CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

YVES BOT

prezentate la 9 iulie 2015 ( 1 )

Cauza C‑198/14

Valev Visnapuu

împotriva

Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki),

Suomen valtio – Tullihallitus

[cerere de decizie preliminară formulată de Helsingin hovioikeus (Finlanda)]

„Trimitere preliminară — Articolele 34 TFUE și 110 TFUE — Acciză pe anumite ambalaje de băuturi care nu au fost incluse într‑un sistem de reținere a garanției pentru ambalaj sau într‑un sistem de returnare individuală — Articolele 34 TFUE și 37 TFUE — Monopol național de vânzare cu amănuntul — Cerința unei autorizații de vânzare cu amănuntul pentru importul, de către un comerciant aflat într‑un alt stat membru, al unor băuturi alcoolice destinate vânzării cu amănuntul pe teritoriul național”

1. În Finlanda, protecția mediului și a sănătății publice sunt asigurate în special de două serii de reglementări.

2. În primul rând, reglementarea privind acciza pe anumite ambalaje de băuturi scutește de plata acestei taxe ambalajele de băuturi incluse într‑un sistem de returnare operațional în cadrul căruia se asigură refolosirea sau reciclarea ambalajelor de băuturi.

3. În al doilea rând, reglementarea privind alcoolul instituie un monopol de vânzare cu amănuntul a băuturilor alcoolice în favoarea Alko Oy (denumită în continuare „Alko”), societate de stat pentru vânzarea alcoolului, și, printre altele, condiționează importul anumitor băuturi alcoolice destinate vânzării cu amănuntul de obținerea unei autorizații de vânzare cu amănuntul.

4. Prin prezenta cerere de decizie preliminară, Helsingin hovioikeus (Curtea de Apel din Helsinki, Finlanda) solicită Curții să stabilească calificarea, în raport cu articolul 34 TFUE sau cu articolul 110 TFUE, a primeia dintre aceste reglementări și, în raport cu articolul 34 TFUE sau cu articolul 37 TFUE, a celei de a doua dintre acestea.

5. În continuare, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă aceste articole, precum și articolul 1 alineatul (1), articolul 7 și articolul 15 din Directiva 94/62/CE ( 2 ) trebuie interpretate în sensul că se opun unor astfel de reglementări.

6. Această cerere a fost introdusă în cadrul unui litigiu între domnul Visnapuu, reprezentant al societății European Investment Group OÜ (denumită în continuare „EIG”), pe de o parte, și Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki) (Parchetul din Helsinki) și Suomen valtio – Tullihallitus (statul finlandez – administrația vamală), pe de altă parte, în legătură cu, pe de o parte, perceperea unei accize pe ambalajele de băuturi alcoolice care nu sunt incluse într‑un sistem de returnare și, pe de altă parte, cerința unei autorizații de vânzare cu amănuntul pentru importul și pentru vânzarea cu amănuntul ale acestor băuturi alcoolice.

7. În prezentele concluzii, vom explica, în primul rând, motivele pentru care considerăm că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, care scutește anumite ambalaje de băuturi de la plata unei accize cu condiția ca acestea să fie incluse într‑un sistem de returnare, trebuie să fie analizată în raport cu articolul 110 TFUE și trebuie să fie considerată compatibilă cu acest articol 110 și cu articolul 1 alineatul (1), cu articolul 7 și cu articolul 15 din Directiva 94/62.

8. În al doilea rând, vom demonstra că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, care instituie un monopol de vânzare cu amănuntul și condiționează importul anumitor băuturi alcoolice destinate vânzării cu amănuntul de obținerea unei autorizații de vânzare cu amănuntul, trebuie să fie analizată în raport cu articolul 37 TFUE și că acest din urmă articol trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei astfel de reglementări, cu condiția ca organizarea și funcționarea monopolului în cauză să fie de așa natură încât să excludă orice discriminare între resortisanții statelor membre cu privire la condițiile de aprovizionare și comercializare, astfel încât comerțul cu mărfuri provenite din alte state membre să nu fie dezavantajat nici de iure, nici de facto în raport cu comerțul cu mărfuri naționale, aspect a cărui verificare îi va reveni instanței naționale.

I – Cadrul juridic

A – Dreptul Uniunii

1. Tratatul FUE

9. Conform articolului 34 TFUE, „[î]ntre statele membre sunt interzise restricțiile cantitative la import, precum și orice măsuri cu efect echivalent[ ( 3 )]”.

10. Articolul 37 alineatul (1) TFUE prevede: „Statele membre adaptează monopolurile naționale cu caracter comercial, astfel încât să se asigure excluderea oricărei discriminări între resortisanții statelor membre cu privire la condițiile de aprovizionare și comercializare. Dispozițiile prezentului articol se aplică oricărui organism prin intermediul căruia un stat membru, de iure sau de facto, direct sau indirect, controlează, conduce sau influențează în mod semnificativ importurile sau exporturile dintre statele membre. Aceste dispoziții se aplică, de asemenea, monopolurilor de stat concesionate.”

11. Articolul 110 TFUE are următorul cuprins: „Niciun stat membru nu aplică, direct sau indirect, produselor altor state membre impozite interne de orice natură mai mari decât cele care se aplică, direct sau indirect, produselor naționale similare. De asemenea, niciun stat membru nu aplică produselor altor state membre impozite interne de natură să protejeze indirect alte sectoare de producție.”

2. Directiva 94/62

12. Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 94/62: „Prezenta directivă urmărește să armonizeze măsurile naționale privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de la ambalaje, pe de o parte, pentru a preveni orice impact al acestora asupra mediului din toate statele membre, precum și din țări terțe, sau pentru a reduce un astfel de impact, asigurând astfel un grad ridicat de protecție a mediului, și, pe de altă parte, pentru a asigura funcționarea pieței interne și pentru a evita obstacolele în calea comerțului și denaturarea și limitarea concurenței din cadrul Comunității.”

13. Articolul 7 din această directivă, intitulat „Sistemele de returnare, colectare și recuperare”, prevede următoarele: „(1) Statele membre trebuie să ia măsurile necesare în vederea stabilirii sistemelor astfel încât să asigure: (a) returnarea și/sau colectarea ambalajelor folosite și/sau a deșeurilor de ambalaje de la consumator, alt utilizator final sau de pe fluxul deșeurilor pentru a‑l îndrepta spre cea mai bună alternativă de gestionare a deșeurilor; (b) refolosirea sau recuperarea, inclusiv reciclarea ambalajelor și/sau a deșeurilor de ambalaje colectate, în vederea atingerii obiectivelor prevăzute în prezenta directivă. Aceste sisteme sunt deschise participării agenților comerciali din sectoarele interesate și autorităților publice competente. Acestea se aplică și produselor importate, în condiții nediscriminatorii, inclusiv modalitățile detaliate și orice tarife impuse accesului la respectivele sisteme, și sunt proiectate astfel încât să evite barierele în calea comerțului sau denaturarea concurenței, în conformitate cu dispozițiile tratatului. (2) Măsurile menționate la alineatul (1) trebuie să facă parte dintr‑o politică care va reglementa toate ambalajele și deșeurile de ambalaje și iau în considerare în special cerințele privind protecția mediului și a sănătății, securității și igienei […]”

14. În temeiul articolului 15 din directiva menționată, intitulat „Instrumente economice”: „Acționând în baza dispozițiilor specifice ale tratatului, Consiliul adoptă instrumente economice pentru a promova punerea în aplicare a obiectivelor prevăzute de prezenta directivă. În absența unor astfel de măsuri, statele membre pot adopta măsuri de punere în aplicare a acestor obiective și a obligațiilor ce reies din tratat, în conformitate cu principiile care reglementează politica comunitară de mediu, inter alia, principiul «poluatorul plătește».”

B – Dreptul finlandez

1. Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi

15. Conform articolului 5 din Legea nr. 1037/2004 privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi [Laki eräiden juomapakkausten valmisteverosta (1037/2004), denumită în continuare „Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi”], acciza se ridică la 51 de cenți per litru de produs ambalat.

16. Articolul 6 din legea menționată prevede cazuri de scutire de la plata accizei. Astfel, la alineatul (1) punctul 1) al acestui articol se prevede scutirea ambalajelor de băuturi care sunt incluse într‑un sistem de returnare activ prevăzut la articolul 3 primul paragraf punctul 2) din legea menționată ( 4 ).

2. Legea privind alcoolul

17. Articolul 1 din Legea nr. 1143/1994 privind alcoolul [alkoholilaki (1143/1994), denumită în continuare „Legea privind alcoolul”] precizează că obiectivul acestei legi este prevenirea efectelor negative ale substanțelor alcoolice asupra societății, vieții sociale și sănătății prin controlul consumului de alcool.

18. Articolul 8 din legea menționată, intitulat „Importul de băuturi alcoolice și de alcool etilic și autorizarea importului de alcool etilic”, prevede la primul paragraf: „Băuturile alcoolice pot fi importate fără autorizație specială de import, atât pentru consum propriu, cât și în scopuri comerciale sau profesionale. Regimul importului pentru consum propriu este precizat la articolul 10. Persoana care utilizează băuturile alcoolice în scopuri comerciale sau profesionale trebuie să dețină, pentru exercitarea activității care vizează băuturile alcoolice, autorizația specială de import prevăzută de prezenta lege […]”

19. Articolul 13 primul paragraf din Legea privind alcoolul prevede că, în afara excepțiilor prevăzute la articolul 14 din legea menționată, Alko deține dreptul exclusiv de vânzare cu amănuntul a băuturilor alcoolice.

20. Articolul 14 din legea menționată, referitor la „[a]utorizația de vânzare cu amănuntul”, prevede la primul și la al doilea paragraf: „Băuturile alcoolice produse prin fermentare, cu o concentrație de alcool etilic de maxim 4,7 % în volum, pot fi vândute cu amănuntul nu doar de către societatea de stat, ci și de către orice persoană care a obținut de la autoritatea competentă o autorizație de vânzare cu amănuntul. Pe baza unor condiții stabilite de Ministerul Afacerilor Sociale și Sănătății și cu aprobarea autorității competente, pe lângă societatea de stat, pot vinde cu amănuntul băuturi alcoolice produse prin fermentare, cu o concentrație de alcool etilic de maximum 13 % în volum, persoanele care dețin o autorizație de producție în acest sens.”

