Cauza T‑461/07

Visa Europe Ltd și

Visa International Service

împotriva

Comisiei Europene

„Concurență – Înțelegeri – Piața serviciilor de acceptare a tranzacțiilor pe bază de carduri de credit sau de debit cu plată amânată – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Restrângerea concurenței – Concurent potențial – Amenzi – Circumstanțe atenuante – Termen rezonabil – Securitate juridică – Dreptul la apărare”

Sumarul hotărârii

1. Procedură – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă

[Statutul Curții de Justiție, art. 21; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 44 alin. (1) lit. (c)]

2. Concurență – Procedură administrativă – Comunicarea privind obiecțiunile – Conținut necesar – Respectarea dreptului la apărare – Întreprinderi cărora li se dă posibilitatea de a‑și exprima punctul de vedere cu privire la faptele, obiecțiunile și împrejurările invocate de Comisie

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 27 alin. (1)]

3. Concurență – Înțelegeri – Atingere adusă concurenței – Criterii de apreciere – Examinarea condițiilor de concurență pe piață – Luarea în considerare a concurenței existente și potențiale

[art. 81 alin. (1) și (3) CE]

4. Concurență – Procedură administrativă – Decizia Comisiei de constatare a unei încălcări – Decizie care necesită o evaluare economică sau tehnică complexă – Control jurisdicțional – Întindere

[art. 81 alin. (1) CE]

5. Concurență – Înțelegeri – Atingere adusă concurenței – Noțiune

[art. 81 alin. (1) CE]

6. Concurență – Înțelegeri – Atingere adusă concurenței – Calificarea unei întreprinderi drept concurent potențial – Criterii – Element esențial – Capacitatea întreprinderii de a intra pe piața relevantă

[art. 81 alin. (1) CE]

7. Concurență – Înțelegeri – Probă – Aprecierea valorii probante a unui document – Criteriu – Credibilitatea probelor prezentate

[art. 81 alin. (1) CE]

8. Concurență – Înțelegeri – Atingere adusă concurenței – Calificarea unei întreprinderi drept concurent potențial – Capacitatea de a intra rapid pe piața relevantă – Noțiunea de intrare rapidă

[art. 81 alin. (1) CE; Comunicarea 2001/C 3/02 a Comisiei]

9. Concurență – Amenzi – Acord notificat în cadrul Regulamentului nr. 17 și care beneficiază de imunitatea la amendă – Caducitatea notificării și dispariția imunității la amenzi de la data intrării în vigoare a Regulamentului nr. 1/2003

[Regulamentul nr. 17 al Consiliului, art. 15 alin. (5), și Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 34 alin. (1)]

10. Concurență – Amenzi – Cuantum – Marjă de apreciere rezervată Comisiei – Adaptarea nivelului amenzilor

[art. 81 alin. (1) CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23]

11. Concurență – Amenzi – Puterea de apreciere a Comisiei – Apreciere în funcție de comportamentul individual al întreprinderii

[art. 81 alin. (1) CE]

12. Concurență – Amenzi – Decizie de aplicare a unor amenzi – Obligația de motivare – Conținut – Indicarea elementelor de apreciere care au permis Comisiei să evalueze gravitatea și durata încălcării

[art. 253 CE; Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

13. Drept comunitar – Principii – Protecția încrederii legitime – Noțiune – Declarații ale Comisiei care „dau de înțeles” – Excludere

14. Concurență – Procedură administrativă – Obligațiile Comisiei – Respectarea unui termen rezonabil – Anularea unei decizii de constatare a unei încălcări din cauza unei durate excesive a procedurii – Condiție – Atingere adusă dreptului la apărare al întreprinderilor în cauză

[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 41 alin. (1); Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 25)]

15. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Linii directoare adoptate de Comisie – Circumstanțe atenuante

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

16. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Gravitatea încălcării – Criterii de apreciere – Impact asupra pieței – Mărimea pieței geografice

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei]

17. Concurență – Amenzi – Cuantum – Stabilire – Criterii – Circumstanțe atenuante – Marjă de apreciere a Comisiei pentru a efectua o apreciere globală

[Regulamentul nr. 1/2003 al Consiliului, art. 23 alin. (2); Comunicarea 98/C 9/03 a Comisiei, punctul 3]

1. În temeiul articolului 21 din Statutul Curții de Justiție și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, cererea introductivă trebuie să cuprindă obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate. Pentru ca o acțiune să fie admisibilă, este necesar ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte, cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, din chiar textul cererii introductive. Deși textul acesteia poate fi susținut și completat, în privința unor aspecte specifice, prin trimiteri la anumite fragmente din documentele anexate, o trimitere globală la alte înscrisuri, chiar anexate la cererea introductivă, nu poate suplini absența elementelor esențiale ale argumentării în drept, care, în temeiul dispozițiilor menționate anterior, trebuie să figureze în cererea introductivă.

În plus, nu este de competența Tribunalului să cerceteze și să identifice în anexe motivele și argumentele care ar putea fi considerate drept temei al acțiunii, anexele având o funcție pur probatorie și de instrument.

Un raport de expertiză colectiv care figurează în anexa la cererea introductivă, la care reclamantele fac referire în critica lor asupra deciziei Comisiei nu poate fi luat în considerare de Tribunal decât în măsura în care susține sau completează motivele sau argumentele invocate expres de reclamante în cuprinsul înscrisurilor lor și atunci când Tribunalul are posibilitatea să determine cu precizie care sunt elementele conținute de acestea care susțin sau completează motivele sau argumentele respective.

(a se vedea punctele 50, 51 și 53)

2. În cadrul unei proceduri administrative în materie de concurență, comunicarea privind obiecțiunile trebuie să conțină o expunere a obiecțiunilor formulate în termeni suficient de clari, chiar dacă sumari, pentru a permite persoanelor interesate să ia cunoștință în mod efectiv de comportamentele care le sunt reproșate de Comisie. Respectarea dreptului la apărare într‑o procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni impune astfel să li se ofere întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi în cauză, încă din etapa procedurii administrative, posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și a pertinenței faptelor, a obiecțiunilor și a circumstanțelor invocate de Comisie. Această cerință este respectată atunci când decizia de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE nu reține în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în expunerea obiecțiunilor și cuprinde doar fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere.

În plus, pentru a invoca o încălcare a dreptului la apărare în ceea ce privește obiecțiunile preluate în decizia atacată, întreprinderile în cauză nu se pot limita să invoce simpla existență a unor diferențe între comunicarea privind obiecțiunile și decizia atacată, fără să arate în mod precis și concret de ce fiecare dintre aceste diferențe reprezintă, în speță, un motiv nou cu privire la care nu au avut ocazia să fie audiate. Din moment ce, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia s‑a întemeiat pe anumite caracteristici ale pieței și, în special, pe concentrarea importantă a acesteia pentru a reține că pe această piață concurența era limitată și din moment ce, drept răspuns la observațiile reclamantelor, a precizat în decizia sa că pe piață concurența nu este „ineficace” și că mai putea fi încă intensificată, Comisia nu a formulat o obiecțiune nouă și nici nu s‑a întemeiat pe un element de fapt nou, ci s‑a limitat să își completeze analiza ținând seama de observațiile reclamantelor. Astfel, această evoluție în motivarea deciziei atacate față de motivarea inițială din comunicarea privind obiecțiunile, departe de a fi manifestarea unei încălcări a dreptului la apărare al reclamantelor, demonstrează, dimpotrivă, că acestea au putut să își exprime punctul de vedere cu privire la obiecțiunea reținută de Comisie.

(a se vedea punctele 56 și 58-62)

3. La evaluarea unui acord, a unei decizii a unei asocieri de întreprinderi sau a unei practici concertate în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE, trebuie să se țină seama de cadrul concret în care își produc efectele și în special de contextul economic și juridic în care întreprinderile în cauză își desfășoară activitatea, de natura produselor sau a serviciilor vizate, precum și de condițiile reale de funcționare și de structura pieței vizate, în afară de cazul în care este vorba despre un acord care conține restricții evidente ale concurenței, cum ar fi stabilirea prețurilor, repartizarea pieței sau controlul debușeelor. Astfel, în acest din urmă caz, astfel de restricții pot fi evaluate comparativ cu efectele lor pretins a fi favorabile pentru concurență numai în cadrul articolului 81 alineatul (3) CE în vederea acordării unei scutiri de la interdicția prevăzută la alineatul (1) al aceluiași articol.

Examinarea condițiilor de concurență pe o piață dată ține seama nu numai de concurența existentă dintre întreprinderile deja prezente pe piața în cauză, ci și de concurența potențială pentru a stabili dacă există posibilități reale și concrete, având în vedere structura pieței și contextul economic și juridic care îi guvernează funcționarea, ca întreprinderile în cauză să se concureze reciproc sau ca un nou concurent să poată intra pe piața în cauză și să concureze întreprinderile existente.

Pe de altă parte, dacă trebuie să se considere că un acord, o decizie a unei asocieri de întreprinderi sau o practică concertată este interzisă în urma modificărilor concurenței care sunt efectul acesteia, trebuie să se examineze concurența în cadrul real în care ar avea loc în lipsa acordului, a deciziei unei asocieri de întreprinderi sau a practicii concertate în cauză

(a se vedea punctele 67-69, 81, 125 și 130)

4. Deși, ca regulă generală, instanța Uniunii exercită un control complet al împrejurării dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, controlul pe care aceasta îl exercită asupra aprecierilor economice complexe realizate de Comisie se limitează în mod necesar la verificarea respectării normelor de procedură și de motivare, precum și a exactității materiale a faptelor, a lipsei unei erori vădite de apreciere și a abuzului de drept. Cu toate acestea, deși instanța Uniunii recunoaște Comisiei o marjă de apreciere, acest lucru nu implică faptul că trebuie să se abțină să controleze interpretarea de către Comisie a datelor cu caracter economic. Astfel, instanța Uniunii trebuie în mod special nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența lor, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor relevante care trebuie să fie luate în considerare pentru evaluarea unei situații complexe și dacă sunt de natură să susțină concluziile deduse din aceasta.

Din moment ce structura pieței serviciilor de acceptare la comercianți a tranzacțiilor pe bază de carduri de credit sau de debit cu plată amânată, în pofida factorilor reținuți de Comisie ca fiind favorabili accesului unui nou operator, face puțin plauzibilă intrarea unei instituții financiare pe piața în cauză prin intermediul unui acord de fațadă care ar dezavantaja‑o de la început față de principalii concurenți stabiliți pe piața respectivă, concluzia Comisiei prin care aceasta a îndepărtat ipoteza unei intrări prin intermediul unui acord de fațadă este justificată suficient de considerațiile referitoare la dificultatea de a găsi un partener de fațadă și de cele referitoare la complexitatea și la costurile suplimentare determinate de astfel de acorduri și nu aplică un criteriu juridic eronat.

(a se vedea punctele 70, 110 și 111)

5. Împrejurarea că Comisia a recunoscut că pe piața relevantă concurența nu este „ineficace” nu o împiedică să sancționeze un comportament care are drept efect excluderea unui concurent potențial de pe această piață. Pe de o parte, în măsura în care articolul 81 CE urmărește, asemenea celorlalte norme de concurență prevăzute de tratat, să protejeze nu numai interesele concurenților sau ale consumatorilor, ci și structura pieței și, prin aceasta, concurența în sine, Comisia s‑a putut întemeia în mod valabil pe gradul ridicat de concentrare a pieței relevante. Pe de altă parte, analiza efectelor unui comportament asupra concurenței potențiale nu poate fi condiționată de examinarea gradului de concurență existent la momentul prezent pe piața relevantă. O astfel de abordare ar fi contrară jurisprudenței constante, care impune ca examinarea condițiilor de concurență pe o piață dată să țină seama nu numai de concurența existentă între întreprinderile deja prezente pe piața relevantă, ci și de concurența potențială.

