ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Articolul 2 din același regulament, intitulat „Stabilirea existenței dumpingului”, avea următorul cuprins: „[…] C. Comparație (10) Se efectuează o comparație echitabilă între prețul de export și valoarea normală. Această comparație se face în aceeași etapă a procesului comercial pentru vânzări efectuate la date cât mai apropiate posibil și ținând seama în mod corespunzător de alte diferențe care afectează comparabilitatea prețurilor. În cazul în care valoarea normală și prețul de export, stabilite, nu pot fi comparate astfel, se ține seama în fiecare caz, sub formă de ajustări, de diferențele constatate la factorii care se pretinde și se demonstrează că afectează prețurile și, prin urmare, comparabilitatea acestora. Se evită repetarea ajustărilor, mai ales în cazul în care este vorba de diferențe privind reducerile de prețuri, rabaturile, cantitățile sau etapele comercializării. În cazul în care sunt întrunite condițiile specificate, factorii care pot determina efectuarea de ajustări sunt următorii. […] D. Marja de dumping (11) Sub rezerva dispozițiilor pertinente care reglementează compararea echitabilă, existența marjelor de dumping în cursul perioadei de anchetă se stabilește în mod normal pe baza unei comparații între o valoare normală medie ponderată cu media ponderată a prețurilor tuturor exporturilor către Comunitate sau pe baza unei comparații între valorile normale individuale și prețurile de export individuale către Comunitate, tranzacție cu tranzacție. Cu toate acestea, o valoare normală stabilită pe baza unei medii ponderate poate fi comparată cu prețurile tuturor exporturilor individuale către Comunitate în cazul în care configurația [prețurilor] de export diferă semnificativ între diferiții cumpărători, diferitele regiuni sau perioade și în cazul în care metodele specificate în prima teză a prezentului alineat nu permit reflectarea amplorii reale a dumpingului practicat. Prezentul alineat nu exclude recurgerea la eșantionare în conformitate cu articolul 17. […]”
8

Pentru a asigura protecția sănătății umane, anexa III la directiva menționată stabilea două tipuri de valori limită pentru PM 10, făcând distincția între două faze, care erau la rândul lor împărțite în două perioade. În ceea ce privește perioadele fazei 1, cuprinsă între 1 ianuarie 2005 și 31 decembrie 2009, pe de o parte, valoarea zilnică de 50 μg/m3 nu trebuia depășită de mai mult de 35 de ori într‑un an calendaristic și, pe de altă parte, valoarea anuală ce nu trebuia depășită era de 40 μg/m3 într‑un an calendaristic. În ceea ce privește perioadele fazei 2, care începe din 1 ianuarie 2010, pe de o parte, valoarea zilnică ce nu trebuia depășită de mai mult de șapte ori într‑un an calendaristic era de 50 μg/m3 și, pe de altă parte, valoarea limită anuală era de 20 μg/m3 într‑un an calendaristic.
6

Articolul 13 alineatul 1 din decreto legislativo n. 471, Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n. 662 [Decretul legislativ nr. 471 privind reforma sancțiunilor fiscale fără caracter penal în domeniul impozitelor directe, al taxei pe valoarea adăugată și al perceperii taxelor, în conformitate cu articolul 3 alineatul 133 litera q) din Legea nr. 662 din 23 decembrie 1996] din 18 decembrie 1997 (supliment ordinar la GURI nr. 5 din 8 ianuarie 1998) are următorul cuprins: „Orice persoană care nu achită, în tot sau în parte, în termenele prevăzute, plățile anticipate, plățile periodice, plățile de regularizare sau soldul impozitului datorate conform declarației, după deducerea, în aceste cazuri, a valorii plăților periodice și a plăților anticipate, chiar dacă acestea nu au fost efectuate, este pasibilă de o sancțiune administrativă în valoare de 30 % din fiecare sumă neachitată, chiar și atunci când, în urma corectării erorilor materiale sau de calcul constatate cu ocazia controlului declarației anuale, rezultă că suma datorată este mai mare sau că excedentul deductibil este mai mic. […]”
123