II – Situația de fapt din litigiul principal și întrebările preliminare

21. Din decizia de trimitere reiese că EIG, cu sediul social în Estonia, a exploatat site‑ul internet www.alkotaxi.eu, prin intermediul căruia puteau fi cumpărate diferite mărci de băuturi alcoolice cu conținut redus sau ridicat de alcool. Pentru o parte din cumpărători, EIG asigura livrarea la domiciliu a băuturilor alcoolice achiziționate.

22. Nu se contestă că, în perioada 24 iunie-18 august 2009 ( 5 ), EIG nu a respectat anumite obligații care îi reveneau în temeiul dreptului finlandez în ceea ce privește livrarea de băuturi alcoolice către Finlanda ( 6 ).

23. Astfel, EIG nu a achitat suma de 23144,89 euro datorată cu titlu de accize pe băuturile alcoolice la importul în Finlanda al acestor mărfuri, nici suma de 5233,52 euro cu titlul de accize aplicabile anumitor ambalaje de băuturi în ceea ce privește ambalajele băuturilor în cauză. Această din urmă acciză este datorată în situația în care ambalajele nu sunt incluse într‑un sistem de returnare, cum este cazul băuturilor în discuție în litigiul principal.

24. În plus, domnul Visnapuu, reprezentant al EIG, a importat și a livrat băuturi alcoolice la domiciliul unui număr de cumpărători finlandezi fără să dețină o autorizație de vânzare cu amănuntul pentru acest import.

25. Prin urmare, Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki) a început urmărirea penală împotriva domnului Visnapuu pentru fraudă fiscală gravă și pentru infracțiune privind Legea privind alcoolul.

26. Prin hotărârea pronunțată la 26 septembrie 2012, Helsingin käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță din Helsinki) l‑a condamnat pe domnul Visnapuu la opt luni de închisoare cu suspendare și la plata către Suomen valtio a sumei de 28378,40 euro cu titlul de taxe neplătite și de dobânzi de majorare.

27. Domnul Visnapuu a formulat apel împotriva acestei decizii. El susține, în primul rând, că Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi ar fi indirect discriminatorie și, în consecință, contrară articolului 110 TFUE. În al doilea rând, domnul Visnapuu invocă faptul că Legea privind alcoolul, care condiționează importul anumitor băuturi alcoolice de obținerea unei autorizații de vânzare cu amănuntul, ar constitui o restricție cantitativă la import sau o MEE și ar fi, în consecință, contrară articolului 34 TFUE. Pe de altă parte, în opinia domnului Visnapuu, nu se poate invoca nicio justificare în temeiul articolului 36 TFUE.

28. Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki) și Suomen valtio – Tullihallitus susțin, în schimb, că nici Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi, nici Legea privind alcoolul nu ar fi contrare dreptului Uniunii.

29. Potrivit Kihlakunnansyyttäjä (Helsinki), Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi ar trebui apreciată exclusiv în raport cu articolul 110 TFUE și, de asemenea, ar fi compatibilă cu acest articol. În ceea ce privește Legea privind alcoolul, aceasta ar trebui apreciată, în opinia sa, în raport cu articolul 37 TFUE, iar nu în raport cu articolul 34 TFUE.

30. În acest context, Helsingin hovioikeus a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare: „1) Admisibilitatea [Legii] privind accizele aplicabile [anumitor] ambalaje de băuturi, potrivit căreia această taxă se aplică în cazul în care ambalajul nu este inclus într‑un sistem de returnare, trebuie apreciată în raport cu articolul 110 TFUE, iar nu în raport cu articolul 34 TFUE? Sistemul de returnare în discuție trebuie să fie un sistem de reținere a garanției pentru ambalaj, prin care ambalatorul sau importatorul băuturilor asigură, pe cont propriu sau în conformitate cu modalitatea prevăzută de Legea […] privind deșeurile sau de prevederile legale aplicabile în provincia Åland, refolosirea sau recuperarea ambalajelor de băuturi, astfel încât acestea să fie refolosite sau recuperate ca materie primă? 2) În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: reglementarea menționată mai sus este conformă cu articolul 1 alineatul (1) și cu articolele 7 și 15 din Directiva 94/62, în condițiile în care se ia în considerare și articolul 110 TFUE? 3) În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare: reglementarea menționată mai sus este conformă cu articolul 1 alineatul (1) și cu articolele 7 și 15 din Directiva 94/62, în condițiile în care se ia în considerare și articolul 34 TFUE? 4) În cazul unui răspuns negativ la a treia întrebare: [Legea] privind accizele aplicabile [anumitor] ambalaje de băuturi trebuie considerată admisibilă în conformitate cu articolul 36 TFUE? 5) În situația în care un cumpărător finlandez a cumpărat, prin internet sau prin alt mijloc de vânzare la distanță, de la un vânzător care activează în alt stat membru, băuturi alcoolice pe care vânzătorul le transportă în Finlanda, cerința potrivit căreia, pentru activitatea care vizează băuturile alcoolice care urmează a fi importate, persoana care utilizează aceste băuturi în scopuri comerciale trebuie să dețină o autorizație specială pentru vânzarea cu amănuntul, poate fi calificată ca privind existența sau funcționarea unui monopol, astfel încât să nu i se opună dispozițiile articolului 34 TFUE, ci să trebuiască apreciată în lumina articolului 37 TFUE? 6) În cazul unui răspuns afirmativ la a cincea întrebare: cerința privind deținerea autorizației este conformă cu condițiile monopolurilor naționale cu caracter comercial în sensul articolului 37 TFUE? 7) În cazul unui răspuns negativ la a cincea întrebare și în situația în care, în speță, trebuie să se aplice articolul 34 TFUE: reglementarea finlandeză în temeiul căreia, la comandarea unor băuturi alcoolice, prin internet sau prin alt mijloc de vânzare la distanță, importul băuturilor pentru consum propriu este permis doar dacă transportul [în statul membru în cauză] a fost realizat de către persoana care dă comanda sau de către un terț independent de vânzător, altfel impunându‑se deținerea unei autorizații prevăzute în Legea […] privind alcoolul, constituie o restricție cantitativă la import sau o [MEE] care încalcă prevederile articolului 34? 8) În cazul unui răspuns negativ la a șaptea întrebare: se poate considera că reglementarea în cauză este justificată și proporțională din perspectiva protecției sănătății și a vieții persoanelor?”

III – Analiza noastră

A – Observații introductive

31. Întrebările adresate de instanța de trimitere privesc două reglementări finlandeze distincte.

32. Primele patru întrebări privesc Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi, iar întrebările a cincea-a opta privesc Legea privind alcoolul. Înainte de a analiza întrebările a cincea-a opta, ne vom concentra asupra primelor patru întrebări, pe care le vom analiza împreună.

33. Cu toate că cele două reglementări sunt distincte, remarcăm faptul că situația în discuție în litigiul principal rămâne aceeași.

34. Reamintim că rezultă din înscrisurile din dosar că domnul Visnapuu a vândut băuturi alcoolice prin internet și apoi le‑a livrat direct cumpărătorului finlandez. Astfel cum am menționat anterior, aceste fapte nu au fost contestate de domnul Visnapuu și, prin urmare, trebuie să se considere că sunt dovedite. În aceste împrejurări, domnul Visnapuu trebuie considerat un vânzător la distanță care a importat și a vândut cu amănuntul aceste băuturi alcoolice în Finlanda?

35. În lumina înscrisurilor din dosar, la această întrebare se impune un răspuns afirmativ.

36. Astfel, după cum constată guvernul finlandez în observațiile sale scrise, în cazul în care un vânzător la distanță precum domnul Visnapuu transportă și livrează el însuși băuturile alcoolice cumpărătorului finlandez, trebuie să se considere, în temeiul Legii privind alcoolul, că acest vânzător a efectuat o vânzare cu amănuntul în Finlanda. În schimb, în cazul în care dreptul de proprietate asupra acestor băuturi alcoolice a fost transferat în străinătate și, după aceea, însăși persoana care a dat comanda sau un transportator independent de vânzător a livrat respectivele băuturi alcoolice în Finlanda, ar trebui să se considere că vânzarea a survenit în afara Finlandei.

37. Rezultă din înscrisurile din dosar că această interpretare a Legii privind alcoolul se întemeiază pe orientări și pe comunicări adoptate de autoritățile finlandeze. În special, instanța de trimitere face referire la aceste texte în decizia de trimitere, în cadrul expunerii dispozițiilor naționale aplicabile.

38. În speță, considerăm că soluția nu lasă loc îndoielilor. Astfel, în cadrul vânzărilor de bunuri corporale de tipul celor achiziționate de domnul Visnapuu, și anume bunuri generice, transferul de proprietate care perfectează vânzarea se realizează în momentul livrării. Întrucât livrarea a avut loc în Finlanda, rezultă că vânzarea a fost încheiată din punct de vedere juridic pe teritoriul finlandez.

39. Prin urmare, trebuie considerat evident faptul că, în speță, domnul Visnapuu a efectuat un import și ulterior o vânzare cu amănuntul ale băuturilor alcoolice.

40. Având în vedere această situație, vom proceda în continuare la analiza întrebărilor adresate de instanța de trimitere.

B – Cu privire la întrebările prima-a patra

41. Prin intermediul primelor patru întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, Curții să stabilească dacă o reglementare națională precum Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi, potrivit căreia această taxă se aplică în cazurile în care ambalajul nu este inclus într‑un sistem de returnare, intră în domeniul de aplicare al articolului 110 TFUE sau în cel al articolului 34 TFUE și dacă, eventual, această reglementare este compatibilă cu unul sau cu celălalt dintre aceste articole.

42. De asemenea, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe asupra compatibilității unei astfel de reglementări cu articolul 1 alineatul (1) și cu articolele 7 și 15 din Directiva 94/62.

43. Pentru a putea oferi un răspuns util instanței de trimitere, vom analiza, în primul rând, chestiunea referitoare la calificarea Legii privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi. Această lege constituie o restricție cantitativă la import sau o MEE în sensul articolului 34 TFUE sau ar trebui calificată drept „impozit intern” în sensul articolului 110 TFUE?