(a se vedea punctele 121-131)

6. În ceea ce privește criteriile juridice care trebuie aplicate pentru a verifica dacă o întreprindere reprezintă un concurent potențial pe piața relevantă, Comisia are obligația să verifice dacă, în lipsa aplicării în privința acestei întreprinderi a unei reguli contestate în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE, ar fi existat posibilități reale și concrete ca ea să intre pe piața respectivă și să concureze întreprinderile stabilite pe această piață. O astfel de argumentare nu trebuie să fie întemeiată pe o simplă ipoteză, ci trebuie bazată pe elemente de fapt sau pe o analiză a structurilor pieței relevante. Astfel, o întreprindere nu poate fi calificată drept concurent potențial dacă intrarea sa pe piață nu corespunde unei strategii economice viabile. Rezultă în mod necesar că, deși intenția unei întreprinderi de a intra pe o piață este eventual relevantă pentru a verifica dacă poate fi considerată un concurent potențial pe piața respectivă, elementul esențial pe care trebuie să fie întemeiată o astfel de calificare îl reprezintă totuși capacitatea acesteia de a intra pe piața respectivă.

(a se vedea punctele 166-168)

7. În ceea ce privește forța probantă care trebuie recunoscută documentelor, în cadrul constatării unei încălcări a normelor de concurență, trebuie amintit că principiul care prevalează în dreptul Uniunii este cel al liberei administrări a probelor și singurul criteriu pertinent pentru a aprecia probele administrate rezidă în credibilitatea acestora. Astfel, pentru a aprecia forța probantă a unui element de probă, trebuie să se verifice, în primul rând, credibilitatea informației conținute de acesta. Prin urmare, trebuie să se țină seama, printre altele, de originea documentului, de împrejurările întocmirii acestuia, de destinatarul său și să se ridice problema dacă pare logic și fiabil, având în vedere cuprinsul său.

(a se vedea punctul 182)

8. Comisia nu săvârșește o eroare de drept atunci când califică un operator economic drept concurent potențial, în măsura în care, pe de o parte, aprecierile sale referitoare la capacitatea acestui operator de a intra pe piața relevantă nu sunt contestate sau, pe de altă parte, ipoteza unei intrări a acestui operator pe piața relevantă nu are un caracter pur teoretic. Această concluzie nu este infirmată de împrejurarea că Comisia nu a furnizat o estimare a termenului de care acest operator ar fi avut nevoie pentru a intra pe piața relevantă, fapt aparent contrar definiției din liniile directoare privind aplicabilitatea articolului 81 CE în privința acordurilor de cooperare, care menționează un termen de un an. Astfel, din lectura acestei definiții, care figurează la nota de subsol 9 din aceste linii directoare, rezultă că elementul esențial este necesitatea ca intrarea potențială să poată avea loc suficient de rapid astfel încât să constituie o constrângere pentru participanții pe piață, termenul de un an fiind menționat cu titlu indicativ.

(a se vedea punctele 187-189)

9. Posibilitatea Comisiei de a aplica o amendă pentru un acord care a făcut obiectul unei notificări în cadrul Regulamentului nr. 17 reiese din articolul 34 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat, care precizează că notificările sunt caduce de la data aplicării acestui regulament. Rezultă în mod necesar că imunitatea la amendă pentru acordurile notificate în temeiul articolului 15 alineatul (5) din Regulamentul nr. 17 încetează odată cu intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 1/2003. Prin urmare, Comisia are dreptul, în orice caz, să aplice o amendă reclamantelor pentru continuarea comportamentului în litigiu, ulterior intrării în vigoare a Regulamentului nr. 1/2003.

(a se vedea punctul 211)

10. Comisia dispune de o marjă de apreciere la stabilirea cuantumului amenzilor, având în vedere că acestea constituie un instrument al politicii de concurență. În ceea ce privește împrejurarea că în trecut Comisia nu a aplicat amenzi pentru diferite restrângeri ale concurenței prin efect, aceasta nu o poate priva de posibilitatea de aplica o amendă, dacă acest lucru este necesar pentru a asigura punerea în aplicare a politicii privind concurența. Dimpotrivă, aplicarea eficace a normelor de concurență impune posibilitatea adaptării de către Comisie în orice moment a nivelului amenzilor la nevoile acestei politici.

(a se vedea punctele 212 și 213)

11. În contextul specific al fiecărei cauze, Comisia decide, în exercitarea puterii sale de apreciere, asupra oportunității de a aplica o amendă pentru a sancționa încălcarea constatată și pentru a menține eficiența dreptului concurenței. Indiferent de situație, presupunând chiar că în mod greșit Comisia nu a aplicat amenzi întreprinderilor în cazuri similare, argumentarea reclamantelor care constă în a invoca, în beneficiul întreprinderilor sancționate pentru încălcarea normelor de concurență, o nelegalitate săvârșită în favoarea altuia ar fi contrară principiului legalității.

(a se vedea punctele 218 și 219)

12. În ceea ce privește stabilirea amenzilor pentru încălcarea dreptului concurenței, Comisia își îndeplinește obligația de motivare dacă, în cadrul deciziei, indică elementele în funcție de care a apreciat gravitatea și durata încălcării săvârșite, fără a avea obligația de a include în aceasta o expunere mai detaliată sau datele cifrice privind modul de calcul al amenzii. Astfel de elemente referitoare la gravitatea și la durata comportamentului reproșat reclamantelor, deși privesc în primul rând stabilirea cuantumului amenzii, sunt totodată de natură să permită înțelegerea motivelor pentru care Comisia a considerat oportună aplicarea unei amenzi.

(a se vedea punctele 221 și 288)

13. Într‑o procedură de constatare a unei încălcări în temeiul articolului 81 CE, principiul protecției încrederii legitime se aplică oricărui particular aflat într‑o situație din care reiese că administrația comunitară l‑a determinat să nutrească speranțe întemeiate, cu precizarea că nimeni nu poate invoca încălcarea acestui principiu în lipsa unor asigurări precise, necondiționate și concordante, provenite de la surse autorizate și fiabile, pe care i le‑ar fi furnizat administrația. Nu pot fi calificate drept astfel de asigurări, „declarații care dau de înțeles” că un caz determinat nu este considerat de Comisie o cauză în care va aplica o amendă.

(a se vedea punctele 223 și 224)

14. Respectarea unui termen rezonabil în desfășurarea procedurilor administrative în materie de politică privind concurența constituie un principiu general al dreptului Uniunii, a cărui respectare este asigurată de instanță. Acest principiu este reiterat la articolul 41 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene. Încălcarea acestui principiu poate determina anularea deciziei de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE, cu condiția să fi afectat capacitatea întreprinderilor în cauză de a‑și apăra poziția și, prin urmare, să fi adus atingere dreptului la apărare al acestora. Totuși, această situație nu se regăsește atunci când pe de o parte, reclamantele nu susțin că durata procedurii administrative ar fi adus atingere dreptului lor la apărare, iar pe de altă parte, perioada cuprinsă între încetarea încălcării și decizia atacată prin care se aplică amenda este inferioară termenelor de prescripție prevăzute la articolul 25 din Regulamentul nr. 1/2003. Astfel, în prezența unei reglementări complete care prevede în detaliu termenele în care Comisia are dreptul, fără a aduce atingere cerinței fundamentale a securității juridice, să aplice amenzi întreprinderilor care fac obiectul procedurilor de aplicare a normelor de concurență, trebuie să fie înlăturată orice considerație în legătură cu obligația Comisiei de a‑și exercita autoritatea de a aplica amenzi într‑un termen rezonabil.

(a se vedea punctele 231-234, 238 și 298 )

15. În materia stabilirii cuantumului unei amenzi aplicate pentru încălcarea normelor de concurență, Comisia nu se poate abate de la normele pe care și le‑a impus. În special, atunci când Comisia adoptă linii directoare care au rolul de a preciza, în conformitate cu tratatul, criteriile pe care înțelege să le aplice în cadrul exercitării puterii sale de apreciere, rezultă o autolimitare a acestei puteri în sensul că îi revine obligația de a se conforma normelor indicative pe care și le‑a impus ea însăși.

Pentru a verifica dacă Comisia era obligată să acorde reclamantelor beneficiul circumstanței atenuante întemeiate pe existența unei îndoieli justificate cu privire la caracterul ilicit al comportamentului sancționat, în cazul în care amenda nu a fost aplicată pe baza întregii perioade de încălcare, ci numai de la data comunicării privind obiecțiunile, trebuie să se țină seama de faptul că de la această dată Comisia a formulat obiecțiuni față de comportamentul în litigiu, explicând motivele pentru care a considerat că era contrar articolului 81 CE. Prin urmare, de la această dată, reclamantele nu mai pot susține că nu au încălcat în cunoștință de cauză articolul 81 CE.

(a se vedea punctele 246, 250-252 și 297)

16. În materie de concurență, gravitatea unei încălcări se stabilește ținând seama de numeroase elemente, cum ar fi circumstanțele particulare ale cauzei, contextul acesteia și efectul descurajator al amenzilor, cu privire la care Comisia dispune de o marjă de apreciere. La evaluarea gravității încălcării trebuie să se țină seama de natura sa, de impactul real asupra pieței, atunci când acesta poate fi măsurat, și de mărimea pieței geografice relevante.

(a se vedea punctele 266 și 268)

17. În materie de concurență, caracterul adecvat al unei eventuale reduceri a amenzii în temeiul circumstanțelor atenuante prevăzute la punctul 3 din Liniile directoare privind metoda de stabilire a amenzilor aplicate în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul nr. 17 și al articolului 65 alineatul (5) din Tratatul CECO trebuie să fie apreciat din punct de vedere global, ținând seama de ansamblul circumstanțelor pertinente. În lipsa unei mențiuni de natură imperativă în cuprinsul acestor linii directoare în ceea ce privește circumstanțele atenuante de care să se țină seama, trebuie să se considere că, pentru a aprecia în mod global importanța unei eventuale reduceri a cuantumului amenzii în temeiul circumstanțelor atenuante, Comisia a păstrat o anumită marjă de apreciere.

(a se vedea punctul 303)

HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a cincea)

14 aprilie 2011( )

„Concurență – Înțelegeri – Piața serviciilor de acceptare a tranzacțiilor pe bază de carduri de credit sau de debit cu plată amânată – Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 81 CE – Restrângerea concurenței – Concurent potențial – Amenzi – Circumstanțe atenuante – Termen rezonabil – Securitate juridică – Dreptul la apărare”

În cauza T‑461/07,

Visa Europe Ltd, cu sediul în Londra (Regatul Unit),

Visa International Service, cu sediul în Wilmington, Delaware (Statele Unite),

reprezentate inițial de domnul S. Morris, QC, de doamnele H. Davies și A. Howard, barristers, de doamnele V. Davies și H. Masters, solicitors, și ulterior de domnii S. Morris și P. Scott, solicitor, de doamnele A. Howard, V. Davies și C. Thomas, solicitor,

reclamante,

împotriva

Comisiei Europene, reprezentată inițial de domnii F. Arbault, N. Khan și V. Bottka și ulterior de domnii N. Khan și V. Bottka, în calitate de agenți,

pârâtă,

având ca obiect, cu titlu principal, o cerere de anulare a Deciziei C(2007) 4471 final a Comisiei din 3 octombrie 2007 privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (COMP/D1/37860 – Morgan Stanley/Visa International și Visa Europe) și, cu titlu subsidiar, o cerere de anulare sau de reducere a amenzii aplicate reclamantelor prin decizia respectivă,

TRIBUNALUL (Camera a cincea),

compus din domnii M. Jaeger, președinte, V. Vadapalas și M. Prek (raportor), judecători,

grefier: domnul N. Rosner, administrator,

având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 20 mai 2010,

pronunță prezenta

Hotărâre

Situația de fapt

1 Visa International Service, înregistrată în Statele Unite, este o persoană juridică cu scop lucrativ, deținută de instituțiile financiare care sunt membre ale acesteia (denumită în continuare „Visa International”). Visa International administrează și coordonează rețeaua internațională de plată prin carduri cu același nume (denumită în continuare „sistemul Visa”), ceea ce include printre altele stabilirea normelor rețelei, precum și furnizarea către instituțiile membre a serviciilor de autorizare și de compensare. Activitățile de emitere a cardurilor Visa și încheierea acordurilor de afiliere cu comercianții pentru acceptarea acestor carduri sunt în sarcina instituțiilor financiare membre.