Or, ținând seama în special de faptul că, prin decizia din 22 octombrie 2007, Ombudsmanul tocmai finaliza o anchetă care se întinsese pe o perioadă de aproape un an, nu se poate considera, pe de o parte, că, din simplul fapt de a nu a fi răspuns, într‑o primă etapă, la o scrisoare care i‑a fost astfel transmisă in extremis de doamna Staelen la 19 octombrie 2007, înainte de a fi sesizat de aceasta, la 24 ianuarie 2008, cu o cerere prin care era chestionat cu privire la o redeschidere eventuală a anchetei întemeiată pe elementul care figura în respectiva scrisoare din 19 octombrie 2007, Ombudsmanul ar fi depășit în mod grav și vădit limitele marjei largi de apreciere, amintită la punctul 33 din prezenta hotărâre, de care acesta dispune în ceea ce privește temeinicia plângerilor cu care este sesizat și soluțiile care urmează a fi date acestora sau că el ar fi încălcat, într‑un asemenea context, un drept al doamnei Staelen la luarea în considerare într‑un termen rezonabil a cererilor sale.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între PJSC Rosneft Oil Company, fostă Rosneft Oil Company OJSC (denumită în continuare „Rosneft”), societate înscrisă în registrul comerțului în Rusia, pe de o parte, și Her Majesty’s Treasury (Ministerul Finanțelor din Marea Britanie), The Secretary of State for Business, Innovation and Skills (Ministrul Afacerilor, Inovării și Competențelor) și The Financial Conduct Authority (Autoritatea britanică de control al sectorului financiar, denumită în continuare „FCA”), pe de altă parte, cu privire la măsuri restrictive adoptate de Uniunea Europeană care vizează anumite întreprinderi rusești, printre care și Rosneft.
5

Capitolul II din Directiva privind serviciul universal privește obligațiile de serviciu universal. În acest capitol, articolul 5, intitulat „Serviciile de informații telefonice și listele abonaților telefonici”, are următorul cuprins: „(1) Statele membre se asigură că: (a) cel puțin o listă completă a abonaților telefonici este pusă la dispoziția tuturor utilizatorilor finali, într‑o formă aprobată de autoritatea competentă, fie tipărită, fie electronică sau ambele și aceasta să fie actualizată în mod periodic, cel puțin o dată pe an; (b) cel puțin un serviciu de informații telefonice complete este accesibil tuturor utilizatorilor finali, inclusiv utilizatorilor de posturi telefonice publice cu plată. (2) Registrele abonaților telefonici menționate la alineatul (1) cuprind, sub rezerva dispozițiilor articolului 12 din Directiva 2002/58/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 iulie 2002 privind prelucrarea datelor personale și protejarea confidențialității în sectorul comunicațiilor publice [a se citi «electronice»] (directiva asupra confidențialității și comunicațiilor electronice) [(JO 2002, L 201, p. 37)], toți abonații la serviciile de telefonie destinate publicului. […]”
5