44. În al doilea rând, vom analiza dacă legea menționată este compatibilă cu dispozițiile relevante din Directiva 94/62 și cu articolul 110 TFUE.

1. Cu privire la domeniul de aplicare al articolului 34 TFUE, respectiv al articolului 110 TFUE

45. Mai întâi, observăm că Tratatul FUE conține trei seturi de dispoziții privind interzicerea obstacolelor în calea comerțului cu mărfuri între statele membre. Este vorba despre articolele 28 TFUE și 30 TFUE, articolele 34 TFUE-36 TFUE și 110 TFUE ( 7 ).

46. Problema privind aplicabilitatea articolelor 28 TFUE și 30 TFUE, care privesc tocmai taxele vamale la import și taxele cu efect echivalent, nu a fost nici ridicată de instanța de trimitere, nici evocată în cadrul observațiilor scrise.

47. Pentru o imagine completă, vom explica pe scurt motivele pentru care considerăm că aplicabilitatea acestor dispoziții trebuie exclusă.

48. În mod evident, acciza în discuție în litigiul principal nu reprezintă o taxă vamală propriu‑zisă.

49. Cu toate acestea, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că orice sarcină pecuniară, chiar dacă este minimă, impusă unilateral asupra mărfurilor în temeiul faptului că trec frontiera, oricare ar fi denumirea și modul de aplicare ale acesteia, și care nu reprezintă o taxă vamală propriu‑zisă constituie o taxă cu efect echivalent în sensul articolelor 28 TFUE și 30 TFUE ( 8 ).

50. Rezultă din înscrisurile din dosar că acciza în discuție în litigiul principal se aplică anumitor ambalaje de băuturi care nu sunt incluse într‑un sistem de returnare în Finlanda. Altfel spus, scutirea de acciză se aplică doar în cazul ambalajelor de băuturi care au fost incluse într‑un sistem de returnare.

51. Astfel, taxa în litigiu nu este percepută pentru aceste ambalaje de băuturi în temeiul trecerii frontierei, ci al faptului că respectivele ambalaje nu fac parte dintr‑un sistem de returnare. În aceste condiții, acciza prevăzută de Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi nu constituie o taxă cu efect echivalent unei taxe vamale.

52. Întrucât aplicabilitatea articolelor 28 TFUE și 30 TFUE poate fi exclusă în speță, rămâne să se stabilească dacă se justifică aplicarea articolului 34 TFUE sau a articolului 110 TFUE.

53. Atât domnul Visnapuu, cât și guvernul finlandez și Comisia Europeană pledează, în observațiile lor scrise, în sensul că Legii privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi trebuie să i se aplice articolul 110 TFUE, iar nu articolul 34 TFUE ( 9 ).

54. Împărtășim această poziție.

55. În această privință, constatăm că articolul 34 TFUE interzice orice restricție cantitativă la import, precum și orice MEE între statele membre. Curtea a oferit o interpretare extensivă noțiunii de MEE, considerând că aceasta desemnează orice măsură națională „de natură să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului intracomunitar” ( 10 ).

56. În ceea ce privește articolul 110 TFUE, acesta interzice să se aplice produselor altor state membre impozite interne mai mari decât cele care se aplică produselor naționale similare sau impozite interne de natură să protejeze indirect alte sectoare de producție ( 11 ). Contrar celor prevăzute la articolul 34 TFUE, articolul 110 TFUE nu interzice impozitul intern ca atare, ci efectul discriminator sau protector al acestuia, drept pentru care este suficient să se elimine acest efect discriminatoriu sau protector pentru a se obține conformitatea cu acest articol 110 ( 12 ).

57. Adăugăm faptul că o măsură națională care intră sub incidența articolului 34 TFUE poate fi justificată prin unul dintre motivele enumerate la articolul 36 TFUE și în jurisprudența Curții, astfel încât respectiva măsură nu intră în domeniul de aplicare al interdicției. Cu toate acestea, o astfel de posibilitate de justificare nu este prevăzută în contextul aplicării articolului 110 TFUE.

58. Rezultă din elementele expuse anterior că există o distincție clară între articolele 34 TFUE și 110 TFUE în ceea ce privește domeniul lor de aplicare și consecințele aplicării lor.

59. În acest context, nu este surprinzător că Curtea a constatat că domeniul de aplicare al articolului 34 TFUE nu include obstacolele prevăzute de alte dispoziții specifice ale Tratatului FUE și că obstacolele de natură fiscală sau cele cu efect echivalent unor taxe vamale prevăzute la articolele 28 TFUE, 30 TFUE și 110 TFUE nu fac obiectul interdicției prevăzute la articolul 34 TFUE ( 13 ).

60. Astfel, articolul 110 TFUE, la fel ca articolele 28 TFUE și 30 TFUE, trebuie considerat o lex specialis, în timp ce articolul 34 TFUE, al cărui domeniu de aplicare este foarte amplu, joacă într‑un anumit sens rolul de plasă de siguranță prin caracterul său de lex generalis ( 14 ). În plus, dintre articolul 30 TFUE, articolul 34 TFUE și articolul 110 TFUE, doar unul poate fi aplicat unei măsuri naționale date ( 15 ).

61. Având în vedere considerațiile ce precedă, trebuie analizat mai întâi dacă Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi intră în domeniul de aplicare al articolului 110 TFUE și, numai în cazul în care răspunsul ar fi negativ, dacă această lege intră în domeniul de aplicare al articolului 34 TFUE ( 16 ).

62. Asemenea Comisiei, considerăm că acciza în discuție în litigiul principal prezintă un caracter fiscal evident. Astfel, reamintim că este vorba despre o acciză achitată în favoarea Suomen valtio pentru anumite ambalaje de băuturi.

63. În plus, remarcăm că rezultă din înscrisurile din dosar că această acciză se aplică indiferent de originea sau de destinația ambalajelor de băuturi. Astfel, reamintim că acciza se aplică în mod sistematic anumitor ambalaje de băuturi conform unor criterii obiective, și anume per litru de produs ambalat, și în cazul neincluderii ambalajului în cauză într‑un sistem de returnare.

64. Astfel, o măsură fiscală precum cea în discuție în litigiul principal, care nu se aplică în temeiul trecerii frontierei statului membru care a instituit‑o, ci a faptului că marfa în cauză nu este inclusă într‑un sistem de returnare în momentul introducerii sale pe piață, și care are drept obiect atât mărfurile importate, cât și mărfurile produse în acest stat membru, ține, în opinia noastră, de regimul general intern de impozitare internă și trebuie, în consecință, analizată în raport cu articolul 110 TFUE ( 17 ).

65. Întrucât considerăm că măsura fiscală în discuție în litigiul principal trebuie să fie apreciată în raport cu articolul 110 TFUE, analiza sa în lumina articolului 34 TFUE nu este necesară.

2. Cu privire la compatibilitatea Legii privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi cu articolul 110 TFUE și cu articolul 1 alineatul (1) și cu articolele 7 și 15 din Directiva 94/62

66. Astfel cum arată în mod întemeiat Comisia în observațiile sale scrise, se impune o întrebare prealabilă. Articolul 1 alineatul (1) și articolele 7 și 15 din Directiva 94/62 au făcut obiectul unei armonizări exhaustive, astfel încât Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi să trebuiască să fie apreciată exclusiv în raport cu aceste dispoziții?

67. Această întrebare este importantă deoarece, dintr‑o jurisprudență constantă, reiese că, dacă un anumit domeniu a făcut obiectul unei armonizări exhaustive la nivelul Uniunii, orice măsură națională care intră în domeniul respectiv trebuie apreciată în raport cu dispozițiile acestei măsuri de armonizare, iar nu în raport cu dispozițiile dreptului primar ( 18 ).

68. Asemenea Comisiei, considerăm că efectul de armonizare al Directivei 94/62 rămâne limitat în domeniul organizării sistemelor de returnare a ambalajelor de băuturi ( 19 ).

69. În acest sens, constatăm că Curtea a considerat că, „[s]pre deosebire de aspectul privind marcarea și identificarea ambalajelor, precum și de cerințele legate de compoziția și de caracterul refolosibil sau recuperabil al acestora, reglementate de articolele 8-11 și de anexa II la Directiva 94/62, organizarea sistemelor naționale menite să faciliteze refolosirea ambalajelor nu face […] obiectul unei armonizări complete” ( 20 ).

70. Desigur, după ce se stabilește că statele membre sunt obligate să ia măsurile necesare pentru instituirea unor sisteme de returnare, colectare și recuperare, articolul 7 alineatul (1) din Directiva 94/62 reglementează organizarea acestor sisteme ( 21 ).

71. Cu toate acestea, rezultă din conținutul acestei dispoziții că statele membre dispun de o anumită marjă de manevră în organizarea concretă a sistemelor menționate. Astfel, se prevede în termeni generali că asemenea sisteme se aplică și produselor importate, în condiții nediscriminatorii, inclusiv modalitățile detaliate și orice tarife impuse accesului la respectivele sisteme. În plus, dispoziția menționată face în continuare trimitere în mod expres la Tratatul FUE, precizând că sistemele de returnare trebuie să fie proiectate încât să evite barierele în calea comerțului sau denaturarea concurenței, „în conformitate cu tratatul”.

72. Mai mult, articolul 15 din Directiva 94/62, referitor la „[i]nstrumentele economice”, lasă o marjă mare de apreciere statelor membre în ceea ce privește alegerea acestor instrumente. Astfel, potrivit acestui articol 15, în absența măsurilor armonizate, statele membre pot adopta măsuri de punere în aplicare a acestor obiective și a obligațiilor ce reies din Tratatul FUE, în conformitate cu principiile care reglementează politica de mediu a Uniunii Europene, inter alia, principiul „poluatorul plătește”.

73. Reamintim că directiva menționată „urmărește să armonizeze măsurile naționale privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de la ambalaje, pe de o parte, pentru a preveni orice impact al acestora asupra mediului din toate statele membre, precum și din țări terțe, sau pentru a reduce un astfel de impact, asigurând astfel un grad ridicat de protecție a mediului, și, pe de altă parte, pentru a asigura funcționarea pieței interne și pentru a evita obstacolele în calea comerțului și denaturarea și limitarea concurenței din cadrul Comunității” ( 22 ).

