ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17.

În primul rând, în ceea ce privește pertinența întrebării adresate de instanța de trimitere în procedura principală, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i-au fost adresate ( 5 ).
34.

Cu privire la articolul 78 din Regulamentul nr. 1408/71, Curtea a afirmat deja, în mai multe rânduri, că acesta are ca scop să stabilească statul membru a cărui legislație reglementează acordarea prestațiilor pentru orfani, prestații care, în acest caz, sunt, în principiu, acordate numai în conformitate cu legislația acelui stat membru, în conformitate cu principiul unicității legislației aplicabile, prevăzut la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71. În special, din articolul 78 alineatul (2) litera (b) punctul (i) rezultă că, atunci când lucrătorul decedat s-a aflat sub incidența legislației mai multor state membre, prestațiile în cauză sunt acordate în conformitate cu legislația statului pe al cărui teritoriu își are reședința orfanul lucrătorului decedat ( 12 ).
32.

Întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază însă de o prezumție de pertinență. Curtea nu poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulate de o instanță națională decât atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate ( 12 ).
62.

În conformitate cu textul articolului 2 alineatul (1) din Directiva privind returnarea, aceasta nu se aplică decât resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru. Articolul 3 punctul (2) din Directiva privind returnarea definește noțiunea „ședere ilegală” ca fiind prezența pe teritoriul unui stat membru a unui resortisant al unei țări terțe, care nu îndeplinește sau nu mai îndeplinește condițiile de intrare, ședere sau reședință în acel stat membru. Or, reiese din articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2005/85, precum și din considerentul (13) al acesteia că un solicitant de azil are dreptul să rămână în statul membru, în așteptarea soluționării cererii sale, chiar dacă nu are dreptul la un permis de ședere.
12.

Articolul 22 prevede: „(1) În situații corespunzătoare, produsele supuse accizelor care au fost puse în consum pot fi eligibile, la cererea unui comerciant în cursul activității sale, pentru rambursarea accizelor de către autoritățile fiscale din statul membru în care au fost puse în consum, dacă nu sunt destinate consumului în statul membru în cauză. Totuși, statele membre pot refuza [această cerere] de rambursare dacă nu sunt îndeplinite criteriile de corectitudine[ ( 5 ) ] stabilite de statele membre în cauză. (2) Pentru punerea în aplicare a alineatului (1), se aplică următoarele dispoziții: (a) înainte de expedierea mărfurilor, expeditorul trebuie să prezinte o cerere de rambursare de la autoritățile competente din statul său membru și să facă dovada plății accizelor. Totuși, autoritățile competente nu pot refuza rambursarea numai pe motive de neprezentare a documentului întocmit de aceleași autorități care certifică efectuarea plății inițiale; (b) circulația mărfurilor menționate la litera (a) are loc în conformitate cu dispozițiile din titlul III; (c) expeditorul înaintează autorităților competente din statul său membru exemplarul retransmis al documentului menționat la litera (b)[ ( 6 ) ], adnotat corespunzător de destinatar, care trebuie fie să fie însoțit de un document care certifică garantarea accizelor în statul membru în care are loc consumul, fie să conțină următoarele detalii: — adresa biroului în cauză al autorităților fiscale din statul membru de destinație; — data acceptării declarației de către biroul în cauză, împreună cu numărul de referință sau de înregistrare al declarației; (d) produsele supuse accizelor și puse în consum într-un stat membru și purtând astfel o marcă fiscală sau de identificare a statului membru în cauză pot fi eligibile pentru rambursarea accizelor datorate autorităților fiscale ale statelor membre care au emis mărcile fiscale sau de identificare, cu condiția ca autoritățile fiscale din statul membru care le-a emis să constate distrugerea mărcilor. (3) În cazurile menționate la articolul 7, statul membru de plecare este obligat să ramburseze accizele plătite numai dacă accizele au fost plătite în prealabil în statul membru de destinație în conformitate cu procedura stabilită la articolul 7 alineatul (5). Totuși, statele membre pot refuza această cerere de rambursare dacă nu îndeplinește criteriile de corectitudine stabilite de statele membre în cauză. (4) În cazurile menționate la articolul 10, statul membru de plecare trebuie să ramburseze, la cererea vânzătorului, accizele plătite dacă vânzătorul a respectat procedurile stabilite la articolul 10 alineatul (3). Totuși, statele membre pot refuza această cerere de rambursare dacă nu îndeplinește criteriile de corectitudine stabilite de statele membre în cauză. Dacă vânzătorul este un antrepozitar autorizat, statele membre pot prevedea simplificarea procedurii de rambursare. (5) Autoritățile fiscale din fiecare stat membru stabilesc procedurile și metodele de monitorizare care se aplică rambursării efectuate pe teritoriul lor. Statele membre se asigură că rambursarea accizelor nu depășește suma plătită efectiv.”
66.