Articolul 60 din Regulamentul REACH, intitulat „Emiterea autorizațiilor”, are următorul cuprins: „(1) Comisia este responsabilă pentru luarea deciziilor privind cererile de autorizare în conformitate cu prezentul titlu. (2) Fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (3), o autorizație se emite în cazul în care riscul pe care îl prezintă pentru sănătatea umană sau pentru mediu utilizarea substanței, datorită proprietăților intrinsece precizate în anexa XIV, este controlat în mod corespunzător, în conformitate cu anexa I punctul 6.4 și astfel cum se arată în raportul de securitate chimică al solicitantului, având în vedere avizul Comitetului pentru evaluare a riscurilor menționat la articolul 64 alineatul (4) litera (a). Atunci când emite autorizația și în orice condiții impuse de aceasta, Comisia ia în considerare toate evacuările, emisiile și pierderile, inclusiv riscurile care decurg din utilizări difuze sau larg răspândite, cunoscute la momentul deciziei. Comisia nu ia în considerare riscurile pe care le prezintă pentru sănătatea umană utilizarea unei substanțe într‑un dispozitiv medical reglementat prin Directiva 90/385/CEE a Consiliului din 20 iunie 1990 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la dispozitivele medicale active implantabile, Directiva 93/42/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind dispozitivele medicale sau Directiva 98/79/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 27 octombrie 1998 privind dispozitivele medicale pentru diagnostic in vitro. (3) Alineatul (2) nu se aplică: (a) substanțelor care îndeplinesc criteriile articolului 57 litera (a), (b), (c) sau (f), pentru care nu este posibil să se determine un prag în conformitate cu anexa I punctul 6.4; (b) substanțelor care îndeplinesc criteriile articolului 57 litera (d) sau (e); (c) substanțelor identificate în temeiul articolului 57 litera (f) care au proprietăți persistente, bioacumulative și toxice sau proprietăți foarte persistente și foarte bioacumulative. (4) În cazul în care nu se poate emite o autorizație în temeiul alineatului (2) sau pentru substanțele enumerate la alineatul (3), o autorizație se poate emite numai cu condiția să se demonstreze că avantajele socioeconomice au o pondere mai mare decât riscul pe care îl prezintă pentru sănătatea umană sau pentru mediu utilizarea substanței și să nu existe tehnologii sau substanțe alternative corespunzătoare. […]”
27

Doamna Enowassam, resortisant camerunez, a ajuns în Țările de Jos în cursul anului 1999. Din relația sa cu un resortisant neerlandez s‑a născut, la 2 mai 2008, un copil care are cetățenia neerlandeză. Părinții exercită împreună autoritatea părintească asupra copilului, însă locuiesc separat. Copilul este înscris cu domiciliul la tatăl său, însă în fapt locuiește cu mama sa, care are reședința într‑o structură de primire în regim de urgență din comuna Haga (Țările de Jos). Acesta petrece trei weekenduri pe lună la tatăl său și câteodată vacanțele cu el. Tatăl plătește lunar pensie alimentară în valoare de 200 de euro. În plus, el primește o alocație familială, pe care o transferă doamnei Enowassam. Întrucât lucrează cu normă întreagă, el a declarat că, pentru acest motiv, nu se putea ocupa de copilul său.
18

Nota COBMA are ca obiect clarificarea anumitor elemente în vederea aplicării în practică a regimului juridic al grupurilor independente de persoane. Aceasta conține, printre altele, următoarele întrebări și răspunsuri: „– Ce entitate trebuie să apară pe facturile care sunt primite de la terți și referitoare la costuri suportate în comun în cazul în care grupul nu are personalitate juridică? Pot exista două situații: — grupul se află în raport direct cu terții și primește de la aceștia bunurile și serviciile în nume propriu; — membrii [grupului] se află în raport direct cu terții și primesc de la aceștia bunurile și serviciile în numele lor. Membrii suportă apoi în comun cheltuielile aferente acestor bunuri și servicii primite de la terțe părți și cu acest titlu atribuie cheltuielile în cauză grupului. Această situație poate apărea în special atunci când un raport direct între grup și terți nu poate fi avut în vedere pentru motive comerciale sau juridice. În primul caz, facturile emise de terți și referitoare la costuri suportate în comun trebuie să fie în mod clar adresate grupului independent de persoane. În măsura în care grupul nu dispune de personalitate juridică, facturile vor fi adresate: «Grupul ABC/Care of membre X – adresa membrului X». Acest membru X va trebui să atribuie costul [inclusiv toate taxele] grupului, indiferent de dreptul de deducere de care membrul în cauză va putea beneficia în privința TVA‑ului suportat în nume propriu. Întrucât grupul nu are personalitate juridică, cel puțin unul dintre membri va trebui totuși să fie desemnat drept parte obligată juridic la plată și la îndeplinirea altor obligații care decurg din contract. În al doilea caz, facturile emise de terți sunt adresate unuia dintre membri. Membrul în cauză pune apoi în comun cheltuielile aferente acestor bunuri și servicii și atribuie cheltuielile în cauză grupului. Atribuirea cheltuielilor menționate grupului trebui să se facă [inclusiv toate taxele] indiferent de dreptul de deducere de care membrul în cauză va putea beneficia în privința TVA‑ului suportat în nume propriu. […] În plus, se precizează că atribuirea de către membri a unor cheltuieli suportate în comun grupului este o operațiune în afara sferei de aplicare a TVA‑ului. […]”
6