74. În speță, astfel cum a precizat guvernul finlandez în ședință, acciza în discuție în litigiul principal a fost adoptată în temeiul articolului 15 din Directiva 94/62, mai exact, în conformitate cu principiul „poluatorul plătește”.

75. Rezultă din cele expuse anterior că, întrucât dispozițiile relevante din această directivă nu au făcut obiectul unei armonizări exhaustive, un sistem național de gestionare a ambalajelor întemeiat pe impunerea unei accize precum cea în discuție în litigiul principal trebuie să fie apreciat în raport cu articolul 110 primul paragraf TFUE ( 23 ).

76. În această privință, constatăm că articolul 110 TFUE are drept obiectiv asigurarea liberei circulații a mărfurilor între statele membre în condiții normale de concurență, prin eliminarea oricărei forme de protecție care poate decurge din aplicarea de impozite interne discriminatorii față de produsele provenind din alte state membre ( 24 ). Astfel, acest text trebuie astfel să garanteze neutralitatea deplină a impozitelor interne față de concurența dintre produsele naționale și cele din import ( 25 ).

77. Potrivit unei jurisprudențe constante, un sistem de impozitare al unui stat membru nu poate fi considerat compatibil cu articolul 110 TFUE decât dacă se stabilește „că este organizat astfel încât să excludă orice posibilitate ca produsele importate să fie supuse unor impozite mai mari decât produsele naționale și, prin urmare, că nu produce în niciun caz efecte discriminatorii” ( 26 ).

78. Curtea a admis de asemenea că articolul 110 TFUE trebuie interpretat în sens larg, astfel încât să se permită includerea tuturor procedurilor fiscale care ar aduce atingere, în mod direct sau indirect, egalității de tratament între produsele naționale și cele importate. Interdicția pe care acesta o stabilește trebuie aplicată, prin urmare, de fiecare dată când un impozit fiscal este de natură să descurajeze importul de bunuri provenind din alte state membre, favorizând produsele naționale ( 27 ).

79. Constatăm că, la nivel formal, regimul de impozitare instituit de Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi nu face nicio distincție între ambalajele de băuturi în funcție de proveniența acestora.

80. Astfel, rezultă din înscrisurile din dosar că acciza în discuție în litigiul principal se percepe pentru produsele naționale și cele importate cu aplicarea acelorași condiții și a acelorași modalități. Reamintim că, în speță, fiecare ambalaj de băutură, fie el importat sau național, este supus perceperii accizei într‑un cuantum identic și că scutirea de la plata acestei accize se acordă ambalajelor importate sau naționale, dacă acestea sunt incluse într‑un sistem de returnare. Prin urmare, astfel cum subliniază guvernul finlandez în observațiile sale scrise, atât condițiile de percepere a accizei în discuție în litigiul principal, cât și cele de scutire de la plata acestei accize sunt identice pentru comercianții străini, respectiv pentru cei naționali.

81. Adăugăm că guvernul finlandez a precizat în ședință că activitățile de colectare, de transport, precum și de recuperare a ambalajelor de băuturi care nu sunt incluse într‑un sistem de returnare generează costuri mari, care trebuie să fie suportate, în conformitate cu principiul „poluatorul plătește”, de comercianții care decid să nu adere la un sistem de returnare. În acest context, acciza a fost instituită în scopuri de stimulare și a fost fixată de guvernul finlandez la un nivel care să permită obținerea de venituri importante pentru protecția mediului ( 28 ).

82. Asemenea Comisiei, considerăm că, în calitate de instrument de stimulare a reciclării, a refolosirii sau a recuperării, acciza îndeplinește obiectivele articolului 1 din Directiva 94/62 menționate anterior, care urmăresc reducerea impactului deșeurilor de ambalaje asupra mediului.

83. Cu toate acestea, chiar dacă nu sunt întrunite condițiile unei discriminări directe, un impozit intern poate fi indirect discriminatoriu din cauza efectelor sale ( 29 ).

84. Potrivit domnului Visnapuu, o acciză precum cea în discuție în litigiul principal ar institui o astfel de discriminare indirectă.

85. În primul rând, în opinia sa, ar exista multiple obstacole în calea afilierii comercianților străini la sistemul de returnare, astfel încât, în perioada în litigiu, societății EIG îi era imposibil să adere la acest sistem.

86. Printre aceste obstacole s‑ar număra, de exemplu, faptul că, dintre sistemele existente, unul singur ar accepta afilierea comercianților străini sau faptul că se impunea imprimarea pe ambalaje a unui cod European Article Numbering (EAN) ( 30 ) finlandez, ceea ce necesita crearea unui ambalaj specific pentru piața finlandeză. În ședință, domnul Visnapuu a subliniat că afilierea la sistemul de returnare ar fi imposibilă în principal din cauza costurilor mari pe care o astfel de afiliere le‑ar genera pentru importatori ( 31 ). Prin urmare, afilierea la un astfel de sistem nu ar fi viabilă din punct de vedere economic pentru un comerciant de dimensiune redusă sau de dimensiune medie.

87. În al doilea rând, domnul Visnapuu apreciază că instituirea unui sistem propriu de returnare ar fi practic imposibilă pentru un comerciant străin precum EIG, având în vedere cerințele în ceea ce privește cotele minime, buna funcționare a sistemului și dovada acestei bune funcționări.

88. Astfel, în opinia sa, imposibilitatea pentru un importator de a se afilia la un sistem de returnare sau de a crea un astfel de sistem, în condițiile în care scutirea de acciză este condiționată de această afiliere, ar avea drept consecință faptul că această acciză se aplică, în practică, exclusiv produselor importate, fiind, prin urmare, contrară articolului 110 primul paragraf TFUE.

89. În această privință, remarcăm că rezultă din înscrisurile din dosar că, în speță, condițiile de afiliere la sistemul de returnare se aplică în mod identic oricărui comerciant, fie el străin sau autohton ( 32 ). Astfel, la fel ca un importator precum domnul Visnapuu, un comerciant de dimensiune redusă sau de dimensiune medie ar trebui să îndeplinească condițiile de afiliere la sistemul de returnare și, pe cale de consecință, ar avea de suportat aceleași costuri de afiliere în cazul în care decide să se afilieze ( 33 ).

90. Prin urmare, astfel cum arată în mod întemeiat guvernul finlandez, comerciantul străin și cel autohton au aceleași posibilități de a se afilia la sistemul de returnare la nivel național în scopul de a evita plata accizei pentru ambalajele de băuturi.

91. În ceea ce privește posibilitatea creării unui sistem de returnare propriu, nu vedem nici în acest caz prin ce anume un comerciant străin precum domnul Visnapuu ar fi dezavantajat în raport cu un comerciant autohton, în condițiile în care acesta din urmă trebuie să îndeplinească aceleași cerințe.

92. În opinia noastră, considerațiile anterioare arată că, a priori, nu se poate invoca nicio discriminare indirectă în ceea ce privește condițiile de afiliere la sistemul de returnare sau cele legate de crearea unui astfel de sistem.

93. Aceeași constatare se impune în privința conformității Legii privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi, care prevede un sistem de returnare a ambalajelor de băuturi, cu articolul 7 din Directiva 94/62 ( 34 ).

94. Având în vedere toate elementele care precedă, considerăm că o reglementare națională precum Legea privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi, care scutește de plata acestei taxe anumite ambalaje de băuturi, dacă sunt incluse într‑un sistem de returnare, trebuie să fie apreciată în raport cu articolul 110 TFUE. Acest articol, precum și articolul 1 alineatul (1) și articolele 7 și 15 din Directiva 94/62 trebuie interpretate în sensul că nu se opun acestei reglementări.

95. Întrucât am exclus aplicabilitatea articolului 34 TFUE, nu este necesar să se răspundă la cea de a treia și la cea de a patra întrebare adresate de instanța de trimitere.

C – Cu privire la întrebările a cincea-a opta

96. Prin intermediul întrebărilor a cincea-a opta – care ar trebui de asemenea să fie analizate împreună – instanța de trimitere solicită, în esență, Curții să stabilească dacă, în situația în care un cumpărător finlandez a achiziționat prin vânzare la distanță băuturi alcoolice de la un vânzător care operează în alt stat membru decât Republica Finlanda și care asigură livrarea în Finlanda, o măsură națională precum cea care decurge din articolul 8 primul paragraf din Legea privind alcoolul, care condiționează importul de băuturi alcoolice în scopuri comerciale de obținerea unei autorizații speciale, trebuie apreciată în raport cu articolul 34 TFUE sau în raport cu articolul 37 TFUE și, dacă este cazul, dacă această măsură trebuie considerată compatibilă cu unul sau cu celălalt dintre aceste articole.

97. Din decizia de trimitere reiese că instanța de trimitere solicită în mod expres Curții să se pronunțe în legătură cu compatibilitatea articolului 8 primul paragraf din Legea privind alcoolul cu dispozițiile capitolului 3 al titlului II din partea a treia a Tratatului FUE privind interdicția restricțiilor cantitative între statele membre ( 35 ).

98. Asemenea tuturor guvernelor interveniente, considerăm că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care importul băuturilor alcoolice avea drept scop „vânzarea cu amănuntul” a acestor băuturi, aprecierea compatibilității articolului 8 primul paragraf din Legea privind alcoolul cu dispozițiile relevante din dreptul Uniunii trebuie efectuată ținându‑se seama și de articolele 13 și 14 din această lege, care vizează monopolul de vânzare cu amănuntul a băuturilor alcoolice, respectiv cerința de a deține o autorizație de vânzare cu amănuntul pentru anumite băuturi alcoolice.

99. În acest context, ni se pare utilă o prezentare prealabilă a acestor dispoziții naționale, astfel cum reies acestea din înscrisurile din dosar.

1. Monopolul finlandez de vânzare cu amănuntul a băuturilor alcoolice și cerința de a deține o autorizație de vânzare cu amănuntul a anumitor băuturi alcoolice

100. Aderarea Republicii Finlanda la Uniune a făcut necesară adaptarea monopolului național cu caracter comercial asupra băuturilor alcoolice al acestui stat pentru a fi conform cu normele de drept al Uniunii, în special cu articolul 37 TFUE ( 36 ).

