Obligația de consultare a Comitetului consultativ nu este încălcată nici prin prezența la reuniunile comitetului menționat a unui număr limitat de reprezentanți ai autorităților naționale de concurență, din moment ce nicio dispoziție nu prevede o normă de cvorum pentru adoptarea avizelor Comitetului consultativ, articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003 prevede în mod expres că Comitetul consultativ poate emite un aviz chiar dacă unii membri sunt absenți sau nu sunt reprezentați, iar Comisia a întreprins, astfel cum are obligația, toate demersurile necesare pentru a oferi autorităților de concurență ale statelor membre posibilitatea de a participa la Comitetul consultativ.

Or, în lipsa unei obiecțiuni din partea unuia dintre membrii Comitetului consultativ cu privire la datele reuniunilor stabilite, nu constituie o încălcare a normei fundamentale de procedură privind consultarea trimiterea eșalonată către comitetul menționat a unui proiect preliminar de decizie, trimitere efectuată în anumite cazuri cu nerespectarea termenului de 14 zile prevăzut la articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1/2003, din moment ce membrii Comitetului consultativ erau suficient informați cu privire la fondul dosarului și la conținutul proiectului preliminar de decizie, având în vedere trimiterea diferitor documente adoptate sau primite în cursul procedurii pe măsura adoptării sau a primirii lor, iar ulterior Comitetul consultativ a putut emite avizul în deplină cunoștință de cauză.

În contextul unor acorduri de soluționare amiabilă referitoare la brevete, al căror caracter ilicit poate să nu fie vizibil în mod evident pentru un observator extern, în vederea demonstrării existenței unei concurențe potențiale pe o piață determinată Comisia nu se poate limita să verifice lipsa unor obstacole insurmontabile la intrarea pe această piață pentru a deduce din aceasta că există o concurență potențială. Astfel, Comisia a evaluat în mod just concurența potențială pe piața respectivă întemeindu‑se pe criteriul posibilităților reale și concrete de intrare pe acea piață, potrivit căruia existența unei concurențe potențiale nu este recunoscută decât în cazul unor posibilități realiste ale întreprinderii care nu a intrat încă pe piața respectivă de a intra pe acea piață, care s‑ar fi putut reflecta în fapte în lipsa unui act restrictiv.

În plus, chiar dacă brevetele nu constituie, în principiu, obstacole insurmontabile la intrarea unui concurent pe piață, ele pot crea asemenea obstacole în funcție de rezultatul litigiului în materie de brevete și pot avea un impact asupra posibilităților reale și concrete de a intra pe piață. În această privință, evaluările realizate chiar de operatorii externi în ceea ce privește posibilitățile de lipsă a validității sau de contrafacere a brevetelor operatorului existent pot fi luate în considerare pentru a se stabili dacă acești operatori externi aveau posibilități reale și concrete de a intra pe piață.

Rezultă că, având în vedere toate elementele de care dispune și, eventual, lipsa unei explicații sau lipsa unei explicații plauzibile care să fie dată de părțile la acorduri, Comisia poate avea temei să constate, la capătul unei aprecieri globale, că acordul accesoriu nu a fost încheiat în condiții normale de piață, cu alte cuvinte plata efectuată de societatea producătoare de medicamente originale depășește valoarea bunului schimbat sau valoarea bunului cedat societății producătoare de medicamente generice depășește plata efectuată de aceasta. În aceste condiții, Comisia poate să concluzioneze că există o plată inversă. Or, o plată inversă, dacă nu are ca obiect compensarea unor costuri inerente soluționării amiabile, constituie, prin urmare, un avantaj stimulativ. Totuși, părțile la acorduri au întotdeauna posibilitatea să invoce caracterul nesemnificativ al avantajului în discuție, a cărui valoare ar fi insuficientă pentru a fi considerat corespunzător unui stimulent semnificativ de acceptare a clauzelor de restrângere a concurenței prevăzute de acordul de soluționare.

Calificarea drept restrângere a concurenței prin obiect a unui acord de soluționare amiabilă a unor litigii privind brevete farmaceutice, încheiat între o societate producătoare de medicamente originale, în calitate de titular al brevetelor, și o societate producătoare de medicamente generice, presupune prezența, în cadrul acordului de soluționare amiabilă, atât a unui avantaj stimulativ în privința societății producătoare de medicamente generice, cât și a unei limitări corelative a eforturilor acesteia de a face concurență societății producătoare de medicamente originale. Or, în prezența unui acord de licență încheiat între societatea producătoare de medicamente originale și societatea producătoare de medicamente generice, aceste două elemente sunt atenuate, chiar absente, astfel încât un grad suficient de nocivitate a acordului de soluționare amiabilă pentru buna funcționare a concurenței nu poate fi constatat cu ușurință.

Deși, dat fiind faptul că acordurile în cauză sunt încheiate sub forma unor soluționări amiabile referitoare la un brevet, caracterul ilicit al acestor acorduri poate să nu apară în mod clar pentru un observator extern precum Comisia sau juriștii specializați în domeniile în cauză, situația este diferită pentru părțile la acord.

În această privință, o societate producătoare de medicamente originale poate presupune că prin stimularea societăților producătoare de medicamente generice să se supună unor clauze de necomercializare și de necontestare, ce restrâng prin ele însele concurența, introducerea unor asemenea clauze în acordul de soluționare amiabilă își pierde orice legitimitate. Astfel, o asemenea introducere nu se mai întemeiază în acest caz pe recunoașterea de către părțile la acorduri a validității brevetului și face astfel dovada unei utilizări anormale a brevetului, fără legătură cu obiectul său specific. Prin urmare, societatea producătoare de medicamente originale poate prevedea în mod rezonabil că adoptă un comportament care intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul 101 alineatul (1) TFUE.

Cumularea amenzilor aplicate unei societăți care a participat la mai multe încălcări distincte nu poate fi, în principiu, considerată ca fiind disproporționată. Această concluzie este cu atât mai valabilă cu cât Comisia, pentru a ține seama de faptul că societatea în cauză a săvârșit mai multe încălcări, desigur distincte, dar care au privit același produs și, într‑o largă măsură, aceleași zone geografice și aceleași perioade, operează o corecție care o conduce să reducă valorile vânzărilor referitoare la încălcări diferite. Totuși, o corecție suplimentară se dovedește necesară în privința unei încălcări care are legături deosebit de strânse cu o altă încălcare dintre cele sancționate prin decizie și care, din moment ce nu are ca obiect decât să consolideze efectele acelei încălcări, are un grad de gravitate inferior gradului de gravitate al acesteia din urmă.

(a se vedea punctele 1685-1699)