea ca statele membre să adopte sau să mențină dispoziții mai favorabile pentru persoanele cărora li se aplică și, prin urmare, în mod cert pentru studenți. Or, în opinia noastră, această dispoziție nu este compatibilă cu posibilitatea statelor membre de a înăspri condițiile de admisie pentru aceste categorii de persoane. Exprimat altfel, se poate considera că, dacă – în conformitate cu dispozițiile Directivei 2004/114 – statele membre păstrează libertatea de a prevedea dispoziții mai favorabile pentru categoriile vizate, per a contrario, nu se are în vedere posibilitatea ca statele membre să prevadă dispoziții mai puțin favorabile în special în ceea ce privește admisia, prin adăugarea unor condiții care nu sunt prevăzute de Directiva 2004/114. Dispozițiile prevăzute la articolele 3 și 4 din această directivă indică de altfel un „favor” pentru categoria studenților, ceea ce este confirmat de analiza teleologică a directivei menționate ( 17 ).
54.

În sfârșit, în vederea unui echilibru în cadrul raportului de muncă, Directiva 2001/23 a prevăzut posibilitatea ca statele membre să limiteze perioada de menținere a condițiilor de muncă prevăzute în convenția colectivă, cu condiția ca limitarea să nu fie sub un an. În aceste condiții, este rezonabil ca o convenție ultraactivă să mențină condițiile de muncă preexistente în formă diluată și pe bază temporară, după cum am detaliat mai sus. Practica fiecărui stat membru în care există instituția ultraactivității va stabili, în baza experienței în cadrul raporturilor de muncă, dacă este recomandabil să se limiteze menținerea efectelor în timp. Un răspuns la această întrebare trebuie găsit, bineînțeles, de fiecare stat membru.
164.

Domnul Strack apreciază de asemenea că Comisia și Tribunalul ar fi trebuit să ia în considerare dacă persoanele în cauză și‑ar fi dat acordul deja în prealabil în ceea ce privește comunicarea datelor lor cu caracter personal în legătură cu cererile lor de confirmare a accesului. Acest acord ar rezulta, cel puțin în unul dintre cazuri, din documentele care i‑au fost transmise. În acel caz, solicitantul s‑a exprimat după cum urmează: „In view of the public interest, I cannot treat this as confidential. My question was not confidential. The public interest in this issue must prevail ( 55 ).”
25.

În fiecare dintre cele două cauze, sentințele civile ale Tribunalului Cluj au făcut obiectul unor recursuri la Curtea de Apel Cluj, formulate atât de domnul și de doamna Balazs, cât și de Casa Județeană de Pensii. Aceasta din urmă susținea, în esență, că dispozițiile Regulamentelor nr. 1408/71 și nr. 574/72 nu erau aplicabile în speță din cauza existenței acordului bilateral. Or, conform acestuia din urmă, orice obligație a României față de refugiații politici greci repatriați s‑ar fi stins, întrucât România și‑a îndeplinit obligația de a plăti 15 milioane de USD Greciei. În schimb, soții Balazs solicitau, în temeiul dispozițiilor acelorași regulamente, recunoașterea dreptului lor la pensie pentru limită de vârstă pentru toate perioadele de contribuție pe care le realizaseră în România. Aceștia susțineau în esență că, în urma aderării României la Uniunea Europeană, acest stat membru avea obligația de a aplica Regulamentele nr. 1408/71 și nr. 574/72. Astfel, acordul bilateral, care ar fi mai puțin favorabil și nu ar figura în anexa III la Regulamentul nr. 1408/71, nu ar intra sub incidența articolului 7 alineatul (2) litera (c) din acest regulament.