101. În acest sens, Republica Finlanda a acceptat să elimine drepturile exclusive de import, de export, de producție și de vânzare cu ridicata ( 37 ) prin adoptarea, la 8 decembrie 1994, a Legii privind alcoolul ( 38 ).

102. Reiese din coroborarea articolului 8 primul paragraf cu articolul 13 din această lege că monopolul finlandez, care aparține societății Alko, deținută integral de Suomen valtio, privește exclusiv vânzarea cu amănuntul a băuturilor alcoolice.

103. Astfel, amintim că, în temeiul articolului 13 primul paragraf din Legea privind alcoolul, Alko „deține monopolul vânzării cu amănuntul a băuturilor alcoolice” ( 39 ). Adăugăm că rezultă de asemenea din articolul 36 primul paragraf punctul 1) din această lege că misiunea Alko este de a gestiona vânzarea cu amănuntul asupra căreia legea menționată i‑a acordat monopolul.

104. Amintim că articolul 8 primul paragraf prima teză din Legea privind alcoolul prevede că „[b]ăuturile alcoolice pot fi importate fără autorizație specială, atât pentru consum propriu, cât și în scopuri comerciale sau profesionale” ( 40 ). Astfel, Alko nu deține niciun drept exclusiv de import.

105. Cu toate acestea, în anumite situații specifice – iar situația în discuție în litigiul principal constituie, în opinia noastră, un astfel de exemplu – importul băuturilor alcoolice este condiționat de obținerea unei autorizații speciale.

106. Astfel, amintim că, potrivit articolului 8 primul paragraf ultima teză din Legea privind alcoolul, „[p]ersoana care utilizează băuturile alcoolice în scopuri comerciale sau profesionale trebuie să dețină, pentru exercitarea activității sale, autorizația specială de import pentru băuturi alcoolice prevăzută de prezenta lege” ( 41 ).

107. În consecință, dacă, precum în cauza principală, un vânzător la distanță aflat în Estonia intenționează să importe băuturi alcoolice cu scopul de a le vinde unui cumpărător aflat în Finlanda, acesta va trebui să dețină o „autorizație specială” în temeiul acestei dispoziții.

108. Astfel cum constată guvernul suedez în observațiile sale scrise, tipul autorizației necesare pare să depindă de ce anume se întâmplă cu băuturile alcoolice după importul lor. În cazul în care importatorul intenționează să comercializeze cu ridicata, va trebui să obțină o autorizație de vânzare cu ridicata. În cazul în care, precum în speță, acesta intenționează să vândă unui consumator, va trebui să obțină în acest caz o autorizație de vânzare cu amănuntul de la autoritatea națională competentă.

109. Reiese din articolul 14 din Legea privind alcoolul că această autorizație de vânzare cu amănuntul nu poate fi obținută pentru toate băuturile alcoolice, ci doar pentru cele cu un conținut scăzut de alcool.

110. Astfel, amintim că, în temeiul articolului 14 primul paragraf din această lege, „[b]ăuturile alcoolice produse prin fermentare, cu o concentrație de alcool etilic de maxim 4,7 % în volum, pot fi vândute cu amănuntul […] de către persoanele care au obținut de la autoritatea competentă o autorizație corespunzătoare privind comerțul cu amănuntul”.

111. Adăugăm că, în temeiul articolului 14 al doilea paragraf din respectiva lege, pe baza unor condiții stabilite de Ministerul Afacerilor Sociale și Sănătății, pe lângă Alko, pot vinde cu amănuntul băuturi alcoolice produse prin fermentare, cu o concentrație de alcool etilic de maximum 13 % în volum, persoanele care dețin o autorizație de producție în acest sens ( 42 ).

112. Din coroborarea articolului 8 primul paragraf cu articolele 13 și 14 din Legea privind alcoolul rezultă că un vânzător la distanță precum domnul Visnapuu, care se află în Estonia și care intenționează să vândă cu amănuntul băuturi alcoolice în Finlanda, are nevoie de o autorizație de vânzare cu amănuntul pentru a putea importa și a vinde unui cumpărător finlandez băuturi alcoolice cu o concentrație de alcool etilic de maximum 4,7 % în volum.

113. În ceea ce privește băuturile alcoolice cu tărie alcoolică mai mare, un vânzător la distanță precum domnul Visnapuu nu poate obține nicio autorizație de vânzare cu amănuntul, întrucât aceste băuturi pot fi vândute cu amănuntul numai de către Alko.

114. De la început, constatăm că domnul Visnapuu a precizat în ședință că toate băuturile alcoolice în discuție în litigiul principal conțineau alcool etilic într‑o concentrație de peste 4,7 % în volum, astfel încât acestea făceau parte din băuturile care intră sub incidența monopolului finlandez de vânzare cu amănuntul prevăzut la articolul 13 din legea menționată, iar nu din băuturile prevăzute de articolul 14 primul paragraf din Legea privind alcoolul.

115. În lumina chiar a considerațiilor care precedă, trebuie să se analizeze dacă articolul 8 primul paragraf și articolele 13 și 14 din Legea privind alcoolul, care acordă Alko un drept exclusiv de vânzare cu amănuntul și condiționează importul anumitor băuturi alcoolice destinate vânzării cu amănuntul de obținerea unei autorizații de vânzare cu amănuntul, intră în domeniul de aplicare al articolului 37 TFUE sau în cel al articolului 34 TFUE și dacă, eventual, aceste dispoziții sunt compatibile cu unul sau cu celălalt dintre aceste articole.

2. Cu privire la aplicabilitatea articolului 37 TFUE

116. Articolul 8 primul paragraf și articolele 13 și 14 din Legea privind alcoolul intră în domeniul de aplicare al articolului 37 TFUE sau în cel al articolului 34 TFUE?

117. Constatăm că problema delimitării domeniului de aplicare al articolului 37 TFUE de cel al articolului 34 TFUE a făcut deja obiectul unor dezbateri în jurisprudență, printre altele, în Hotărârea Franzén ( 43 ), precum și în Hotărârea Rosengren și alții ( 44 ).

118. În prima hotărâre, Curtea a reținut un criteriu distinctiv, considerând că „normele referitoare la existența și la funcționarea respectivului monopol trebuie analizate în raport cu prevederile articolului [37 TFUE], aplicabile în mod specific exercitării de către un monopol național cu caracter comercial a drepturilor sale de exclusivitate” ( 45 ) înainte de a aprecia că, „[î]n schimb, influența asupra schimburilor intracomunitare a altor prevederi din legislația națională, care pot fi disociate de funcționarea monopolului, deși au o influență asupra acestuia, trebuie examinată în raport cu articolul [34 TFUE]” ( 46 ).

119. Această distincție se întemeia pe o jurisprudență anterioară, în care Curtea procedase deja la delimitarea domeniului de aplicare al articolului 37 TFUE. Ne vom limita la citarea a trei hotărâri.

120. Astfel, în Hotărârea Miritz ( 47 ), Curtea a constatat că, „întrucât impozitul compensatoriu este legat prin economia și prin caracterul său de sistemul monopolului german al alcoolului, răspunsul […] trebuie căutat la articolul 37 [TFUE], care are drept obiect specific adaptarea monopolurilor naționale” ( 48 ).

121. De asemenea, în Hotărârea Rewe‑Zentral ( 49 ), Curtea a considerat că „articolul 37 [TFUE] este o dispoziție specifică monopolurilor naționale cu caracter comercial” ( 50 ) și că, „în consecință, această dispoziție nu este relevantă în ceea ce privește dispozițiile naționale care nu privesc exercitarea de către un monopol public a funcției sale specifice – și anume a dreptului său exclusiv – ci vizează într‑un sens general producția și comercializarea de băuturi alcoolice, indiferent dacă acestea fac sau nu fac obiectul monopolului în cauză” ( 51 ).

122. Sau, în Hotărârea Grandes distilleries Peureux ( 52 ), Curtea a precizat că „normele prevăzute la articolul 37 [TFUE] nu privesc […] decât activitățile legate în mod intrinsec de exercitarea funcției specifice a monopolului în cauză, însă nu sunt relevante în raport cu dispozițiile naționale care nu sunt legate de exercitarea acestei funcții specifice” ( 53 ).

123. În lumina acestor soluții jurisprudențiale, persista o oarecare ambiguitate în privința întinderii exacte a domeniului de aplicare al articolului 37 TFUE. Domeniul de aplicare al acestei dispoziții trebuia să se limiteze la funcția specifică a monopolului, și anume la dreptul său exclusiv? O normă națională care depășește stricto sensu exercitarea dreptului exclusiv acordat monopolului, dar care este legată de existența și de funcționarea acestui monopol prin legătura sa intrinsecă cu exercitarea funcției specifice atribuite acestui monopol, intră în domeniul de aplicare al dispoziției menționate?

124. Această ambiguitate nu a fost complet eludată de Hotărârea Franzén ( 54 ), care a inclus în domeniul de aplicare al articolului 37 TFUE o dispoziție națională care face parte dintr‑o reglementare privind importul care depășea stricto sensu exercitarea de către monopol a dreptului său exclusiv de vânzare cu amănuntul a băuturilor alcoolice ( 55 ).

125. Ulterior, Curtea a oferit un răspuns la aceste întrebări în Hotărârea Rosengren și alții ( 56 ), care privește monopolul suedez asupra vânzării cu amănuntul a băuturilor alcoolice.

126. În această hotărâre, Curtea a considerat că măsura națională în cauză, care interzice, în principiu, particularilor să importe băuturi alcoolice în regim privat, „nu reglementează, în sine, exercitarea de către […] monopol a dreptului său de exclusivitate privind vânzarea cu amănuntul a [acestor băuturi]” ( 57 ). Astfel, potrivit Curții, „[a]ceastă măsură, care nu privește, așadar, exercitarea de către acest monopol a funcției sale specifice, nu poate fi considerată, prin urmare, ca fiind legată de însăși existența acestuia din urmă” ( 58 ).