Cu toate acestea, statele membre păstrează o importantă marjă de apreciere în privința punerii în aplicare a acestui mecanism de cooperare. Pe de o parte, articolul 1 din decizia menționată prevede în mod expres că unitățile naționale de informații financiare cooperează în conformitate cu competențele lor naționale. Or, statele membre au păstrat o mare libertate în ceea ce privește determinarea statutului unității lor naționale, aceasta putând ține de sistemul administrativ sau judiciar ori chiar să fie constituită sub forma unei autorități polițienești, fiecare fiind deci supusă obligației de respectare a unor norme de funcționare, de procedură și de competență extrem de diferite în funcție de statele membre. Pe de altă parte, articolele 4 și 5 din Decizia 2000/642 permit statelor membre să stabilească un anumit număr de restricții în ceea ce privește sfera de aplicare a schimbului de informații și utilizarea acestora din urmă. Astfel, unitățile de informații financiare pot refuza comunicarea anumitor informații atunci când acestea au legătură cu o anchetă judiciară desfășurată în statul membru respectiv sau în cazul în care divulgarea lor nu ar respecta „principiile fundamentale ale dreptului intern” sau ar risca să afecteze „interesele statului membru”, ale unei persoane fizice sau ale unei persoane juridice. Or, ne putem imagina fără dificultate că aceste restricții sunt susceptibile să incomodeze sau chiar să paralizeze mecanismul de cooperare având în vedere interpretarea dispozițiilor menționate și, mai ales, diversitatea reglementărilor naționale adoptate în materie de reglementare și de supraveghere a piețelor sau chiar de protecție a secretului profesional și a datelor cu caracter personal. În speță, prezentul litigiu ilustrează perfect acest din urmă aspect.
28.

În plus, în recenta Hotărâre Littlewoods Retail și alții, citată anterior, Curtea, întemeindu-se pe jurisprudența sa Metallgesellschaft și alții, citată anterior, precum și pe jurisprudența sa Test Claimants in the FII Group Litigation, citată anterior, a declarat că statele membre erau obligate să restituie, cu dobândă, cuantumul taxelor percepute cu încălcarea dreptului Uniunii ( 16 ). Curtea a constatat că, deși revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru sarcina să prevadă condițiile în care trebuie să fie plătite astfel de dobânzi, menționând rata și modul de calcul al acestor dobânzi, normele naționale nu pot priva persoana impozabilă de o despăgubire adecvată pentru pierderea suferită prin plata nedatorată a impozitului ( 17 ).
12.

Pe baza unei „Letter of Employment” din 10 iulie 2004 redactată în limba engleză (denumită în continuare „contractul de muncă”), domnul Las, resortisant olandez cu reședința în Țările de Jos, a fost angajat în calitate de „Chief Financial Officer”, pe durată nedeterminată, de PSA Antwerp ( 8 ), societate cu sediul în Antwerpen (Belgia), dar care aparține unui grup multinațional care exploatează terminale portuare care are sediul la Singapore. Contractul de muncă prevedea că domnul Las își desfășoară munca în principal în Belgia, chiar dacă o parte din prestații trebuia să fie efectuată și de pe teritoriul Țărilor de Jos.
69.

În plus, Republica Italiană susține că decizia atacată a fost adoptată în scopul eludării regulii unanimității enunțate la articolul 118 al doilea paragraf TFUE, referitoare la regimurile lingvistice ale titlurilor europene de proprietate intelectuală. Cooperarea consolidată autorizată în această decizie are, așadar, drept efect fie excluderea posibilității de a crea un brevet european uniform, dat fiind că acest brevet nu produce efecte decât pe teritoriul statelor membre participante, fie obligarea Regatului Spaniei și a Republicii Italiene să opteze pentru un regim lingvistic pe care nu îl doresc. În plus, Republica Italiană afirmă că, prin efectul excesului de putere denunțat, spiritul articolului 118 al doilea paragraf TFUE nu a fost respectat, ceea ce constituie o încălcare a articolului 326 primul paragraf TFUE, care prevede că formele de cooperare consolidată respectă tratatele și dreptul Uniunii.
6.