2 Morgan Stanley (fostă Morgan Stanley Dean Witter & Co., denumită în continuare „Morgan Stanley”) este o instituție financiară înregistrată în Statele Unite, țară în care era proprietară, pe tot parcursul procedurii administrative, a rețelei Discover Card/Novus care funcționează cu cardurile Discover (denumită în continuare „sistemul Discover”).

3 La 23 februarie 1999, Morgan Stanley a înființat o filială în Regatul Unit, denumită Morgan Stanley Bank International Ltd.

4 La 22 martie 2000, Morgan Stanley a fost informată că nu era eligibilă pentru a obține calitatea de membru al regiunii „Uniunea Europeană” a Visa International.

5 La 12 aprilie 2000, Morgan Stanley a introdus o plângere în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 17 al Consiliului din 6 februarie 1962, Primul regulament de punere în aplicare a articolelor [81 CE] și [82 CE] (JO 1962, 13, p. 204, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 3), prin care invoca o încălcare a articolelor 81 CE și 82 CE prin refuzul de a o admite în calitate de membră a regiunii „Uniunea Europeană” a Visa International. În paralel, Morgan Stanley a formulat o acțiune cu privire la același comportament la High Court of Justice (England & Wales) [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor)]. Această acțiune a fost suspendată până la finalizarea procedurii în fața Comisiei Europene.

6 Plângerea introdusă de Morgan Stanley privea aplicarea în privința acesteia a regulii 2.12 litera b) din Statutul Visa International (denumită în continuare „Regula”), ale cărei diferite versiuni au fost notificate Comisiei. Începând cu 4 decembrie 1989, Regula are următorul cuprins: „[d]acă legislația aplicabilă o permite, Consiliul de Administrație (inclusiv consiliile regionale și membrii grupului) nu acceptă în calitate de membru un candidat pe care îl consideră un concurent al societății”.

7 Înainte de 1 iulie 2004, puterea de decizie în ceea ce privește regiunea „Uniunea Europeană” a Visa International – care, pe lângă statele membre ale Uniunii Europene, include Islanda, Liechtenstein, Norvegia, Elveția, Turcia și Israel – era delegată Consiliului de administrație regional al Visa International pentru Uniunea Europeană. De la 1 iulie 2004, această putere este exercitată în prezent de Visa Europe Ltd (denumită în continuare „Visa Europe”), al cărei consiliu regional are autoritate exclusivă pentru a reglementa toate operațiunile în cadrul regiunii „Uniunea Europeană” și, în special, de a decide cu privire la oportunitatea de a accepta sau de a refuza orice cerere de acordare a calității de membru al Visa Europe. Din octombrie 2004, Regula este preluată în clauza 5 alineatul 3 din Regulamentul privind calitatea de membru al Visa Europe.

8 La 2 august 2004, Comisia a adresat o comunicare privind obiecțiunile către Visa International și Visa Europe (denumite în continuare „reclamantele”) pentru încălcarea articolului 81 CE. La 3 decembrie 2004, reclamantele au comunicat observații scrise drept răspuns la obiecțiunile reținute de Comisie. Cu această ocazie, au solicitat o audiere, cerere la care au renunțat la 5 aprilie 2005.

9 Reclamantele au avut acces la dosarul Comisiei la 1 și la 2 septembrie 2004, la 19 noiembrie 2004, la 17 decembrie 2004 și la 12 ianuarie 2007.

10 La 15 octombrie 2004, Comisia a comunicat Morgan Stanley o versiune neconfidențială a comunicării privind obiecțiunile. La 22 octombrie 2004, Morgan Stanley a prezentat observațiile sale scrise referitoare la comunicarea privind obiecțiunile. La 23 februarie 2005, acestea au făcut obiectul comentariilor din partea reclamantelor.

11 La 23 decembrie 2004, Comisia le‑a adresat reclamantelor o primă scrisoare în care a expus faptele în cauză (denumită în continuare „prima scrisoare de expunere a faptelor”) la care reclamantele au răspuns prin scrisorile din 14 ianuarie 2005 și din 23 februarie 2005.

12 La 6 iulie 2006, Comisia a adresat reclamantelor o a doua scrisoare în care a expus situația de fapt în cauză (denumită în continuare „a doua scrisoare de expunere a situației de fapt”) la care reclamantele au răspuns prin scrisoarea din 22 septembrie 2006.

13 La 21 septembrie 2006, a intervenit un acord între Morgan Stanley și reclamante, prin care se recunoștea calitatea Morgan Stanley de membru al Visa Europe și se prevedea retragerea plângerii depuse la Comisie, precum și încetarea procedurii inițiate la High Court of Justice.

14 La 22 septembrie 2006, Morgan Stanley a devenit membră a Visa Europe și a retras plângerea pe care o depusese la Comisie. Cu toate acestea, Comisia a considerat că continua să aibă un interes legitim de a adopta o decizie care să sancționeze comportamentul anticoncurențial al reclamantelor.

Decizia atacată

15 La 3 octombrie 2007, Comisia a adoptat Decizia C(2007) 4471 final privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (COMP/D1/37860 – Morgan Stanley/Visa International și Visa Europe) (denumită în continuare „decizia atacată”), ale cărei principale elemente sunt reproduse în continuare.

A – Definiția pieței relevante

16 Comisia a considerat că serviciile furnizate în cadrul unei rețele de carduri de plată pot fi împărțite în trei grupe distincte:

– serviciile furnizate de o rețea de carduri de plată unor instituții financiare, în cadrul cărora își fac concurență diferitele rețele de carduri de plată;

– serviciile furnizate de băncile emitente ale cardurilor de plată către titularii acestora;

– serviciile de acceptare a tranzacțiilor furnizate comercianților.

17 Comisia a dedus că se puteau deosebi trei piețe distincte: o piață în amonte, constituită de serviciile de rețele, în cadrul cărora rețelele de carduri furnizează servicii diverselor instituții financiare, o primă piață în aval, pe care emitenții cardurilor de plată își fac concurență reciproc pentru a emite carduri și a furniza servicii conexe particularilor (denumită în continuare „piața emiterii”), o a doua piață în aval, pe care acceptanții de tranzacții pe bază de carduri își fac concurență pentru a încheia cu comercianții un contract care acoperă toate serviciile necesare pentru ca aceștia să poată accepta cardurile (denumită în continuare „piața acceptării”).

18 Deși a subliniat că Regula putea avea efecte de restrângere a concurenței pe cele două piețe situate în aval, Comisia a declarat că s‑a întemeiat numai pe piața acceptării, pe care efectele restrictive ale Regulii asupra concurenței ar fi fost cele mai semnificative.

19 Prin urmare, Comisia a definit piața relevantă ca fiind piața serviciilor de acceptare a tranzacțiilor pe bază de carduri de credit sau de debit cu plată amânată către comercianți în Regatul Unit (denumită în continuare „piața relevantă” sau „piața în cauză”).

B – Comportamentul reproșat

20 În considerentul (25) al deciziei atacate, Comisia a subliniat că nu Regula în sine era comportamentul reproșat reclamantelor, ci aplicarea acesteia în privința Morgan Stanley (în continuare „comportamentul în litigiu”).

C – Aplicarea articolului 81 CE

21 Pentru a ajunge la concluzia că comportamentul în litigiu făcea parte din domeniul de aplicare al articolului 81 alineatul (1) CE, în primul rând, Comisia a considerat că regulile și regulamentele care definesc cadrul de funcționare a sistemului VISA (inclusiv Statutul Visa Internațional și Regulamentul privind calitatea de membru al Visa Europe care conțin Regula) și decizia de a le aplica unei întreprinderi puteau fi considerate fie un acord între întreprinderi, fie o decizie de asociere între întreprinderi. Comisia s‑a bazat pe împrejurările că, pe de o parte, reclamantele și membrii lor respectivi desfășoară activități economice și, prin urmare, constituie întreprinderi în sensul articolului 81 alineatul (1) CE și, pe de altă parte, că reclamantele sunt „organizații asociative” (membership organisations).

22 În al doilea rând, Comisia a reținut că comportamentul în litigiu a produs efecte anticoncurențiale, întrucât refuzul de a admite Morgan Stanley în cadrul regiunii „Uniunea Europeană” a Visa International, apoi în cadrul Visa Europe (denumite în continuare, împreună, în cadrul „Visa”) a avut drept consecință împiedicarea unui concurent potențial să intre pe o piață caracterizată printr‑un grad ridicat de concentrare și pe care concurența, fără să fie ineficace, ar fi putut fi intensificată.

23 În această privință, Comisia a observat că refuzul de a admite Morgan Stanley în cadrul Visa nu o împiedicase numai să accepte tranzacții pe bază de carduri Visa, ci, în general, ar fi exclus‑o de pe întreaga piață a acceptării, inclusiv cea a tranzacțiilor pe bază de carduri MasterCard. Comisia s‑a întemeiat pe faptul că comercianții preferă să încheie contracte de afiliere pentru cardurile cele mai răspândite în Regatul Unit, Visa și MasterCard, cu unul și același acceptant.

24 În decizia atacată, Comisia a analizat posibilitatea, evocată de reclamante, ca Morgan Stanley să intervină pe piața acceptării prin încheierea unui „acord de fațadă” cu o instituție financiară membră a Visa. Comisia a definit acordul de fațadă, în esență, în sensul că vizează împrejurările în care membrul Visa, partenerul de fațadă, și‑a încetat activitățile de afiliere a comercianților și acționează ca o simplă interfață între Visa și un terț acceptant, considerat de asemenea acceptant de fapt, care își asumă răspunderea pentru aproape toate elementele serviciului de acceptare și suportă riscul fluxului de venituri ale comerciantului. Comisia a concluzionat astfel că încheierea unui acord de fațadă nu constituia, pentru o bancă internațională precum Morgan Stanley, un mijloc eficient de a intra pe piața relevantă.

25 Răspunzând diferitelor argumente invocate de reclamante în cursul procedurii administrative pentru a justifica comportamentul în litigiu, Comisia a considerat că nu era realist să aprecieze că Morgan Stanley ar fi în măsură să extindă sistemul său Discover în Uniune și astfel să concureze Visa, odată activă pe această piață. De asemenea, pentru Comisie, refuzul de a admite Morgan Stanley nu poate fi justificat de interesul de a evita eventualul „parazitism” (free‑riding) al unui concurent direct al Visa, care astfel ar putea avea acces la informații confidențiale. În această privință, Comisia a observat că anumiți membri ai Visa dețineau un sistem de cărți de credit sau de plată amânată care făcea concurență directă Visa și că nu li s‑a aplicat Regula.

26 Comisia a reținut că articolul 81 alineatul (3) CE nu își găsește aplicarea în speță.

27 În sfârșit, Comisia a considerat că continua să aibă un interes legitim de a adopta o decizie care să sancționeze comportamentul anticoncurențial al reclamantelor, deși această încălcare încetase prin admiterea Morgan Stanley în cadrul Visa la 22 septembrie 2006.

D – Calculul amenzii

28 Deși Comisia consideră că încălcarea a început la 22 martie 2000 și a durat șase ani și șase luni, a luat ca punct de plecare pentru calculul amenzii o perioadă mai scurtă, cuprinsă între data comunicării privind obiecțiunile, 2 august 2004, și cea a admiterii Morgan Stanley în cadrul Visa, 22 septembrie 2006. Comisia a considerat că încălcarea era gravă și că nu existau nici circumstanțe agravante, nici circumstanțe atenuante.

29 Articolele 1 și 2 din dispozitivul deciziei atacate au următorul cuprins:

„Articolul întâi

[Visa International] și [Visa Europe] au încălcat – prima în perioada cuprinsă între 22 martie 2000 și 22 septembrie 2006, iar cea de a doua, de la înființarea sa la 1 iulie 2004 până la 22 septembrie 2006 – articolul 81 alineatul (1) […] CE și articolul 53 alineatul (1) din Acordul privind SEE, refuzându‑i [Morgan Stanley] calitatea de membru al Visa Europe.

Articolul 2

Aplică [Visa International] și [Visa Europe] în solidar o amendă de 10 200 000 de euro pentru încălcarea menționată la articolul 1.”