127. Curtea a adăugat că „o asemenea măsură de interdicție nu reglementează cu adevărat funcționarea monopolului, din moment ce nu se referă la modalitățile de vânzare cu amănuntul a băuturilor alcoolice” ( 59 ). În acest context, Curtea a precizat că, „[î]n particular, aceasta nu vizează să reglementeze nici sistemul de selecție de către monopol a produselor, nici rețeaua sa de vânzare, nici organizarea comercializării sau a publicității produselor distribuite prin respectivul monopol” ( 60 ), pentru a concluziona apoi că, „[î]n aceste condiții, o asemenea interdicție nu poate fi privită drept o normă referitoare la existența sau la funcționarea monopolului” ( 61 ).

128. Astfel, Curtea a consacrat o interpretare restrânsă a domeniului de aplicare al articolului 37 TFUE, limitând acest domeniu la reglementările care vizează în mod direct dreptul exclusiv acordat monopolului.

129. Această soluție reținută în Hotărârea Rosengren și alții ( 62 ) era contrară Concluziilor prezentate de avocații generali Tizzano și Mengozzi în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre și a fost criticată în doctrină ( 63 ). Cu toate acestea, în hotărârile mai recente, Curtea a confirmat soluția menționată ( 64 ).

130. În lumina acestei jurisprudențe recente, trebuie verificat dacă articolul 8 primul paragraf și articolele 13 și 14 din Legea privind alcoolul constituie prevederi referitoare la existența sau la funcționarea monopolului ( 65 ).

131. Asemenea tuturor guvernelor interveniente, considerăm că nu există îndoială că norma prevăzută la articolul 13 din Legea privind alcoolul, care acordă monopolului public dreptul exclusiv de vânzare cu amănuntul a băuturilor alcoolice, privește existența în sine a monopolului finlandez în discuție în litigiul principal și, în mod evident, intră în domeniul de aplicare al articolului 37 TFUE.

132. Dar care este situația cerinței de a obține o autorizație pentru importul și pentru vânzarea cu amănuntul a băuturilor alcoolice a căror concentrație de alcool etilic nu depășește 4,7 % în volum, prevăzută la articolul 8 primul paragraf și la articolul 14 din Legea privind alcoolul?

133. Potrivit guvernelor finlandez și norvegian, aceste dispoziții ar trebui să fie apreciate în raport cu articolul 34 TFUE, întrucât băuturile alcoolice vizate de dispozițiile menționate nu ar intra sub incidența exclusivității recunoscute monopolului.

134. Nu putem fi de acord cu o astfel de argumentație. În opinia noastră, articolul 8 primul paragraf și articolul 14 din Legea privind alcoolul trebuie apreciate și în lumina articolului 37 TFUE, în măsura în care privesc exercitarea, de către monopolul finlandez, a funcției sale specifice.

135. În această privință, în primul rând, constatăm că funcția specifică atribuită monopolului în discuție în litigiul principal constă în a rezerva acestui monopol exclusivitatea și, în consecință, gestionarea vânzării cu amănuntul a băuturilor alcoolice în Finlanda, cu excepția băuturilor alcoolice cu o concentrație de alcool etilic de maximum 4,7 % în volum, pentru care este necesară o autorizație de vânzare cu amănuntul, eliberată de autoritatea finlandeză competentă, pentru orice persoană care dorește să importe și să vândă cu amănuntul aceste băuturi în Finlanda.

136. În al doilea rând, remarcăm că situația în discuție în litigiul principal este specifică și diferă de cele în discuție în jurisprudența anterioară, în special de cea în discuție în cauza care a determinat pronunțarea Hotărârii Rosengren și alții ( 66 ). Astfel, spre deosebire de reglementarea în discuție în această cauză, articolul 8 primul paragraf și articolul 14 din Legea privind alcoolul nu interzic importul de către un vânzător la distanță precum domnul Visnapuu a băuturilor alcoolice cu o concentrație de alcool etilic de maximum 4,7 % în volum, ci condiționează acest import de obținerea unei autorizații de vânzare cu amănuntul, „în cazul în care” acest vânzător la distanță intenționează să procedeze la o vânzare cu amănuntul în Finlanda.

137. Astfel cum constată în mod întemeiat guvernul suedez, ceea ce este supus autorizației este faptul că băuturile alcoolice sunt „vândute cu amănuntul”, iar nu faptul că aceste băuturi trec o frontieră.

138. În plus, observăm că, în timp ce Curtea, în Hotărârea Rosengren și alții ( 67 ), considerase că, prin reglementarea importului și, așadar, a unei etape anterioare vânzării cu amănuntul, măsura națională în discuție în cauza care a determinat pronunțarea acestei hotărâri nu reglementa exercitarea, de către monopol, a dreptului său de exclusivitate, măsurile naționale în discuție în litigiul principal reglementează, în mod evident, vânzarea cu amănuntul, astfel încât existența unei legături intrinseci cu monopolul finlandez activ pe aceeași piață a vânzării cu amănuntul pare dovedită.

139. În al treilea rând, considerăm că această autorizație de vânzare cu amănuntul nu ar avea nicio rațiune de a fi fără existența și fără funcționarea acestui monopol ( 68 ).

140. Astfel, în lipsa unui monopol de vânzare cu amănuntul pentru băuturile alcoolice, a impune o autorizație de vânzare cu amănuntul numai pentru băuturile alcoolice cu o concentrație de alcool etilic de maximum 4,7 % în volum nu are niciun sens.

141. În schimb, într‑un caz în care, precum în speță, exclusivitatea vânzării cu amănuntul a fost acordată unei societăți de stat, cerința unei autorizații de vânzare cu amănuntul urmărește să garanteze exercitarea, de către acest monopol, a funcției sale specifice.

142. Astfel, ce s‑ar întâmpla dacă nu ar fi obligatorie deținerea unei autorizații de vânzare cu amănuntul într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal?

143. EIG, societate cu sediul într‑un alt stat membru, ar putea să importe și să vândă cu amănuntul unor consumatori finlandezi, fără control, orice băuturi alcoolice, indiferent de tăria alcoolică a acestora.

144. În aceste împrejurări, un vânzător la distanță precum domnul Visnapuu ar putea să eludeze și să aducă atingere înseși existenței monopolului instituit de Legea privind alcoolul.

145. Rezultă că cerința deținerii unei autorizații de vânzare cu amănuntul permite să se verifice că băuturile alcoolice importate și destinate vânzării cu amănuntul nu intră sub incidența dreptului exclusiv atribuit monopolului național și garantează, pe cale de consecință, însăși exercitarea, prin acest monopol, a dreptului său exclusiv de vânzare cu amănuntul.

146. Or, o măsură națională care privește exercitarea de către monopol a funcției sale specifice trebuie considerată ca fiind legată de însăși existența acestuia din urmă ( 69 ).

147. Astfel, în opinia noastră, această cerință a autorizației nu este numai intrinsec legată de exercitarea funcției specifice a monopolului de vânzare cu amănuntul, ci privește, de asemenea, însăși exercitarea, prin acest monopol, a funcției sale specifice.

148. În al patrulea rând, asemenea guvernului suedez și Comisiei, remarcăm că, în temeiul Legii privind alcoolul, consumatorii finlandezi pot să cumpere și să importe orice băuturi alcoolice provenite din alte state membre, cu condiția să apeleze la serviciile unui transportator independent de vânzător sau să organizeze ei înșiși livrarea pe teritoriul finlandez și cu condiția ca proprietatea asupra acestor băuturi alcoolice să fi fost transferată cumpărătorului înainte de importul în Finlanda.

149. Astfel, într‑o situație în care consumatorul finlandez cumpără la distanță băuturi alcoolice, iar transferul proprietății și al riscurilor aferente acestor băuturi intervine în afara teritoriului finlandez, nu se poate impune obligația de a deține autorizația unui vânzător la distanță precum domnul Visnapuu, întrucât nu s‑a efectuat nicio vânzare cu amănuntul în Finlanda.

150. Așadar, în absența unei vânzări cu amănuntul pe teritoriul finlandez, autorizația de vânzare cu amănuntul nu are nicio rațiune de a exista, întrucât, în acest caz, nu ar exista niciun risc de eludare a monopolului de vânzare cu amănuntul.

151. Vedem în acest aspect încă o confirmare a faptului că autorizația de vânzare cu amănuntul trebuie să fie considerată ca fiind legată de funcția specifică atribuită monopolului finlandez, care constă în a‑i rezerva acestuia gestionarea vânzării cu amănuntul a băuturilor alcoolice care depășesc concentrația de alcool etilic de 4,7 % în volum.

152. Având în vedere toate considerațiile care precedă, apreciem că atât articolul 13 din Legea privind alcoolul, cât și articolul 8 primul paragraf și articolul 14 din această lege trebuie să fie apreciate în raport cu articolul 37 TFUE.

3. Cu privire la compatibilitatea cu articolul 37 TFUE

153. Curtea a statuat în mod repetat că „[r]eiese atât din textul articolului 37 [TFUE], cât și din locul acestuia în sistemul tratatului, că acest articol urmărește să asigure respectarea normei fundamentale privind libertatea de circulație a mărfurilor în întreaga piață [internă], în special prin eliminarea restricțiilor cantitative și a [MEE] în comerțul dintre statele membre, și să mențină astfel condiții normale de concurență între economiile statelor membre în cazul în care, în unul sau altul dintre aceste state, un produs determinat este supus unui monopol național cu caracter comercial” ( 70 ).

154. Potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, „[articolul menționat] nu impunea eliminarea completă a monopolurilor naționale cu caracter comercial, ci prevedea adaptarea lor într‑o manieră care să asigure, cu privire la condițiile de aprovizionare și de comercializare, excluderea oricărei discriminări între resortisanții statelor membre” ( 71 ).

155. Astfel, articolul 37 TFUE are „ca obiect să concilieze posibilitatea statelor membre de a menține anumite monopoluri cu caracter comercial, în calitate de instrumente pentru realizarea unor obiective de interes public, cu cerințele legate de înființarea și funcționarea pieței [interne]. Articolul urmărește eliminarea obstacolelor în calea liberei circulații a mărfurilor, cu excepția totuși a efectelor restrictive asupra schimburilor care sunt inerente existenței monopolurilor în cauză” ( 72 ).