Articolul 6 prevede: „(1) Pentru ariile speciale de conservare, statele membre adoptă măsurile de conservare necesare, inclusiv, după caz, planuri de gestionare adecvate, speciale sau incluse în alte planuri de dezvoltare, precum și actele administrative sau clauzele contractuale adecvate în conformitate cu necesitățile ecologice ale tipurilor de habitate naturale din anexa I sau ale speciilor din anexa II prezente pe teritoriul respectivelor situri. (2) Statele membre iau măsurile necesare pentru a evita, pe teritoriul ariilor speciale de conservare, deteriorarea habitatelor naturale și a habitatelor speciilor, precum și perturbarea speciilor pentru care au fost desemnate respectivele arii, în măsura în care perturbările respective ar putea fi relevante în sensul obiectivelor prezentei directive. (3) Orice plan sau proiect care nu are o legătură directă cu sau nu este necesar pentru gestionarea sitului, dar care ar putea afecta în mod semnificativ aria, per se sau în combinație cu alte planuri sau proiecte, trebuie supus unei evaluări corespunzătoare a efectelor potențiale asupra sitului, în funcție de obiectivele de conservare ale acestuia din urmă. În funcție de concluziile evaluării respective și în conformitate cu dispozițiile alineatului (4), autoritățile naționale competente aprobă planul sau proiectul doar după ce au constatat că nu are efecte negative asupra integrității sitului respectiv și, după caz, după ce au consultat opinia publică. (4) Dacă, în ciuda unui rezultat negativ al evaluării efectelor asupra sitului și în lipsa unei soluții alternative, planul sau proiectul trebuie realizat, cu toate acestea, din motive cruciale de interes public major, inclusiv din rațiuni de ordin social sau economic, statul membru ia toate măsurile compensatorii necesare pentru a proteja coerența globală a sistemului Natura 2000. Statul membru informează Comisia cu privire la măsurile compensatorii adoptate. În cazul în care situl respectiv adăpostește un tip de habitat natural prioritar și/sau o specie prioritară, singurele considerente care pot fi invocate sunt cele legate de sănătatea sau siguranța publică, de anumite consecințe benefice de importanță majoră pentru mediu sau, ca urmare a avizului Comisiei, de alte motive cruciale de interes public major.”
2.

Articolul 71 din Regulamentul nr. 1408/71 este unicul articol din secțiunea 3 consacrată șomerilor care, pe durata ultimei lor activități, aveau reședința pe teritoriul unui stat membru, altul decât statul competent. Acesta are următorul cuprins: „(1) Lucrătorul salariat aflat în șomaj și care, pe durata ultimei sale activități, avea reședința pe teritoriul unui stat membru, altul decât statul competent, beneficiază de prestații în conformitate cu următoarele dispoziții: (a) […] (ii) lucrătorul frontalier aflat în șomaj total beneficiază de prestații în conformitate cu dispozițiile legislației statului membru pe al cărui teritoriu are reședința ca și cum ar fi fost supus acelei legislații pe parcursul desfășurării ultimei sale activități; aceste prestații se acordă de instituția de la locul de domiciliu, pe propria cheltuială a acesteia; (b) (i) lucrătorul salariat, altul decât lucrătorul frontalier, aflat în șomaj parțial, intermitent sau total, și care rămâne la dispoziția angajatorului său sau a birourilor de ocupare a forței de muncă pe teritoriul statului competent beneficiază de prestații în conformitate cu dispozițiile legislației acestui stat ca și cum ar avea reședința pe teritoriul acestuia; aceste prestații se acordă de instituția competentă; (ii) lucrătorul salariat, altul decât un lucrător frontalier, aflat în șomaj complet și care se pune la dispoziția birourilor de ocupare a forței de muncă pe teritoriul statului membru unde are reședința sau care revine pe acel teritoriu beneficiază de prestații în conformitate cu legislația statului respectiv ca și cum și-ar fi desfășurat ultima activitate acolo; instituția de la locul de reședință acordă astfel de prestații pe propria cheltuială. Cu toate acestea, dacă un asemenea lucrător salariat a dobândit dreptul la prestații pe cheltuiala instituției competente a statului membru la a cărui legislație a fost supus ultima dată, acesta beneficiază de prestații în temeiul dispozițiilor articolului 69. Acordarea de prestații în temeiul legislației statului de la locul de reședință se suspendă pentru orice perioadă pe parcursul căreia șomerul poate, în temeiul dispozițiilor articolului 69, să pretindă prestațiile în temeiul legislației căreia i s-a supus ultima dată. (2) Un șomer nu poate pretinde prestații în temeiul legislației statului membru pe al cărui teritoriu are reședința atât timp cât are dreptul la prestații în temeiul dispozițiilor alineatului (1) litera (a) punctul (i) sau litera (b) punctul (i).”
56.