Procedura

30 Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 19 decembrie 2007, reclamantele au introdus prezenta acțiune.

31 Printr‑un înscris separat depus la grefa Tribunalului la 24 iulie 2009, reclamantele au solicitat, pe de o parte, în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, ca acesta să se pronunțe în prealabil asupra admisibilității anumitor argumente și probe și, pe de altă parte, au propus adoptarea de măsuri de organizare a procedurii, în temeiul articolului 64 alineatul (4) din Regulamentul de procedură.

32 Prin înscrisul depus la grefa Tribunalului la 18 septembrie 2009, Comisia și‑a prezentat observațiile cu privire la cererile reclamantelor.

33 Prin Ordonanța din 14 decembrie 2009, Tribunalul (Camera a cincea) a unit cu fondul cererea formulată de reclamante în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură.

34 Prin decizia președintelui Tribunalului, compunerea Camerei a cincea a Tribunalului a fost modificată pentru buna desfășurare a prezentei proceduri.

35 Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a cincea) a decis deschiderea procedurii orale și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 64 din Regulamentul de procedură, a adresat întrebări în scris Comisiei. Comisia a răspuns în termenul acordat.

36 Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 20 mai 2010.

Concluziile părților

37 Reclamantele solicită Tribunalului:

– în principal, anularea deciziei atacate;

– în subsidiar, anularea articolului 2 din decizia atacată;

– cu titlu încă mai subsidiar, reducerea în proporție adecvată a cuantumului amenzii aplicate;

– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

38 Comisia solicită Tribunalului:

– respingerea acțiunii;

– obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.

În drept

A – Cu privire la cererea prin care se solicită anularea deciziei atacate

39 În susținerea acestei cereri, reclamantele invocă trei motive.

40 Prin intermediul primului și al celui de al treilea motiv, reclamantele contestă analiza Comisiei potrivit căreia comportamentul în litigiu ar fi produs efecte care restrâng concurența în sensul articolului 81 alineatul (1) CE.

41 Al doilea motiv este întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare al reclamantelor, întrucât criteriul de apreciere utilizat de Comisie în decizia atacată pentru a evalua efectele de restrângere a concurenței ale comportamentului în litigiu ar fi diferit de cel discutat în cursul procedurii administrative.

1. Chestiuni prealabile

a) Cu privire la admisibilitatea anumitor argumente și a unui document

42 Reclamantele, în memoriile lor, precum și prin înscrisul separat din 24 iulie 2009, formulat în temeiul articolului 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, consideră că Comisia, atât în decizia atacată, cât și în înscrisurile sale, se întemeiază pe argumente și pe un document cu privire la care nu au avut ocazia să își exprime punctul de vedere în cursul procedurii administrative. Pe de o parte, este vorba despre argumente care privesc existența unei strategii a Morgan Stanley bazată pe acceptarea la comercianți a tranzacțiilor pe baza cardurilor pe care le‑ar fi emis (denumită în continuare „strategia de acceptare a tranzacțiilor «on‑us»”) și, pe de altă parte, de anexa 57 la cea de a doua scrisoare de expunere a faptelor, care conține o prezentare a Morgan Stanley în vederea audierii.

43 În ceea ce privește argumentele legate de existența unei strategii de acceptare a tranzacțiilor „on‑us”, reclamantele susțin că acestea nu au fost invocate de Comisie în cursul procedurii administrative.

44 În ceea ce privește anexa 57 la cea de a doua scrisoare de expunere a faptelor, reclamantele arată, în esență, că anexa nu le‑a fost adusă la cunoștință într‑o măsură suficientă, întrucât chiar în textul scrisorii respective nu apărea nicio referire la această anexă.

45 Comisia consideră că avea dreptul, atât în decizia atacată, cât și în cadrul înscrisurilor sale, să se întemeieze pe aceste argumente și pe acest document.

46 Tribunalul va analiza admisibilitatea acestor argumente și a acestui document cu ocazia examinării diferitelor motive la care se referă.

b) Cu privire la admisibilitatea unei anexe a cererii introductive

47 Comisia contestă admisibilitatea Anexei A5 a cererii introductive care conține un raport de expertiză colectiv (denumit în continuare „raportul de expertiză colectiv”).

48 Comisia pretinde că reclamantele invocă în raportul de expertiză colectiv argumente care nu figurează în cererea introductivă și subliniază că acest lucru este contrar funcției pur probatorii și de instrument a anexelor.

49 În opinia reclamantelor, motivele și argumentele în susținerea cărora este invocat raportul de expertiză colectiv au fost dezvoltate într‑o măsură suficientă în cererea introductivă și, prin urmare, dispozițiile articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură au fost respectate.

50 În temeiul articolului 21 din Statutul Curții de Justiție și al articolului 44 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul de procedură, cererea introductivă trebuie să cuprindă obiectul litigiului și expunerea sumară a motivelor invocate. Potrivit unei jurisprudențe constante, pentru ca o acțiune să fie admisibilă, este necesar ca elementele esențiale de fapt și de drept pe care aceasta se întemeiază să rezulte, cel puțin în mod sumar, dar coerent și comprehensibil, din chiar textul cererii introductive. Deși textul acesteia poate fi susținut și completat, în privința unor aspecte specifice, prin trimiteri la anumite fragmente din documentele anexate, o trimitere globală la alte înscrisuri, chiar anexate la cererea introductivă, nu poate suplini absența elementelor esențiale ale argumentării în drept, care, în temeiul dispozițiilor menționate anterior, trebuie să figureze în cererea introductivă. În plus, nu este de competența Tribunalului să cerceteze și să identifice în anexe motivele și argumentele care ar putea fi considerate drept temei al acțiunii, anexele având o funcție pur probatorie și de instrument (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 17 septembrie 2007, Microsoft/Comisia, T‑201/04, Rep., p. II‑3601, punctul 94 și jurisprudența citată).

51 În prezenta cauză, rezultă, desigur, că diferitele motive și argumente în susținerea cărora se face referire la raportul de expertiză colectiv pot fi în mod clar identificate în chiar textul cererii. Astfel, reclamantele fac referire la acest document în critica lor asupra analizei Comisiei potrivit căreia concurența pe piața în cauză ar fi putut fi intensificată, pentru a nega pertinența efectelor pe care le‑ar fi avut, în trecut, asupra concurenței intrarea unei instituții financiare pe piața în cauză și pentru a susține că Morgan Stanley a fost descrisă în mod eronat de Comisie ca fiind un participant eficient, important și experimentat.

52 Cu toate acestea, trebuie să se constate că raportul de expertiză colectiv depășește funcția pur probatorie și de instrument atribuită anexelor. Lectura acestuia demonstrează că nu se limitează să susțină sau să completeze elementele de fapt sau de drept invocate expres în cuprinsul acestor acte de procedură, ci introduce noi argumente.

53 În consecință, anexa A5 la cererea introductivă nu va fi luată în considerare de Tribunal decât în măsura în care susține sau completează motivele sau argumentele invocate expres de reclamante în cuprinsul înscrisurilor lor și atunci când Tribunalul are posibilitatea să determine cu precizie care sunt elementele conținute de acestea care susțin sau completează motivele sau argumentele respective (a se vedea, în acest sens și prin analogie, Hotărârea Microsoft/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 99).

2. Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare al reclamantelor

a) Argumentele părților

54 Reclamantele reproșează Comisiei că și‑a modificat analiza în cursul procedurii administrative, fără ca ele să fi avut ocazia să își susțină punctul de vedere, ceea ce ar constitui o încălcare a dreptului lor la apărare care trebuie să determine anularea deciziei atacate. La alineatele 198-200 din comunicarea privind obiecțiunile și la alineatele 5-9 din cea de a doua scrisoare de expunere a faptelor, Comisia ar fi justificat existența unor efecte semnificative asupra concurenței prin caracterul limitat al concurenței pe piața acceptării. Or, în considerentul (200) al deciziei atacate, Comisia ar fi declarat, pentru prima dată, că nu consideră că concurența este ineficace pe această piață. Reclamantele deduc că analiza efectuată de Comisie este întemeiată pe un criteriu menționat pentru prima dată în decizia atacată potrivit căruia, deși pe piața acceptării din Regatul Unit concurența este efectivă, aceasta ar mai putea fi încă intensificată.

55 Comisia consideră că nu a avut loc o încălcare a dreptului reclamantelor de a fi audiate.

b) Aprecierea Tribunalului

56 Potrivit jurisprudenței, comunicarea privind obiecțiunile trebuie să conțină o expunere a obiecțiunilor formulate în termeni suficient de clari, chiar dacă sumari, pentru a permite persoanelor interesate să ia cunoștință în mod efectiv de comportamentele care le sunt reproșate de Comisie (Hotărârea Tribunalului din 14 mai 1998, Mo och Domsjö/Comisia, T‑352/94, Rec., p. II‑1989, punctul 63). Respectarea dreptului la apărare într‑o procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni precum cele în cauză impune astfel să li se ofere întreprinderilor și asocierilor de întreprinderi în cauză, încă din etapa procedurii administrative, posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere asupra realității și a pertinenței faptelor, a obiecțiunilor și a circumstanțelor invocate de Comisie (Hotărârea Tribunalului din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctul 553). Această cerință este respectată atunci când decizia nu reține în sarcina persoanelor interesate încălcări diferite de cele menționate în expunerea obiecțiunilor și cuprinde doar fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să își prezinte punctul de vedere. Rezultă că nu pot fi reținute de Comisie decât obiecțiunile cu privire la care acestea din urmă au avut ocazia să își exprime punctul de vedere (Hotărârea Tribunalului din 23 februarie 1994, CB și Europay/Comisia, T‑39/92 și T‑40/92, Rec., p. II‑49, punctul 47).

57 Rezultă de asemenea din jurisprudența constantă că decizia nu trebuie în mod obligatoriu să fie o copie exactă a comunicării privind obiecțiunile. Astfel, Comisia trebuie să fie în măsură să țină seama în decizie de răspunsurile întreprinderilor în cauză la comunicarea privind obiecțiunile. În această privință, Comisia trebuie să poată nu doar accepta sau respinge argumentele întreprinderilor în cauză, dar și efectua propria analiză a faptelor invocate de acestea, fie pentru a renunța la obiecțiunile care s‑au dovedit greșit întemeiate, fie pentru a organiza sau a completa, atât în fapt, cât și în drept, argumentația sa în susținerea obiecțiunilor menținute. Având în vedere acestea, o încălcare a dreptului la apărare va trebui constatată numai în cazul în care, prin decizia finală, se incriminează întreprinderile în cauză pentru încălcări diferite de cele menționate în comunicarea privind obiecțiunile sau se rețin fapte diferite. Această situație nu se regăsește atunci când diferențele invocate dintre comunicarea privind obiecțiunile și decizia finală nu privesc comportamente diferite de cele cu privire la care întreprinderile în cauză și‑au exprimat punctul de vedere și care, prin urmare, nu au legătură cu nicio obiecțiune nouă (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 30 septembrie 2003, Atlantic Container Line și alții/Comisia, T‑191/98, T‑212/98-T‑214/98, Rec., p. II‑3275, punctul 191 și jurisprudența citată).

58 În plus, pentru a invoca o încălcare a dreptului la apărare în ceea ce privește obiecțiunile preluate în decizia atacată, întreprinderile în cauză nu se pot limita să invoce simpla existență a unor diferențe între comunicarea privind obiecțiunile și decizia atacată, fără să arate în mod precis și concret de ce fiecare dintre aceste diferențe reprezintă, în speță, un motiv nou cu privire la care nu au avut ocazia să fie audiate. Astfel, potrivit jurisprudenței constante, o încălcare a dreptului la apărare trebuie apreciată în funcție de împrejurările specifice fiecărei cauze, întrucât depinde, în esență, de obiecțiunile reținute de Comisie pentru a stabili încălcarea reproșată întreprinderilor în cauză (a se vedea Hotărârea Atlantic Container Line și alții/Comisia, punctul 57 de mai sus, punctul 192 și jurisprudența citată).

59 La alineatele 198-200 din comunicarea privind obiecțiunile, Comisia s‑a întemeiat pe anumite caracteristici ale pieței și, în special, pe concentrarea importantă a acesteia pentru a reține că pe această piață concurența era limitată în special în ceea ce privește acceptarea tranzacțiilor efectuate la comercianți de dimensiune mică și mijlocie.