156. Astfel, articolul 37 TFUE „prevede ca organizarea și funcționarea monopolului să fie adaptate astfel încât să se asigure excluderea oricărei discriminări între resortisanții statelor membre cu privire la condițiile de aprovizionare și comercializare, iar comerțul cu mărfuri provenind din celelalte state membre să nu fie dezavantajat, nici în drept, nici în fapt, în raport cu cel al mărfurilor naționale și concurența dintre economiile statelor membre să nu fie denaturată” ( 73 ).

157. În speță, reamintim, în primul rând, asemenea guvernului finlandez, că obiectivul Legii privind alcoolul, astfel cum rezultă din articolul 1 din această lege, este de a preveni efectele negative ale substanțelor alcoolice asupra societății, vieții sociale și sănătății prin controlarea consumului de alcool.

158. În ceea ce privește vânzarea cu amănuntul, controlul consumului de alcool este asigurat, potrivit aceluiași guvern, prin instituirea unui monopol finlandez și, pentru anumite băuturi cu tărie alcoolică mică, printr‑un sistem de autorizare a vânzării cu amănuntul.

159. Adăugăm că, potrivit guvernului suedez, diverse studii au stabilit că accesul larg la băuturile alcoolice conduce la o creștere a consumului total al acestora. De asemenea, în opinia acestui guvern, consumul total de alcool și numărul victimelor acestuia ar scădea cu cât este mai dificilă procurarea băuturilor alcoolice.

160. În acest context, nu se contestă faptul că, întrucât au drept scop protejarea sănătății publice împotriva efectelor negative ale consumului de alcool, monopolul finlandez de vânzare cu amănuntul și cerința de deținere a unei autorizații de vânzare cu amănuntul urmăresc un obiectiv de interes public ( 74 ).

161. În al doilea rând, remarcăm că nici în observațiile scrise, nici în ședință nu s‑a susținut că monopolul finlandez ar încălca cerințele stabilite la articolul 37 TFUE.

162. În acest context, remarcăm din nou că rezultă din înscrisurile din dosar că organizarea și funcționarea acestui monopol de vânzare cu amănuntul nu împiedică vânzătorii stabiliți în alte state membre să vândă băuturi alcoolice unor consumatori finlandezi, cu condiția ca acești consumatori să organizeze ei înșiși transportul băuturilor respective în Finlanda. În plus, atât comercianții autohtoni, cât și comercianții străini pot vinde băuturi alcoolice monopolului public, care le revinde ulterior consumatorului finlandez.

163. Astfel, nu există în speță elemente care să demonstreze că cererea de băuturi alcoolice a consumatorilor nu ar fi satisfăcută, nici că produsele importate ar fi dezavantajate în raport cu produsele naționale.

164. În plus, asemenea guvernului finlandez, remarcăm că rezultă din înscrisurile din dosar că nu există nicio susținere conform căreia condițiile aferente autorizației de vânzare cu amănuntul, în conformitate cu Legea privind alcoolul, ar fi discriminatorii.

165. În această privință, remarcăm că rezultă din observațiile scrise ale acestui guvern că autorizația de vânzare cu amănuntul ar fi obligatorie atât în cazul comercianților autohtoni care intenționează să vândă cu amănuntul, cât și în cazul comercianților străini care intenționează să importe și să vândă cu amănuntul băuturi alcoolice cu o concentrație de alcool etilic de maximum 4,7 % în volum și că s‑ar aplica fără a distinge între produsele fabricate în Finlanda și cele produse în alte state membre.

166. Astfel, normele naționale privind autorizația de vânzare cu amănuntul ar avea, în drept și în fapt, același impact asupra vânzării de produse naționale ca și asupra vânzării de produse importate din alte state membre și s‑ar aplica fără discriminare între comercianții autohtoni și cei străini.

167. Pe de altă parte, adăugăm că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care băuturile alcoolice sunt importate dintr‑un alt stat membru decât Republica Finlanda și sunt livrate cumpărătorului finlandez de către vânzător, dacă nu ar fi obligatorie deținerea unei autorizații, sistemul de autorizare a vânzării cu amănuntul ar fi susceptibil să genereze situații de discriminare în sens invers, întrucât numai băuturile alcoolice autohtone ar fi supuse în acest caz cerinței unei astfel de autorizații.

168. Deși toate elementele care precedă indică faptul că nici legalitatea monopolului, nici cea a autorizației de vânzare cu amănuntul nu pot fi repuse a priori în discuție, aceste elemente nu ne oferă informații privind organizarea și funcționarea concretă a acestui monopol și în special privind sistemul de selectare a produselor de către monopol, rețeaua de vânzare a monopolului sau publicitatea făcută băuturilor alcoolice. Or, tocmai pe baza acestor criterii a avut Curtea posibilitatea să aprecieze conformitatea normelor privind funcționarea monopolului în raport cu articolul 37 TFUE ( 75 ).

169. Prin urmare, în lumina ansamblului elementelor de care dispune, instanței naționale îi va reveni sarcina să stabilească dacă organizarea și funcționarea monopolului finlandez de vânzare cu amănuntul sunt discriminatorii sau sunt de natură să dezavantajeze produsele importate.

170. În ultimul rând, adăugăm că guvernul finlandez consideră că obiectivul de protejare a sănătății publice nu poate fi atins prin alte mijloace mai puțin restrictive decât cel de a condiționa vânzarea cu amănuntul realizată în Finlanda de deținerea unei autorizații de vânzare cu amănuntul sau de a o supune dreptului exclusiv al monopolului finlandez. Astfel, potrivit acestui guvern, dacă un vânzător străin ar putea să vândă direct cumpărătorului finlandez, acest fapt ar crea un nou canal de distribuție a băuturilor alcoolice, care ar face concurență monopolului și vânzării pe bază de autorizație, fără a fi supus niciunui control din partea autorităților naționale competente.

171. În acest sens, guvernul finlandez arată, printre altele, că sistemul de autorizare este necesar pentru a verifica faptul că societățile care au primit o autorizație de vânzare respectă dispozițiile privind vânzarea băuturilor alcoolice ( 76 ).

172. De asemenea, reamintim că, potrivit înscrisurilor din dosar, consumatorii au posibilitatea, în anumite condiții, să comande și să importe băuturi alcoolice de la un vânzător străin. Astfel, Legea privind alcoolul nu interzice importurile în regim privat.

173. Având în vedere elementele care precedă, apreciem că articolul 8 primul paragraf și articolele 13 și 14 din Legea privind alcoolul trebuie să fie considerate necesare și proporționale în raport cu obiectivul de protejare a sănătății publice.

174. În lumina tuturor acestor considerații, apreciem că articolul 37 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale precum Legea privind alcoolul, cu condiția ca organizarea și funcționarea monopolului să fie adaptate într‑un mod prin care să se excludă orice discriminare între resortisanții statelor membre cu privire la condițiile de aprovizionare și de comercializare, astfel încât comerțul cu mărfuri provenite din alte state membre să nu fie dezavantajat nici în drept, nici în fapt, în raport cu comerțul cu mărfuri naționale, aspect a cărui verificare îi va reveni instanței naționale.

175. În măsura în care am înlăturat aplicabilitatea articolului 34 TFUE, nu este necesar să se răspundă la cea de a șaptea și la cea de a opta întrebare adresate de instanța de trimitere.

IV – Concluzie

176. În lumina considerațiilor de mai sus, propunem Curții să răspundă Helsingin hovioikeus după cum urmează: „1) O reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, care scutește de plata unei accize anumite ambalaje de băuturi cu condiția ca acestea să fie incluse într‑un sistem de returnare, trebuie să fie apreciată în raport cu articolul 110 TFUE. Articolul 110 TFUE, precum și articolul 1 alineatul (1) și articolele 7 și 15 din Directiva 94/62/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 1994 privind ambalajele și deșeurile de ambalaje trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei astfel de reglementări. 2) O reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, care instituie un monopol de vânzare cu amănuntul și condiționează importul băuturilor alcoolice destinate vânzării cu amănuntul de obținerea unei autorizații de vânzare cu amănuntul, trebuie apreciată în raport cu articolul 37 TFUE. Articolul 37 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei astfel de reglementări, cu condiția ca organizarea și funcționarea acestui monopol să fie adaptate într‑un mod prin care să se excludă orice discriminare între resortisanții statelor membre cu privire la condițiile de aprovizionare și de comercializare, astfel încât comerțul cu mărfuri provenite din alte state membre să nu fie dezavantajat nici în drept, nici în fapt, în raport cu comerțul cu mărfuri naționale, aspect a cărui verificare îi va reveni instanței naționale.”

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 20 decembrie 1994 privind ambalajele și deșeurile de ambalaje (JO L 365, p. 10, Ediție specială, 13/vol. 14, p. 238).

( 3 ) Denumite în continuare „MEE”.

( 4 ) În temeiul acestei din urmă dispoziții, sistemul operațional de returnare este definit drept un sistem de reținere a garanției pentru ambalaj în cadrul căruia ambalatorul sau importatorul băuturilor asigură fie pe cont propriu, fie potrivit modalității prevăzute de Legea nr. 1072/1993 privind deșeurile [jätelaki (1072/1993)] sau de prevederile legale aplicabile în Insulele Åland, refolosirea sau recuperarea ambalajelor de băuturi, astfel încât acestea să fie refolosite sau utilizate ca materie primă.

( 5 ) Denumită în continuare „perioada în litigiu”.

( 6 ) Decizia de trimitere precizează că, în perioada în litigiu, EIG importase în Finlanda 4507,30 litri de bere, 1499,40 litri de cidru, 238,70 litri de vin și 3452,30 litri de băuturi spirtoase.

( 7 ) A se vedea Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:116, punctul 2).

( 8 ) A se vedea Hotărârile Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, punctul 22 și jurisprudența citată), precum și Orgacom (C‑254/13, EU:C:2014:2251, punctul 23).