În opinia noastră, doamna Soukupová poate fi considerată o victimă a discriminării pe motiv de sex întrucât vârsta sa de pensionare este influențată de numărul de copii pe care i-a crescut, deși acest aspect nu influențează și vârsta de pensionare a bărbaților (care, în orice caz, este mai mare decât vârsta de pensionare a femeilor). Astfel, potrivit dreptului ceh, doamna Soukupová este tratată diferit față de un bărbat având aceeași vârstă și care are același număr de copii, întrucât ea are la dispoziție o perioadă mai scurtă pentru a solicita ajutorul pentru pensionare anticipată. În schimb, această situație are drept rezultat consecințe financiare negative importante. Astfel cum a arătat Comisia în observațiile scrise, avantajul acordat doamnei Soukupová de a dobândi mai devreme dreptul la o pensie în considerarea sexului și a faptului că a crescut doi copii s-a transformat într-un dezavantaj în ceea ce privește accesul la ajutorul pentru pensionare anticipată. După cum am precizat deja, acest fapt se reflectă în diferențele dintre pensia medie pentru limită de vârstă acordată femeilor în perioada 2005-2007 și sumele maxime acordate în cadrul sistemului de ajutor pentru pensionare anticipată.
47.

Am analizat problema interacțiunii dintre Directiva 2001/83 și Regulamentul nr. 726/2004 în Concluziile prezentate în cauza Comisia/Lituania ( 28 ), în care am arătat că cele două reglementări nu pot fi interpretate separat, ci, dimpotrivă, trebuie examinate împreună. Cerințele de drept material sunt cuprinse în directivă, în timp ce în regulament sunt cuprinse norme în esență procedurale ( 29 ). Nu vedem de ce am reveni asupra acestui punct de vedere.
13.

La 16 aprilie 2008, House of Lords a confirmat decizia Court of Appeal de respingere a apelului formulat de doamna Pallikaropoulos. La 18 iulie 2008, House of Lords a pronunțat o decizie referitoare la cheltuielile de judecată, prin care s-a dispus obligarea doamnei Pallikaropoulos la plata tuturor cheltuielilor de judecată aferente căii de atac formulate în fața House of Lords.
49.

Astfel, răspunderea privind TVA-ul poate avea și are un impact asupra structurii și a funcționării activităților economice. Însă gruparea TVA-ului permite statelor membre să diminueze influența pe care TVA-ul o are asupra modului în care se organizează operatorii economici. Aceasta se poate obține prin reducerea diferenței de cost dintre realizarea unui produs pe plan intern și cumpărarea lui de la un furnizor cu personalitate juridică distinctă și care aparține aceluiași grup. Astfel, gruparea TVA-ului susține neutralitatea fiscală, prin activarea unor structuri de activitate adecvate, fără consecințe negative în planul răspunderii privind TVA-ul. În plus, posibilitatea includerii persoanelor neimpozabile într-un grup TVA plasează structurile întreprinderilor care cuprind astfel de persoane pe aceeași poziție cu celelalte structuri de întreprinderi. Un exemplu îl reprezintă astfel de grupuri de societăți în care un holding deține participația majoritară în toate celelalte companii ale grupului.
21.

În procedura principală, Landul Berlin solicită de la primii zece pârâți suma plătită în plus pe care o estimează la 2,5 milioane de euro. Acesta i-a acționat pe toți în justiție în fața Landgericht Berlin din Germania, inclusiv pe cel de al unsprezecelea pârât, căruia îi impută o acțiune ilicită de redistribuire a sumei. Pârâții din litigiul principal au obiectat că Landgericht Berlin nu are competența internațională pentru o parte din ei, mai exact, pentru pârâții al treilea, al cincilea-al șaptelea, al nouălea și al zecelea. În plus, pârâții ar putea solicita o sumă mai mare decât cota-parte din venitul realizat din vânzare, întrucât acesta ar fi mai mic decât valoarea de piață a terenului (denumite în continuare „drepturi de despăgubire mai extinse”).
39.

Însă, după cum tocmai am precizat, acesta nu este decât punctul de plecare pentru analizarea articolului 56 TFUE, deoarece, astfel cum s‑a reținut în Hotărârea Van Binsbergen și în jurisprudența ulterioară, aplicarea normelor profesionale nu este compatibilă cu tratatul decât în măsura în care nu are un caracter restrictiv sau, dacă are caracter restrictiv, în măsura în care este justificat ( 15 ). Prin urmare, aceasta înseamnă că normele profesionale pot determina o restricție privind libera prestare a serviciilor și pot eventual să fie justificate în temeiul uneia dintre excepțiile prevăzute de tratate și de jurisprudența Curții.
2.