60 În observațiile din 3 decembrie 2004, reclamantele au contestat această analiză a Comisiei, referindu‑se în special la reducerea prețului cheltuielilor suportate de comercianți sau la posibilitatea comercianților de a schimba acceptantul. Răspunzând la aceste observații, Comisia a precizat în considerentul (200) al deciziei atacate că pe piață concurența nu este „ineficace” și că mai putea fi încă intensificată.

61 Trebuie să se constate că în considerentul (200) al deciziei atacate Comisia nu formulează o obiecțiune nouă împotriva reclamantelor și nici nu se întemeiază pe un element de fapt nou. Comisia s‑a limitat să își completeze analiza ținând seama de observațiile reclamantelor, după cum este obligată să o facă în aplicarea jurisprudenței citate la punctele 56 și 57 de mai sus.

62 Astfel, această evoluție în motivarea deciziei atacate față de motivarea inițială din comunicarea privind obiecțiunile, departe de a fi manifestarea unei încălcări a dreptului la apărare al reclamantelor, demonstrează, dimpotrivă, că acestea au putut să își exprime punctul de vedere cu privire la obiecțiunea reținută de Comisie, întemeiată pe faptul că, având în vedere nivelul concurenței existent pe piața în cauză, comportamentul în litigiu avusese efecte care restrâng concurența.

63 Împrejurarea că în decizia atacată Comisia s‑a întemeiat pe posibilitatea de intensificare a concurenței pe piața relevantă nu constituie, așadar, o încălcare a dreptului la apărare al reclamantelor.

64 În consecință, al doilea motiv trebuie respins.

3. Cu privire la primul și la cel de al treilea motiv, care contestă restrângerea concurenței de comportamentul în litigiu

65 Reclamantele contestă aprecierea Comisiei cu privire la efectele care restrâng concurența ale comportamentului în litigiu în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE. Prin intermediul primului motiv, reclamantele neagă că comportamentul în litigiu a avut drept consecință să închidă piața în cauză în privința Morgan Stanley. În cadrul celui de al treilea motiv, ele își îndreaptă criticile împotriva aprecierii Comisiei cu privire la efectele asupra concurenței pe care prezența Morgan Stanley pe piața respectivă le‑ar fi putut avea.

66 Înainte de a analiza temeinicia acestor două motive, trebuie să se sublinieze că reclamantele nu repetă în cadrul prezentului motiv argumentele dezvoltate în cursul procedurii administrative, întemeiate pe faptul că aplicarea Regulii în privința Morgan Stanley se explica prin calitatea sistemului Discover de concurent al Visa, și astfel nu repun în discuție aprecierile Comisiei conținute în decizia atacată care neagă caracterul justificat în mod obiectiv al comportamentului în litigiu.

67 Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că la evaluarea unui acord, a unei decizii a unei asocieri de întreprinderi sau a unei practici concertate în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE trebuie să se țină seama de cadrul concret în care își produc efectele și în special de contextul economic și juridic în care întreprinderile în cauză își desfășoară activitatea, de natura produselor sau a serviciilor vizate, precum și de condițiile reale de funcționare și de structura pieței vizate, în afară de cazul în care este vorba despre un acord care conține restricții evidente ale concurenței cum ar fi stabilirea prețurilor, repartizarea pieței sau controlul debușeelor. Astfel, în acest din urmă caz, astfel de restricții pot fi evaluate comparativ cu efectele lor pretins a fi favorabile pentru concurență numai în cadrul articolului 81 alineatul (3) CE în vederea acordării unei scutiri de la interdicția prevăzută la alineatul (1) al aceluiași articol (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 15 septembrie 1998, European Night Services și alții/Comisia, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 și T‑388/94, Rec., p. II‑3141, punctul 136 și jurisprudența citată).

68 Examinarea condițiilor de concurență pe o piață dată ține seama nu numai de concurența existentă dintre întreprinderile deja prezente pe piața în cauză, ci și de concurența potențială pentru a stabili dacă există posibilități reale și concrete, având în vedere structura pieței și contextul economic și juridic care îi guvernează funcționarea, ca întreprinderile în cauză să se concureze reciproc sau ca un nou concurent să poată intra pe piața în cauză și să concureze întreprinderile existente (Hotărârea European Night Services și alții/Comisia, punctul 67 de mai sus, punctul 137).

69 Pe de altă parte, dacă trebuie să se considere că un acord, o decizie a unei asocieri de întreprinderi sau o practică concertată este interzisă în urma modificărilor concurenței care sunt efectul acesteia, trebuie să se examineze concurența în cadrul real în care ar avea loc în lipsa acordului, a deciziei unei asocieri de întreprinderi sau a practicii concertate în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 28 mai 1998, Deere/Comisia, C‑7/95 P, Rec., p. I‑3111, punctul 76 și jurisprudența citată).

70 În ceea ce privește întinderea controlului jurisdicțional asupra aprecierilor Comisiei, trebuie amintită jurisprudența constantă potrivit căreia, deși, ca regulă generală, instanța Uniunii exercită un control complet al împrejurării dacă sunt sau nu sunt reunite condițiile de aplicare a articolului 81 alineatul (1) CE, controlul pe care aceasta îl exercită asupra aprecierilor economice complexe realizate de Comisie se limitează în mod necesar la verificarea respectării normelor de procedură și de motivare, precum și a exactității materiale a faptelor, a lipsei unei erori vădite de apreciere și a abuzului de drept (a se vedea Hotărârea Deere/Comisia, punctul 69 de mai sus, punctul 34 și jurisprudența citată). Cu toate acestea, deși instanța Uniunii recunoaște Comisiei o marjă de apreciere, acest lucru nu implică faptul că trebuie să se abțină să controleze interpretarea, de către Comisie, a datelor cu caracter economic. Astfel, instanța Uniunii trebuie în mod special nu numai să verifice exactitatea materială a elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența lor, ci și să controleze dacă aceste elemente constituie ansamblul datelor relevante care trebuie să fie luate în considerare pentru evaluarea unei situații complexe și dacă sunt de natură să susțină concluziile deduse din aceasta (a se vedea Hotărârea Microsoft/Comisia, punctul 50 de mai sus, punctul 89 și jurisprudența citată).

71 În lumina acestor considerații, trebuie examinată temeinicia celor două motive invocate de reclamante.

a) Cu privire la primul motiv, întemeiat pe faptul că Comisia nu a ținut seama de posibilitatea Morgan Stanley de a intra pe piața în cauză prin intermediul unui acord de fațadă

Argumentele părților

72 Prezentul motiv este formulat de reclamante sub două aspecte.

73 În cadrul primului aspect, reclamantele susțin că raționamentul Comisiei este afectat de o eroare de drept în urma aplicării unui criteriu juridic greșit, întrucât ar fi îndepărtat posibilitatea unei intrări a Morgan Stanley prin intermediul unui acord de fațadă pentru motivele că un astfel de acord, pe de o parte, nu ar garanta în practică unei bănci precum Morgan Stanley eficiența necesară pentru a intra pe piață și, pe de altă parte, pentru Morgan Stanley nu ar înlocui acceptarea în nume propriu.

74 Prin cel de al doilea aspect, reclamantele susțin că diferitele justificări invocate de Comisie sunt afectate de erori de fapt și de apreciere. Astfel, în primul rând, Comisia ar fi considerat în mod greșit că marile bănci internaționale nu utilizează acordurile de fațadă.

75 În al doilea rând, argumentul întemeiat pe faptul că un acord de fațadă nu ar fi permis Morgan Stanley să urmeze o strategie bazată pe integrarea activităților de acceptare și de emisiune ar fi eronată. Pe de altă parte, acest argument, întrucât privește o strategie de acceptare a tranzacțiilor „on‑us”, ar trebui declarat inadmisibil, în măsura în care a fost menționat pentru prima dată în decizia atacată și nu a fost adus la cunoștința reclamantelor în cursul procedurii administrative.

76 În al treilea rând, Comisia a concluzionat în mod greșit că ar fi fost dificil pentru Morgan Stanley să găsească un partener de fațadă. În primul rând, Comisia ar fi exclus fără motiv marile bănci active pe piața achiziționării, în al doilea rând, ar fi subestimat posibilitățile de a găsi un partener de fațadă printre membrii Visa care nu sunt activi pe piața achiziționării și, în al treilea rând, ar fi ignorat posibilitatea ca Morgan Stanley să încheie un acord de fațadă cu o bancă străină.

77 În al patrulea rând, ar fi fals să se sublinieze că acordurile de fațadă sunt la originea costurilor și a unei complexități suplimentare. Reclamantele susțin în mod special că acordurilor de fațadă nu le‑ar fi aplicabil capitolul 2.10 din regulamentul interior regional al Visa Europe, la care Comisia face referire în decizia atacată. Pe de altă parte, ar trebui să se țină seama de împrejurarea că și membrii Visa suportă costuri de căutare a clientelei. Din mărturia unuia dintre directorii unei societăți de procesare rezultă că acordurile de fațadă nu sunt mai puțin eficiente decât o acceptare directă în calitate de membru al Visa, ci, dimpotrivă, ar prezenta avantaje pentru acceptantul de fapt. În sfârșit, în mod greșit, Comisia ar fi subliniat existența unor „ineficiențe suplimentare” în încheierea unui acord de fațadă pentru motivul că Morgan Stanley este de asemenea membră a rețelei de plată prin card MasterCard (denumit în continuare „sistemul MasterCard”).

78 Comisia consideră că acest motiv este nefondat.

Aprecierea Tribunalului

79 Prezentul motiv presupune să se examineze dacă și în ce împrejurări Comisia ar fi trebuit să deducă din posibilitatea Morgan Stanley de a încheia un acord de fațadă cu un membru al Visa că comportamentul în litigiu nu avusese drept efect să o excludă de pe piața în cauză.

80 Cu titlu introductiv, trebuie să se constate că părțile împărtășesc descrierea acordurilor de fațadă realizată în considerentul (110) al deciziei atacate în modul următor:

„[B]ăncile și‑au încetat activitățile de afiliere a comercianților și acționează în prezent ca o simplă interfață (sau o «fațadă») între Visa și MasterCard, pe de o parte, și un prestator terț care își asumă răspunderea pentru aproape toate elementele serviciului de acceptare și care suportă riscul fluxului de venituri ale comerciantului. Pentru a garanta respectarea regulilor sistemului Visa, contractele încheiate cu comercianții sunt în general contracte trilaterale încheiate între comerciant, prestatorul terț și banca membră a rețelei. Aceste acorduri între o bancă membră a Visa/MasterCard și un prestator terț nebancar sunt denumite uneori «acorduri de fațadă».”

81 Astfel cum s‑a menționat la punctul 67 de mai sus, evaluarea unui acord, a unei decizii a unei asocieri de întreprinderi sau a unei practici concertate în temeiul articolului 81 alineatul (1) CE trebuie să țină seama de cadrul concret în care își produc efectele și în special de contextul economic și juridic în care întreprinderile în cauză își desfășoară activitatea, de natura produselor sau a serviciilor vizate, precum și de condițiile reale de funcționare și de structura pieței vizate.

82 Împrejurarea că regulile sistemului Visa rezervă membrilor acceptarea tranzacțiilor efectuate cu comercianți constituie, desigur, un element al contextului economic și juridic în care trebuie apreciat comportamentul în litigiu. Cu toate acestea, trebuie să se țină seama și de celelalte elemente care determină posibilitățile de acces la piața în cauză (a se vedea, în acest sens și prin analogie, Hotărârea Curții din 28 februarie 1991, Delimitis, C‑234/89, Rec., p. I‑935, punctul 20).

83 În această privință, existența unei posibilități pentru operatorii care nu au calitatea de membru al Visa să intre pe piața în cauză, datorită încheierii unui acord de fațadă cu un membru al Visa, este un element al contextului economic și juridic de care ar fi trebuit, după caz, să se țină seama în eventualitatea în care ar fi reprezentat o posibilitate reală și concretă pentru Morgan Stanley să intre pe piața în cauză și să concureze întreprinderile existente (a se vedea, în acest sens și prin analogie, Hotărârea Delimitis, punctul 82 de mai sus, punctul 21).