( 9 ) În această privință, remarcăm, în primul rând, că guvernele suedez și norvegian nu s‑au pronunțat în legătură cu această problemă, în al doilea rând, că domnul Visnapuu consideră că articolul 34 TFUE ar fi aplicabil doar cu titlu subsidiar și, în al treilea rând, că guvernul finlandez analizează compatibilitatea Legii privind accizele aplicabile anumitor ambalaje de băuturi cu articolul 34 TFUE în cazul în care Curtea ar considera că este aplicabil acest articol.

( 10 ) A se vedea Hotărârea Dassonville (8/74, EU:C:1974:82, punctul 5).

( 11 ) A se vedea Hotărârile De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, punctul 36) și Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, punctul 27).

( 12 ) A se vedea Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:116, punctul 28).

( 13 ) A se vedea Hotărârile Lornoy și alții (C‑17/91, EU:C:1992:514, punctul 14), precum și De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, punctul 32).

( 14 ) A se vedea Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:116, punctul 30).

( 15 ) Ibidem. La punctul 32 din concluzii, avocatul general Jacobs a considerat că, având în vedere domeniile de aplicare distincte ale acestor articole, doar unul dintre ele poate fi aplicat unei măsuri naționale date (a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Brzeziński, C‑313/05, EU:C:2006:598, punctele 31 și 32).

( 16 ) Ibidem (punctul 33).

( 17 ) A se vedea în acest sens Hotărârile De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, punctul 34) și Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, punctele 23 și 24), precum și Ordonanța Kawala (C‑134/07, EU:C:2007:770, punctul 26).

( 18 ) A se vedea Hotărârea Radlberger Getränkegesellschaft și S. Spitz (C‑309/02, EU:C:2004:799, punctul 53 și jurisprudența citată).

( 19 ) A se vedea în acest sens Comunicarea Comisiei – Ambalarea băuturilor, sisteme de garanție și libera circulație a mărfurilor (JO 2009, C 107, p. 1).

( 20 ) A se vedea Hotărârile Comisia/Germania (C‑463/01, EU:C:2004:797, punctul 44), precum și Radlberger Getränkegesellschaft și S. Spitz (C‑309/02, EU:C:2004:799, punctul 56).

( 21 ) A se vedea Hotărârea Comisia/Germania (C‑463/01, EU:C:2004:797, punctul 43).

( 22 ) A se vedea articolul 1 alineatul (1) din Directiva 94/62.

( 23 ) Remarcăm că niciun înscris din dosar nu indică faptul că acciza pentru ambalaje de băuturi ar institui un protecționism care să favorizeze un produs național, concurent al ambalajelor de băuturi alcoolice. Astfel, acciza în discuție în litigiul principal nu trebuie să fie apreciată în raport cu articolul 110 al doilea paragraf TFUE.

( 24 ) A se vedea Hotărârile Stadtgemeinde Frohnleiten și Gemeindebetriebe Frohnleiten (C‑221/06, EU:C:2007:657, punctul 30 și jurisprudența citată), precum și Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219, punctul 34).

( 25 ) A se vedea Hotărârile De Danske Bilimportører (C‑383/01, EU:C:2003:352, punctul 37) și Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:219, punctul 35).

( 26 ) A se vedea Hotărârile Brzeziński (C‑313/05, EU:C:2007:33, punctul 40), Stadtgemeinde Frohnleiten și Gemeindebetriebe Frohnleiten (C‑221/06, EU:C:2007:657, punctul 50), precum și Oil Trading Poland (C‑349/13, EU:C:2015:84, punctul 46 și jurisprudența citată).

( 27 ) A se vedea Hotărârile Bergandi (252/86, EU:C:1988:112, punctul 25), precum și Stadtgemeinde Frohnleiten și Gemeindebetriebe Frohnleiten (C‑221/06, EU:C:2007:657, punctul 40).

( 28 ) Reiese din observațiile scrise prezentate de guvernul finlandez că sistemul de recuperare întemeiat pe reținerea unei garanții funcționează în mod eficient în practică. Astfel, în anul 2011, rata de recuperare a fost de aproximativ 97 % pentru ambalajele de băuturi utilizate pentru prima dată, în timp ce, în cazul ambalajelor refolosite, rata a fost de aproximativ 96 % pentru metale, de 91 % pentru sticlă și de 96 % pentru materialele plastice de tip politereftalat de etilenă (PET).

( 29 ) A se vedea Hotărârea Tatu (C‑402/09, EU:C:2011:21, punctul 37 și jurisprudența citată).

( 30 ) Acest cod de bare permite identificarea unui produs.

( 31 ) Potrivit domnului Visnapuu, tarifele afilierii la sistemul de returnare finlandez s‑ar ridica cel puțin la 3600 de euro pentru recipientele din sticlă reciclabilă, respectiv la 6200 de euro pentru cutiile de băuturi. La aceste costuri se adaugă tariful aferent utilizării codului pentru fiecare produs returnat în cadrul sistemului, garanția pentru ambalaj și taxa de reciclare calculată în funcție de volumul vândut.

( 32 ) În observațiile sale scrise, guvernul finlandez a precizat că Suomen Palautuspakkaus Oy (denumită în continuare „PALPA”) și filiala sa, Palpa Lasi Oy, administrează principalele sisteme de returnare din Finlanda, iar condițiile de afiliere la sistemul de returnare al PALPA și tarifele practicate pot fi consultate în mod liber în limbile finlandeză, engleză și suedeză pe site‑ul internet al PALPA.

( 33 ) Amintim că afilierea la sistemul de returnare a ambalajelor de băuturi nu este obligatorie. Astfel, un comerciant poate să opteze pentru plata accizei în loc să suporte costurile afilierii.

( 34 ) Amintim că, în temeiul articolului 7 alineatul (1) al doilea paragraf din această directivă, sistemele naționale de returnare se aplică și produselor importate, în condiții nediscriminatorii, inclusiv modalitățile detaliate și orice tarife impuse accesului la respectivele sisteme, și sunt proiectate astfel încât să evite barierele în calea comerțului sau denaturarea concurenței, în conformitate cu dispozițiile tratatului.

( 35 ) Acest capitol 3 conține articolele 34 TFUE-37 TFUE.

( 36 ) A se vedea punctul 126 din cel de al XXV‑lea raport privind politica în materia concurenței 1995 [COM(96) 126 final].

( 37 ) Idem.

( 38 ) Legea privind alcoolul a intrat în vigoare la 1 ianuarie 1995.

( 39 ) Sublinierea noastră.

( 40 ) Idem.

( 41 ) Idem.

( 42 ) În lumina înscrisurilor din dosar, remarcăm faptul că dispoziția menționată privind vânzarea cu amănuntul a băuturilor alcoolice cu o concentrație de alcool etilic de maximum 13 % în volum nu a făcut obiectul dezbaterilor, astfel încât apreciem că respectiva dispoziție nu este relevantă pentru situația în discuție în litigiul principal.

( 43 ) C‑189/95, EU:C:1997:504.

( 44 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 45 ) A se vedea Hotărârea Franzén (C‑189/95, EU:C:1997:504, punctul 35 și jurisprudența citată).

( 46 ) Ibidem (punctul 36 și jurisprudența citată).

( 47 ) 91/75, EU:C:1976:23.

( 48 ) Punctul 5.

( 49 ) 120/78, EU:C:1979:42.

( 50 ) Punctul 7.

( 51 ) Idem.

( 52 ) 86/78, EU:C:1979:64.

( 53 ) Punctul 35.

( 54 ) C‑189/95, EU:C:1997:504.

( 55 ) A se vedea Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauza Rosengren și alții (C‑170/04, EU:C:2006:213, punctul 41) și Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în cauza Rosengren și alții (C‑170/04, EU:C:2006:747, punctul 35).

( 56 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 57 ) Punctul 21.

( 58 ) Punctul 22.

( 59 ) Punctul 24.

( 60 ) Idem.

( 61 ) Punctul 26.

( 62 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 63 ) A se vedea Bernard, E., „Monopole sur l’alcool et régime d’autorisation d’importation”, în Revue Europe, nr. 8, august 2007, comm. 207. Autorul consideră în special că „nu putem fi decât surprinși de laconismul de care dă dovadă instanța comunitară atunci când oferă la întrebarea formulată un răspuns care nu corespunde jurisprudenței sale anterioare și care este contrar celui oferit de cei doi avocați generali”. A se vedea de asemenea Johansson, M., „Rosengren – The ECJ makes a narrow interpretation of Franzén”, în European Law Reporter, 7-8, 2007, p. 250.

( 64 ) A se vedea Hotărârile Comisia/Suedia (C‑186/05, EU:C:2007:571, punctele 22 și 23), precum și ANETT (C‑456/10, EU:C:2012:241, punctele 21-30).

( 65 ) A se vedea în acest sens Hotărârile Rosengren și alții (C‑170/04, EU:C:2007:313, punctul 19), precum și ANETT (C‑456/10, EU:C:2012:241, punctul 24).

( 66 ) C‑170/04, EU:C:2007:313.

( 67 ) Idem.

( 68 ) A se vedea Concluziile avocatului general Mengozzi în cauza Rosengren și alții (C‑170/04, EU:C:2006:747, punctul 60).

( 69 ) A se vedea, a contrario, Hotărârea ANETT (C‑456/10, EU:C:2012:241, punctul 27 și jurisprudența citată).

( 70 ) A se vedea Hotărârea Franzén (C‑189/95, EU:C:1997:504, punctul 37 și jurisprudența citată).

( 71 ) Ibidem (punctul 38 și jurisprudența citată).

( 72 ) Ibidem (punctul 39).

( 73 ) Ibidem (punctul 40).

( 74 ) A se vedea în acest sens Hotărârea Franzén (C‑189/95, EU:C:1997:504, punctul 41).

( 75 ) A se vedea Hotărârea Franzén (C‑189/95, EU:C:1997:504, punctele 43-66).

( 76 ) În observațiile sale scrise, acest guvern precizează că băuturile alcoolice care nu depășesc concentrația de alcool etilic de 4,7 % în volum sunt reglementate de o normă specifică. Astfel, cu titlu de exemplu, aceste băuturi nu pot fi vândute decât între orele 7:00 și 21:00. De asemenea, este interzisă vânzarea acestor băuturi persoanelor cu vârsta sub 18 ani și persoanelor aflate în stare de ebrietate.