În temeiul articolului 1 alineatul (9) al doilea și al treilea paragraf din Directiva 2004/18: „«Organism de drept public» înseamnă orice organism: (a) constituit pentru a îndeplini în mod expres cerințe de interes general, de altă natură decât industrial sau comercial; (b) care are personalitate juridică; (c) a cărui activitate este finanțată în cea mai mare parte de stat, de colectivitățile teritoriale sau de alte organisme de drept public sau a cărui gestionare face obiectul controlului acestora din urmă sau al cărui consiliu de administrație, de conducere sau de supraveghere este alcătuit din membri desemnați în proporție de peste 50 % de către stat, de colectivitățile teritoriale sau de alte organisme de drept public. Liste neexhaustive ale organismelor și ale categoriilor de organisme de drept public care îndeplinesc criteriile enumerate la paragraful al doilea literele (a), (b) și (c) sunt prezentate în anexa III. […]”
11.

Articolul 16 stabilește durata pentru care poate fi obținută finanțarea studiilor sau a formării. Articolul 16 alineatul (3) conține regula celor trei ani și are următorul conținut: „[...] ajutorul pentru formare este acordat [...] în cazurile prevăzute la articolul 5 alineatul (2) punctul 3 pentru o perioadă mai mare de un an numai atunci când, la începutul unei șederi în străinătate după 31 decembrie 2007, studentul are domiciliul permanent pe teritoriul german de cel puțin trei ani.”
43.

Astfel, având în vedere ponderarea intereselor care rezultă din Directiva 89/552 cu modificările ulterioare, credem că legiuitorul Uniunii a prevăzut în mod întemeiat limitări sau restricții privind dreptul de proprietate invocat de UEFA și de FIFA, fie în numele drepturilor fundamentale ale altuia, precum dreptul la informație, fie în temeiul interesului general. În plus, menționăm că dreptul recunoscut în prezenta cauză este departe de un concept esențial al dreptului de proprietate care intră sub incidența protecției împotriva intervențiilor legislative. Or, potrivit jurisprudenței Curții, chiar și atunci când drepturile de proprietate intelectuală sunt recunoscute, titularii acestora nu beneficiază de o garanție care să le permită să revendice cea mai mare remunerație posibilă ( 36 ). În plus, în măsura în care dreptul a cărui existență este revendicată de UEFA și de FIFA nu este definit nici în dreptul național, nici în dreptul Uniunii, domeniul său de aplicare depinde, în mod fundamental, de dispozițiile care prevăd limitele acestuia, precum articolul 3a din Directiva 89/552 cu modificările ulterioare.
3)

Din Directiva 2001/29 nu rezultă inexistența dreptului la compensația echitabilă în cazul în care o legislație internă prevede că toate veniturile provenite din plata acesteia sunt destinate autorilor, jumătate sub formă de compensație directă și cealaltă jumătate sub formă de compensație indirectă. Revine însă instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă, și în ce măsură, aplicarea legislației naționale implică in concreto forme de compensație indirectă, precum și inexistența vreunei discriminări între diferitele categorii de autori.
7.

Capitolul 29 din Nomenclatura combinată cuprinde subpoziția 2922 41 00 „Lizina și esterii ei; sărurile acestor produse”. Nota 1 din capitolul 29 din Nomenclatura combinată indică, în plus, următoarele: „1. În cazul în care nu există dispoziții contrare, pozițiile capitolului 29 cuprind numai: (a) compuși organici cu compoziție chimică definită, prezentați separat, chiar dacă acești compuși conțin sau nu impurități; […] (e) celelalte soluții ale produselor de la litera (a), (b) sau (c) de mai sus, în cazul în care aceste soluții constituie o condiționare uzuală și indispensabilă, motivată în mod exclusiv din considerente de securitate sau din necesități de transport și în cazul în care solventul nu face produsul apt pentru alte utilizări decât pentru utilizarea sa generală; (f) produsele de la litera (a), (b), (c), (d) sau (e) de mai sus, la care s-a adăugat un stabilizator […] indispensabil pentru conservarea și transportul lor; (g) produsele de la litera (a), (b), (c), (d), (e) sau (f) de mai sus, la care s-a adăugat o substanță antipraf, un colorant sau un odorifiant în scopul ușurării identificării sau în scopuri de securitate, cu condiția ca aceste adaosuri să nu facă produsul apt pentru alte întrebuințări decât pentru utilizarea sa generală; […]” [traducere neoficială]