84 Pentru a verifica dacă încheierea unui acord de fațadă cu un membru al Visa constituia o posibilitate reală și concretă pentru Morgan Stanley să intre pe piața în cauză și să concureze întreprinderile existente, trebuie să se țină seama de condițiile în care se realizează concurența pe piața în cauză.

85 Rezultă în mod necesar că nu se poate ține seama de o posibilitate de a intra pe piața în cauză care, având în vedere aceste condiții, ar fi nerealistă sau pur teoretică.

86 În cadrul primului aspect al motivului, întemeiat pe existența unei erori de drept a Comisiei, reclamantele își îndreaptă criticile împotriva termenilor utilizați de Comisie în considerentul (121) al deciziei atacate, care are următorul cuprins:

„[D]eși băncile care intenționează să intre pe piața acceptării tranzacțiilor de plată prin carduri de credit și de debit cu plata amânată la comercianți pot, teoretic, să o facă pe baza unui acord de fațadă, un astfel de acord nu îi garantează în practică unei bănci precum Morgan Stanley eficiența necesară pentru a intra pe piață și pentru Morgan Stanley nu ar înlocui acceptarea în nume propriu.”

87 Nu se poate deduce numai din acest considerent o eroare de drept a Comisiei în urma aplicării unui criteriu juridic eronat, o astfel de eroare nefiind susceptibilă să fie identificată decât datorită analizei justificărilor pe care se întemeiază concluzia Comisiei, a cărei temeinicie este contestată în cadrul celui de al doilea aspect al motivului.

88 Prin urmare, cele două aspecte ale prezentului motiv vor fi examinate împreună.

89 În decizia atacată, Comisia s‑a întemeiat pe patru serii de justificări care privesc, în primul rând, împrejurarea că marile bănci internaționale nu utilizează acordurile de fațadă, în al doilea rând, imposibilitatea ca Morgan Stanley să urmeze o strategie bazată pe integrarea activităților de acceptare și de emisiune prin intermediul unui acord de fațadă, în al treilea rând, dificultatea Morgan Stanley să găsească un partener de fațadă și, în al patrulea rând, complexitatea și costurile suplimentare determinate de acest tip de acceptare.

90 Este suficient în prezenta cauză să se analizeze temeinicia justificărilor invocate de Comisie cu privire la dificultatea Morgan Stanley să găsească un partener de fațadă.

91 Din exemplele de acorduri de fațadă din decizia atacată, dar și din cele prezentate de reclamante rezultă că astfel de acorduri au fost încheiate în principal cu acceptanți de fapt deja prezenți pe piața acceptării – instituții financiare sau societăți de procesare –, și nu au avut, așadar, drept efect să permită intrarea unui nou concurent pe piața în cauză, ci mai curând consolidarea poziției concurențiale a celor deja prezenți pe aceasta.

92 Singurele exemple de intrare pe piața în cauză a unui nou concurent prin intermediul încheierii unui acord de fațadă privesc societățile de procesare care au legături comerciale strânse cu membrul Visa care îndeplinește funcția de partener de fațadă. Or, trebuie să se constate că situația Morgan Stanley, având în vedere calitatea sa de instituție financiară și, așadar, de concurent al membrilor Visa pe alte piețe decât cea a acceptării, nu este comparabilă cu cea a societăților de procesare care nu desfășoară nicio activitate bancară.

93 În aceste condiții, posibilitatea susținută de reclamante, aceea ca Morgan Stanley, instituție financiară care nu este prezentă pe piața în cauză, să poată găsi un partener de fațadă printre marile bănci eventual susceptibile să iasă de pe piața în cauză, membrii Visa care nu sunt activi pe piața respectivă sau o bancă străină membră a Visa care urmărește să creeze o prezență bancară în Regatul Unit, are caracter în esență teoretic și speculativ.

94 Prin urmare, Comisia a reținut în mod întemeiat că ar fi fost dificil pentru Morgan Stanley să găsească un partener de fațadă. Trebuie să se considere că această constatare justifica în sine îndepărtarea de către Comisie a ipotezei unei intrări a Morgan Stanley pe piața în cauză prin intermediul unui acord de fațadă.

95 Cu titlu suplimentar, trebuie să se sublinieze că temeinicia concluziei Comisiei este susținută de justificările întemeiate pe faptul că o acceptare în cadrul unui acord de fațadă ar fi mai complexă și mai costisitoare decât o acceptare în calitate de membru al Visa.

96 În primul rând, în ceea ce privește complexitatea sporită pe care ar avea‑o acceptarea în cadrul unui acord de fațadă, trebuie să se țină seama de constatarea efectuată în considerentul (117) al deciziei atacate potrivit căreia contractele încheiate cu comercianții în cadrul unui acord de fațadă sunt în general trilaterale întrucât includ și partenerul de fațadă. Trebuie să se constate că reclamantele, deși contestă conținutul exact al obligațiilor acceptantului de fapt în cadrul acestui tip de contract, nu neagă caracterul trilateral al contractelor în cauză.

97 Comisia a considerat, în esență, în considerentul (118) al deciziei atacate, că partenerul de fațadă avea obligații față de Visa și că aceste obligații erau totodată izvor de constrângeri pentru acceptantul de fapt.

98 Reclamantele contestă întinderea acestor obligații subliniind că, în privința acceptanților de fapt, nu ar fi aplicabil capitolul din regulamentul interior al Visa Europe pe care se întemeiază Comisia.

99 Pe de o parte, trebuie să se observe că reclamantele nu au detaliat regulile exacte care reglementează obligațiile respective ale partenerului de fațadă și ale acceptantului de fapt, formularul furnizat în anexa la replica acestora fiind insuficient.

100 Pe de altă parte, trebuie să se constate că reclamantele nu neagă că partenerul de fațadă are funcția de a fi o interfață între Visa și acceptantul de fapt. Or, din acest rol de interfață se poate deduce în mod rezonabil existența unor obligații atât în sarcina partenerului de fațadă, cât și a acceptantului de fapt, care nu există atunci când un membru al Visa intervine direct pe piața acceptării.

101 În consecință, Comisia a putut concluziona în mod valabil că acceptarea în cadrul unui acord de fațadă era mai complexă decât o acceptare în calitate de membru al Visa, fără să fie necesar să se verifice pertinența și temeinicia aprecierii sale, potrivit căreia încheierea unui acord de fațadă ar da naștere unor „ineficiențe suplimentare” având în vedere calitatea Morgan Stanley de membru al sistemului MasterCard.

102 În al doilea rând, în ceea ce privește costurile suplimentare determinate de o acceptare prin intermediul unui acord de fațadă, Comisia s‑a referit la împrejurarea că un acceptant de fapt, nu numai că trebuia să plătească o remunerație partenerului său de fațadă pentru achiziționarea portofoliului său de acceptare, ci era de asemenea obligat la plata unor redevențe.

103 Reclamantele contestă această analiză pentru motivul că și un membru al Visa care intervine direct pe piața acceptării suportă cheltuieli, în special pentru căutarea clientelei. Redevențele plătite de acceptantul de fapt către partenerul său de fațadă ar fi astfel contraprestația exact pentru trimiteri de clientelă efectuate de partenerul de fațadă.

104 Această argumentație nu este de natură să repună în discuție temeinicia analizei Comisiei. Astfel, dacă o parte din redevențele plătite pot să corespundă efectiv unor costuri pe care un membru al Visa care intervine direct pe piața acceptării, indiferent de situație, le‑ar fi suportat, Comisia putea totuși în mod rezonabil să considere că plățile efectuate către partenerul de fațadă remunerează de asemenea serviciile de interfață prestate și corespund, cel puțin în parte, unor costuri pe care un membru al Visa care intervine direct pe piața acceptării nu le suportă.

105 În consecință, fără a săvârși o eroare vădită de apreciere, Comisia a subliniat că o acceptare prin intermediul unui acord de fațadă era mai complexă și mai costisitoare decât o acceptare în calitate de membru al Visa.

106 Astfel cum s‑a subliniat la punctul 84 de mai sus, impactul acestor considerații asupra ipotezei susținute de reclamante privind o posibilă intrare a Morgan Stanley pe piața respectivă prin intermediul unui acord de fațadă trebuie examinat având în vedere condițiile în care se realizează concurența pe piața în cauză.

107 Trebuie amintit că Comisia a reținut existența a doi factori favorabili accesului pe piață al unui nou operator, mai precis posibilitatea de a exercita o concurență asupra altor variabile decât prețul, și în special calitatea serviciului, și existența, pentru comercianți a unor proceduri simple și necostisitoare de schimbare a acceptantului.

108 Totuși, Comisia a mai constatat în decizia atacată, fără să fie contrazisă de reclamante cu privire la acest aspect, că structura pieței în cauză se caracteriza printr‑un grad ridicat de concentrare. Astfel, din cuprinsul considerentelor (166)-(168) ale deciziei atacate rezultă că, pe baza informațiilor deținute de Comisie, în 2003, cei doi acceptanți principali reprezentau 61 % din piața acceptării, iar cei mai mari patru acceptanți reprezentau 90 % din această piață, restul pieței fiind împărțită între patru acceptanți. Comisia a mai subliniat în considerentul (169) al deciziei atacate o tendință spre consolidarea acestei piețe, făcând referire la împrejurarea că mai mulți acceptanți de dimensiune medie își cedaseră sau își delegaseră activitățile de acceptare către un număr redus de instituții financiare și de societăți de procesare.

109 De asemenea, în decizia atacată, s‑a subliniat că ultima intrare pe piața în cauză a avut loc în 1996 și că niciuna dintre instituțiile financiare interogate de Comisie nu intenționa să o integreze.

110 Prin urmare, trebuie să se constate că structura pieței acceptării, în pofida factorilor reținuți de Comisie ca fiind favorabili accesului unui nou operator, face puțin plauzibilă intrarea Morgan Stanley pe piața relevantă prin intermediul unui acord de fațadă care ar dezavantaja‑o de la început față de principalii concurenți stabiliți pe piața respectivă.

111 Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se constate că concluzia Comisiei prin care aceasta a îndepărtat ipoteza unei intrări a Morgan Stanley prin intermediul unui acord de fațadă este justificată suficient de considerațiile referitoare la dificultatea de a găsi un partener de fațadă și, cu titlu suplimentar, de cele referitoare la complexitatea și la costurile suplimentare determinate de acordurile de fațadă. Prin urmare, Comisia nu a făcut aplicarea unui criteriu juridic eronat, contrar susținerilor reclamantelor.

112 În aceste condiții, nu este necesară examinarea celorlalte critici referitoare la justificările invocate de Comisie întemeiate pe faptul că marile bănci internaționale nu utilizează acordurile de fațadă și pe imposibilitatea de a urma o strategie bazată pe integrarea activităților de acceptare și de emisiune. Prin urmare, nu este necesar să se răspundă la susținerile reclamantelor privind inadmisibilitatea argumentelor Comisiei întemeiate pe pretinsa intenție a Morgan Stanley de a urma o strategie de acceptare a tranzacțiilor „on‑us”.

113 În consecință, primul motiv trebuie respins.

b) Cu privire la al treilea motiv, referitor la efectele asupra concurenței avute de prezența Morgan Stanley pe piața în cauză

114 În cadrul acestui motiv, reclamantele reproșează Comisiei, în primul rând, că a aplicat un criteriu eronat din punct de vedere economic și juridic pentru a evalua efectele comportamentului în litigiu asupra concurenței, în al doilea rând, că a subevaluat nivelul concurenței existente pe piața în cauză. Reclamantele critică de asemenea analiza Comisiei privind efectele pe care le‑ar fi putut avea o intrare a Morgan Stanley pe piața în cauză.

Cu privire la primul aspect al motivului, întemeiat pe aplicarea unui criteriu eronat din punct de vedere economic și juridic

– Argumentele părților

115 Reclamantele impută Comisiei săvârșirea unei erori vădite de drept prin aplicarea unui criteriu eronat din punct de vedere economic și juridic, și anume „posibilitatea de intensificare a concurenței” existente pe piața în cauză, deși admite caracterul efectiv al acestei concurențe.

116 Reclamantele amintesc că prin concurența vizată la articolul 3 alineatul (1) litera (g) CE și la articolul 81 CE se înțelege o concurență efectivă. Prin urmare, asigurarea unei concurențe de un nivel superior față de cel al eficacității nu ar constitui un obiectiv al tratatului și, prin sancționarea refuzului de a admite Morgan Stanley pentru acest motiv, Comisia ar fi aplicat un criteriu eronat.

117 Făcând referire la raportul de expertiză colectiv, reclamantele susțin că prin însăși natura sa, concurența este un proces dinamic care, prin urmare, poate fi întotdeauna intensificat, indiferent de nivelul său de eficacitate. Teza Comisiei ar însemna, astfel, să se concluzioneze că pe o piață nu poate exista niciodată concurență efectivă.

118 În ceea ce privește afirmația Comisiei, în memoriul său în apărare, potrivit căreia împiedicarea intrării pe piață ar fi fost întotdeauna considerată anticoncurențială, reclamantele subliniază mai întâi că această afirmație nu este susținută de nicio referință din jurisprudență. Reclamantele mai consideră că această analiză înseamnă să li se reproșeze reclamantelor că comportamentul în litigiu a avut ca obiect să restrângă concurența, deși decizia atacată s‑a întemeiat pe efectele refuzului admiterii Morgan Stanley. În sfârșit, reclamantele observă că o astfel de analiză este întru totul contrară jurisprudenței, întrucât presupune că poate avea loc o restrângere a concurenței, independent de gradul de concurență de pe piața în cauză. Această analiză ar fi de asemenea contrară anumitor documente publicate de Comisie și în special Orientărilor privind aplicarea articolului 81 alineatul (3) [CE] (JO 2004, C 101, p. 97, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 165). Astfel, din cuprinsul notei de subsol nr. 31 din aceste linii directoare ar rezulta că poziția Comisiei înseși este că scopul articolului 81 este de a proteja concurența pe piață spre binele consumatorilor.

119 Reclamantele contestă argumentul invocat în memoriul în apărare potrivit căruia intrarea unui nou concurent ar putea avea efecte asupra concurenței în anumite subsectoare ale pieței în cauză, mai importante decât cele pe care le‑ar putea lăsa să se întrevadă imaginea globală a pieței acceptării. Acest argument a fost menționat, desigur, în comunicarea privind obiecțiunile, dar nu ar fi fost preluat de Comisie în decizia atacată, în urma combaterii acestuia de către reclamante.

120 Comisia respinge afirmațiile reclamantelor.

– Aprecierea Tribunalului

121 Reclamantele își întemeiază în esență afirmația privind existența unei erori de drept, pe de o parte, pe recunoașterea de către Comisie în considerentul (200) al deciziei atacate a lipsei caracterului „ineficace” a concurenței pe piața în cauză și, pe de altă parte, pe menționarea în considerentele (187) și (200) ale deciziei atacate a posibilității unei „intensificări a concurenței” pe piața în cauză. În ceea ce privește referirea făcută de reclamante la raportul de expertiză colectiv, nu se va ține seama de aceasta decât în limitele menționate la punctul 53 de mai sus.

122 Pentru verificarea temeiniciei acestor argumente, trebuie să se țină seama de ansamblul considerațiilor dezvoltate în decizia atacată destinate analizării efectelor comportamentului în litigiu care restrâng concurența în sensul articolului 81 alineatul (1) CE.

123 Rezultă că Comisia s‑a întemeiat pe mai multe elemente referitoare, pe de o parte, la nivelul concurenței existente pe piața în cauză și, pe de altă parte, la concurența potențială. În ceea ce privește primul aspect, astfel cum s‑a amintit deja la punctele 108 și 109 de mai sus, Comisia a reținut că structura pieței în cauză se caracteriza printr‑un grad ridicat de concentrare și era pe cale să se consolideze. În ceea ce privește concurența potențială, Comisia a considerat, în esență, în considerentele (169)-(174) ale deciziei atacate, că aceasta se limita numai la marile bănci sau la marile societăți de procesare internaționale care puteau să atingă dimensiunea necesară pentru a deveni concurenți ai acceptanților actuali. Comisia a observat că Morgan Stanley constituia singurul nou operator potențial care și‑a exprimat intenția de a intra pe piața respectivă.

124 Trebuie să se constate că o astfel de analiză nu are caracter eronat din punct de vedere juridic astfel cum susțin reclamantele.

125 Astfel, pe de o parte, în aplicarea jurisprudenței citate la punctul 68 de mai sus, examinarea condițiilor de concurență pe o piață dată ține seama nu numai de concurența existentă între întreprinderile deja prezente pe piața în cauză, ci și de concurența potențială.

126 Pe de altă parte, din jurisprudența Curții mai rezultă că articolul 81 CE urmărește, asemenea celorlalte norme de concurență prevăzute de tratat, să protejeze nu numai interesele concurenților sau ale consumatorilor, ci și structura pieței și, prin aceasta, concurența în sine (Hotărârea Curții din 4 iunie 2009, T‑Mobile Netherlands și alții, C‑8/08, Rep., p. I‑4529, punctul 38, și Hotărârea din 6 octombrie 2009, GlaxoSmithKline Services și alții/Comisia, C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P și C‑519/06 P, Rep., p. I‑9291, punctul 63).

127 În consecință, Comisia a urmat o interpretare corectă a articolului 81 alineatul (1) CE atunci când a întemeiat aprecierea sa cu privire la efectele care restrâng concurența ale comportamentului în litigiu asupra concurenței potențiale reprezentate de Morgan Stanley și asupra structurii pieței în cauză și, prin urmare, nu a săvârșit eroarea de drept invocată de reclamante.

128 În plus, în ceea ce privește mai precis considerentul (200) al deciziei atacate, astfel cum s‑a subliniat la punctele 60-62 de mai sus, acesta constituie doar recunoașterea de către Comisie, drept răspuns la argumentele invocate de reclamante în cursul procedurii administrative, a existenței unui grad de concurență între participanții de pe piața în cauză.

129 Totuși, o astfel de recunoaștere nu elimină posibilitatea ca un comportament în litigiu să fi produs efectele care restrâng concurența reținute de Comisie.

130 În primul rând, preluarea argumentelor reclamantelor ar însemna să se condiționeze examinarea efectelor comportamentului în litigiu asupra concurenței potențiale de examinarea gradului de concurență existent la momentul prezent pe piața relevantă. Trebuie să se constate că un astfel de raționament ar fi contrar jurisprudenței constante menționate la punctul 68 de mai sus, care impune ca examinarea condițiilor de concurență pe o piață dată să țină seama nu numai de concurența existentă între întreprinderile deja prezente pe piața în cauză, ci și de concurența potențială.

131 În al doilea rând, având în vedere caracteristicile pieței în cauză, Comisia putea în mod întemeiat că considere că intrarea unui nou participant ar fi permis intensificarea concurenței existente pe o piață caracterizată printr‑un grad ridicat de concentrare. În consecință, utilizarea expresiei „posibilitate de intensificare a concurenței” în considerentele (187) și (200) ale deciziei atacate nu are caracter eronat, astfel cum susțin reclamantele.

132 În consecință, primul aspect al motivului trebuie respins.

Cu privire la al doilea aspect al motivului, întemeiat pe o analiză eronată a nivelului concurenței existente pe piața în cauză

– Argumentele părților

133 Reclamantele consideră că Comisia a subevaluat în mod vădit intensitatea concurenței existente efectiv pe piața acceptării. În esență, deși recunosc că sunt de acord cu majoritatea elementelor de care Comisia a ținut seama, reclamantele îi reproșează acesteia că le‑a evaluat greșit și că a tras concluzii incoerente. O analiză corectă a acestor elemente ar fi trebuit să determine Comisia să concluzioneze că pe piața acceptării exista o concurență intensă.

134 În primul rând, Comisia s‑ar fi concentrat în mod greșit pe numărul de participanți de pe piața în cauză și pe tendința de consolidare a acesteia, în măsura în care astfel de indicatori nu ar fi determinanți în sine pentru a aprecia nivelul concurenței pe piață. În opinia reclamantelor, Comisia ar fi trebuit să își întemeieze analiza mai curând pe indicatorii de concurență care sunt: posibilitatea de a intra pe piață, evoluția cotelor de piață, evoluția costurilor plătite de comercianți către banca acceptantă, concurența – alta decât concurența la nivelul prețurilor– și schimbarea acceptanților de către comercianți.

135 În al doilea rând, reclamantele reproșează Comisiei că nu a tras toate concluziile din elementele de probă pe care i le prezentaseră.

136 În primul rând, de exemplu, reclamantele susțin că Comisia a considerat că intrarea pe piață a acceptanților de fapt a contribuit la o consolidare sporită a pieței – întrucât doar ar fi înlocuit partenerul de fațadă pe această piață –, recunoscând însă că acești noi participanți puteau contribui la îmbunătățirea serviciilor de acceptare și la reducerea costurilor. Reclamantele subliniază în această privință că din însăși decizia atacată rezultă că anumiți acceptanți de fapt s‑au asociat cu bănci fără activitate de emitere sau cu bănci străine.

137 În al doilea rând, Comisia, deși a recunoscut că anumite bănci străine au intrat pe piața acceptării din Regatul Unit, a îndepărtat în mod greșit acest fenomen, calificându‑l drept „nișă”, deși din elementele de probă de care dispunea reieșea că cota acceptanților transfrontalieri în valoarea totală a cifrei a crescut cu 50 % între 2002 și 2004. Pe de altă parte, reclamantele reproșează Comisiei, în esență, că s‑a limitat să analizeze concurența existentă a acceptanților transfrontalieri, omițând astfel concurența potențială reprezentată de aceștia.

138 În treilea rând, reclamantele observă că Comisia a admis că piața în cauză se caracteriza prin proceduri simple și necostisitoare de schimbare a acceptantului și susțin că ar fi trebuit să tragă concluzia că schimbările facile determinau o concurență intensă între societățile deja prezente pe piața respectivă.

139 În al treilea rând, reclamantele reproșează Comisiei că s‑a bazat pe experiența ultimei intrări a unei bănci pe piața în cauză în 1996, fără să se fi informat cu privire la nivelul concurenței existent la acel moment. Or, din raportul de expertiză colectiv ar rezulta că pe această piață concurența nu era atât de eficace, ceea ce ar lipsi această experiență de orice relevanță.

140 Comisia contestă temeinicia argumentelor invocate de reclamante și solicită respingerea acestora.

– Aprecierea Tribunalului

141 În esență, reclamantele consideră că Comisia a subevaluat nivelul concurenței existente și potențiale de pe piața în cauză. Reclamantele contestă de asemenea temeinicia faptului că Comisia a ținut seama de efectele asupra concurenței ale ultimei intrări pe piața în cauză în 1996.

142 În ceea ce privește, în primul rând, concurența existentă pe piața în cauză, trebuie să se sublinieze că este posibil ca analiza Comisiei să fie întemeiată în mod valabil pe numărul de participanți prezenți pe piață și pe tendința de consolidare a acesteia, întrucât, având în vedere jurisprudența citată la punctul 126 de mai sus, astfel de elemente legate de structura pieței în cauză sunt deosebit de relevante.

143 În ceea ce privește mai precis efectele asupra concurenței pe care le‑a putut avea prezența pe piața în cauză a mai multor acceptanți de fapt, Comisia a reținut în considerentul (115) al deciziei atacate că, în marea majoritate a cazurilor, un acceptant de fapt a luat locul unei bănci active pe piața acceptării. Comisia a subliniat de asemenea, în esență, în considerentul (169) al deciziei atacate, că prezența marilor bănci și a societăților de procesare care acționează în calitate de acceptanți contribuia de fapt la o consolidare a pieței întrucât aveau tendința să preia activitatea acceptanților de dimensiune mai mică care intenționau să iasă de pe această piață.

144 Trebuie să se constate că această analiză nu pare să fie vădit eronată și că criticile reclamantelor în această privință nu sunt satisfăcătoare. Astfel, împrejurarea că acceptanții de fapt în discuție ar putea contribui la îmbunătățirea serviciilor de acceptare și la reducerea costurilor acestora nu este contrară abordării Comisiei întemeiate pe structura pieței în cauză.

145 Referitor la exemplele date de reclamante de acceptanți de fapt care nu s‑ar fi asociat cu bănci fără activitate de emitere sau cu bănci străine, trebuie să se sublinieze că în general aceste acorduri nu au determinat intrarea unui nou participant pe piața în cauză, ci consolidarea poziției unor acceptanți deja prezenți pe piața respectivă.

146 În ceea ce privește recunoașterea de către Comisie a existenței unor proceduri simple și necostisitoare de schimbare a acceptantului, este suficient să se amintească, astfel cum s‑a subliniat la punctele 129-131 de mai sus, că aceasta putea în mod întemeiat să admită că există o concurență între participanții de pe piața în cauză, reținând de asemenea că excluderea unui potențial concurent a avut efecte care restrâng concurența în sensul articolului 81 alineatul (1) CE.

147 În ceea ce privește, în al doilea rând, concurența potențială de pe piața în cauză, trebuie amintit că în considerentele (169)-(174) ale deciziei atacate, Comisia a tras concluzia, din gradul ridicat de concentrare și din consolidarea constatată pe piața în cauză, că o concurență potențială nu putea rezulta decât din partea marilor bănci sau a marilor societăți de procesare internaționale care puteau să atingă dimensiunea necesară pentru a deveni concurenți ai acceptanților actuali. Comisia a ținut seama în special de faptul că pentru a desfășura activități de acceptare și pentru a fi rentabile, întreprinderile trebuie să poată lucra cu cantități substanțiale și să realizeze economii de scară importante. În această privință, Comisia a subliniat că în materie de achiziții și de tranzacții, este esențial ca cifra de afaceri, în termeni de tranzacții acceptate, să fie ridicată, întrucât principalul venit al acceptanților, respectiv costurile imputate în sarcina comercianților, este calculat sub forma unui procentaj din valoarea tranzacțiilor efectuate.

148 Bazându‑se pe o listă furnizată de reclamante în cursul procedurii administrative, Comisia a apreciat că, pe lângă Morgan Stanley, nouă instituții financiare stabilite în Regatul Unit puteau fi considerate concurenți potențiali. Această apreciere a Comisiei nu este contestată în mod expres de reclamante.

149 Astfel, criticile reclamantelor privesc neluarea în considerare a concurenței potențiale din partea acceptanților transfrontalieri. În această privință, trebuie subliniat că, în pofida creșterii cotei acceptanților transfrontalieri între 2002 și 2004 la care se referă reclamantele, din considerentele (65)-(68) ale deciziei atacate, a căror realitate nu este contestată, rezultă că afilierea comercianților la principalii acceptanți transfrontalieri nu reprezenta în 2004 decât 0,3 % din ansamblul comercianților afiliați. Având în vedere această cifră, Comisia a considerat în mod întemeiat că condițiile concurenței dintre diferitele piețe naționale de acceptare în Europa nu erau suficient de omogene pentru ca acceptarea transfrontalieră să poată exercita o presiune concurențială asupra participanților prezenți pe piața în cauză și că, prin urmare, evaluarea concurenței potențiale trebuia făcută între participanții stabiliți pe piața din Regatul Unit.

150 În al treilea rând, în ceea ce privește critica privind luarea în considerare de către Comisie a ultimei intrări a unei bănci pe piața relevantă în 1996, este suficient să se sublinieze că abordarea Comisiei, care constă în analizarea efectelor asupra concurenței avute de ultima intrare pe piața în cauză la data adoptării deciziei atacate, nu rezultă dintr‑un raționament eronat.

151 Pe de altă parte, din considerentul (181) al deciziei atacate rezultă că această intrare avusese loc în contextul scăderii prețurilor, scădere la a cărei accelerare contribuise și prezența acestei bănci pe piața respectivă. Prin urmare, există o similitudine clară cu situația pieței pe perioada relevantă, caracterizată de asemenea de o scădere a prețurilor facturate comercianților. Prin urmare, acest exemplu tinde astfel să demonstreze că împrejurarea că prețurile scad pe piața de referință, în urma concurenței dintre întreprinderile aflate în prezent pe această piață, nu diminuează efectele asupra concurenței pe care le‑ar putea avea prezența unui nou participant pe această piață. Având în vedere împrejurările cauzei, acest exemplu era deosebit de relevant.

152 Al doilea aspect al motivului trebuie, prin urmare, respins.

Cu privire la al treilea aspect al motivului, întemeiat pe o analiză insuficientă și eronată a efectelor avute de refuzul admiterii Morgan Stanley asupra concurenței

– Argumentele părților

153 Reclamantele susțin că Comisia și‑a încălcat obligația de a efectua o examinare comparativă între, pe de o parte, situația concurenței pe piața în cauză în lipsa Morgan Stanley și, pe de altă parte, situația în cazul în care aceasta din urmă ar fi fost admisă în cadrul Visa anterior lunii septembrie 2006.

154 În cadrul primei critici, reclamantele reproșează Comisiei că a săvârșit o eroare de drept atunci când nu a aplicat criteriile rezultate din Hotărârea European Night Services și alții/Comisia, punctul 67 de mai sus, în cazul posibilităților de intrare pe piață a Morgan Stanley, având în vedere că Comisia s‑ar fi limitat la intenția declarată a acesteia de a intra pe piața acceptării din Regatul Unit.

155 Reclamantele compară analiza Comisiei cu privire la posibilitățile de intrare a Morgan Stanley pe piața acceptării din Regatul Unit cu cea urmată în decizia atacată referitoare la intrarea potențială a sistemului Discover pe piața europeană a sistemelor de carduri de plată, pentru care Comisia ar fi făcut trimitere la lipsa de elemente, cum ar fi anunțarea unei lansări oficiale de natură să demonstreze punerea în aplicare a unei strategii de intrare. Reclamantele văd în aceasta o aplicare strictă a criteriilor rezultate din Hotărârea Tribunalului din 3 aprilie 2003, BaByliss/Comisia (T‑114/02, Rec., p. II‑1279), menționată în decizia atacată. Ele reproșează Comisiei că nu a ținut seama de aceste criterii atunci când și‑a propus să determine dacă Morgan Stanley era un nou operator potențial pe piața acceptării din Regatul Unit.

156 Caracterul teoretic al analizei Comisiei ar fi incompatibil și cu Liniile directoare privind restricțiile verticale emise de aceasta (JO 2000, C 291, p.1, Ediție specială, 08/vol. 3, p. 178).

157 În cadrul celei de a doua critici, reclamantele reproșează Comisiei că a reținut ca postulat că Morgan Stanley, odată devenită membru al Visa, ar fi intrat pe piața acceptării numai pe baza unei pretinse „intenții constante” a acesteia din urmă care nu ar fi susținută de niciun element de probă independent. Acestea consideră că Morgan Stanley nu a solicitat să intre în cadrul Visa pentru punerea în aplicare a unei strategii speciale care cuprinde și acceptarea, astfel cum susține Comisia, ci că Morgan Stanley era interesată numai de posibilitatea de a emite carduri Visa. În această privință, reclamantele contestă interpretarea dată de Comisie plângerii formulate de Morgan Stanley.

158 Reclamantele arată că intenția declarată a Morgan Stanley de a intra pe piața acceptării a apărut ulterior plângerii, într‑un document intern, planul strategic de afiliere a comercianților în Europa datând din iunie 2002, și că acest document este lipsit de forță probantă. Ele mai susțin că cel de al doilea document pe care se bazează Comisia, programul de punere în aplicare al Morgan Stanley, constituie un element al anexei 57 la cea de a doua scrisoare de expunere a faptelor și, pentru motivele menționate la punctele 42 și 44 de mai sus, trebuie declarat inadmisibil. În orice caz, ar fi lipsit de forță probantă. Reclamantele consideră de asemenea că în mod greșit Comisia nu a ținut seama de faptul că Morgan Stanley, ulterior aderării la Visa, nu a urmărit să intre pe piața acceptării, ci s‑a concentrat numai pe emiterea cardurilor Visa, care, în opinia reclamantelor, era adevăratul său obiectiv.

159 În cadrul celei de a treia critici, reclamantele reproșează Comisiei că nu a examinat ea însăși în mod aprofundat posibilele efecte ale unei intrări a Morgan Stanley asupra concurenței existente pe piața în cauză. Concluziile Comisiei referitoare la consecințele pozitive pe care le‑ar fi avut asupra concurenței intrarea Morgan Stanley nu ar fi decât afirmații nedovedite.

160 Reclamantele arată în special că Morgan Stanley nu ar fi fost capabilă, având în vedere caracteristicile pieței, să aducă o valoare adăugată în ceea ce privește calitatea și prețurile serviciilor propuse deja pe această piață. Ele contestă totodată elementele diferite invocate de Comisie pentru a califica Morgan Stanley drept „acceptant eficace, important și experimentat”. În orice caz, chiar presupunând că această situație s‑ar regăsi în cazul de față, aceasta nu ar deosebi‑o cu nimic de acceptanții deja prezenți pe piața în cauză. Niciunul dintre elementele invocate de Comisie nu ar demonstra o anumită superioritate a Morgan Stanley față de acceptanții deja prezenți.

161 Comisia solicită respingerea acestor critici.

– Aprecierea Tribunalului

162 Prima critică a reclamantelor, întemeiată pe aplicarea de către Comisie a unui criteriu eronat din punct de vedere juridic pentru a aprecia posibilitatea Morgan Stanley de a intra pe piața în cauză, atacă în esență demonstrația Comisiei cu privire la calitatea de concurent potențial a Morgan Stanley.

163 Trebuie să se sublinieze că criticile reclamantelor sunt întemeiate în esență pe împrejurarea că Comisia s‑ar fi limitat la intenția declarată a Morgan Stanley de a intra pe piața în cauză.

164 Reclamantele se referă de asemenea la definiția unui „furnizor potențial” dată de Comisie în liniile sale directoare privind restricțiile verticale. Ele amintesc că rezultă că posibilitatea pur teoretică a intrării pe piață nu este suficientă și că intrarea pe piață trebuie să fie posibilă în termen de un an.

165 În primul rând, trebuie să se observe că intenția Morgan Stanley de a intra pe piața în cauză nu este singurul element pe care Comisia s‑a întemeiat pentru a reține calitatea de concurent potențial a Morgan Stanley. Astfel, din decizia atacată și în special din cuprinsul considerentelor (190)-(198) rezultă că, pentru a ajunge la această concluzie, Comisia s‑a întemeiat în esență pe două serii de justificări referitoare, desigur, la intenția Morgan Stanley de a intra pe piața în cauză, dar și la capacitatea acesteia de a o face. În ceea ce privește cel de al doilea aspect, Comisia a reținut că Morgan Stanley dispunea de o experiență îndelungată în materie de afiliere a comercianților. Aceasta a făcut referire de asemenea la experiența dobândită de Morgan Stanley în calitate de membru al sistemului MasterCard, în ceea ce privește regulile și procedurile specifice unei rețele cvadripartite. Având în vedere acestea, Comisia a reținut în considerentul (198) următoarele:

„[Î]n contextul concentrării piețelor acceptării […], Morgan Stanley se numără printre rarele bănci internaționale de mare anvergură care pot fi considerate potențiali acceptanți serioși la nivel european. Ea și‑a manifestat intenția de a intra pe piețele acceptării din Regatul Unit și din mai multe state membre ale SEE, precum și interesul pentru acceptarea transfrontalieră, un domeniu care îi este de asemenea interzis în lipsa unei licențe Visa”.

166 În al doilea rând, în ceea ce privește criteriile juridice care trebuie aplicate pentru a verifica dacă Morgan Stanley reprezenta un concurent potențial pe piața în cauză, din jurisprudența citată la punctele 68 și 69 de mai sus rezultă că Comisia avea obligația să verifice dacă, în lipsa aplicării Regulii în privința acesteia, ar fi existat posibilități reale și concrete ca ea să intre pe piața acceptării din Regatul Unit și să concureze întreprinderile stabilite pe această piață.

167 Din jurisprudență m