În Germania, drepturile și obligațiile în cazul transferului unei unități sunt reglementate de articolul 613a din Bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil), al cărui alineat (1) are următorul cuprins: „În cazul unui transfer, prin act juridic, al unei unități sau al unei părți de unitate către un alt proprietar, acesta preia drepturile și obligațiile care decurg din raporturile de muncă existente în momentul transferului. În cazul în care aceste drepturi și obligații sunt reglementate de normele juridice ale unei convenții colective sau de un acord de întreprindere, acestea fac parte integrantă din contractul de muncă dintre noul proprietar și lucrător și nu pot fi modificate în defavoarea acestuia din urmă înaintea expirării unui an de la data transferului. A doua teză nu se aplică atunci când drepturile și obligațiile noului proprietar sunt reglementate de dispozițiile unei alte convenții colective sau de un alt acord de întreprindere. Aceste drepturi și obligații pot fi modificate înaintea termenului de un an prevăzut la a doua teză în cazul în care convenția colectivă sau acordul de întreprindere nu mai sunt în vigoare sau în lipsa unei obligații reciproce de a se conforma cu o altă convenție colectivă a cărei aplicare este convenită între noul proprietar și lucrător.”
4

Articolul 13 din respectivul regulament, după ce instituia, la alineatul (1), regula potrivit căreia persoanele cărora li se aplică acesta sunt supuse în principiu numai legislației unui singur stat membru, prevedea: „(2) Sub rezerva articolelor 14-17: (a) persoana care desfășoară o activitate salariată pe teritoriul unui stat membru se supune legislației statului respectiv chiar dacă își are domiciliul pe teritoriul altui stat membru sau dacă întreprinderea sau angajatorul la care persoana este încadrată își are sediul social sau adresa pe teritoriul altui stat membru; […]”
18

Instanța de trimitere apreciază că administrația fiscală maghiară nu a respins dreptul domnului Farkas de deducere a TVA‑ului, ci l‑a obligat să plătească taxa datorată în temeiul normelor privind taxarea inversă, în conformitate cu articolul 142 alineatul (1) litera g) din Legea privind TVA‑ul. Diferența reținută în sarcina sa ar corespunde TVA‑ului indicat în factura referitoare la operațiunea în discuție. Potrivit instanței de trimitere, ca urmare a deciziilor administrației fiscale maghiare, deși domnul Farkas a plătit TVA‑ul vânzătorului în cauză, se consideră că acesta are obligația de a o plăti către trezoreria publică. Astfel, chiar dacă administrația fiscală maghiară nu contestă dreptul său de a deduce TVA‑ul achitat, ea deduce diferența de taxă pe care consideră că domnul Farkas are obligația să o plătească din suma a cărei rambursare o solicită acesta. Întrucât ambele sume sunt egale, ele se anulează. Pe de altă parte, instanța de trimitere constată că vânzătorul menționat a plătit TVA‑ul către trezoreria publică, astfel încât acesta din urmă nu a suferit un prejudiciu ca urmare a faptului că factura în cauză a fost emisă în mod eronat potrivit regimului obișnuit de taxare, în locul taxării inverse. În plus, conform instanței naționale, nimic nu indică faptul că a existat o fraudă fiscală sau o intenție de a obține un avantaj fiscal.
15

Pentru a răspunde la aceste întrebări, trebuie să se cerceteze dacă o practică precum cea în discuție în litigiul principal instituie o diferență de tratament bazată pe originea etnică, în sensul articolului 2 din Directiva 2000/43. În această privință, trebuie amintit că, în temeiul acestui articol, principiul egalității de tratament se definește prin faptul că nu se face o discriminare directă sau indirectă pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1 din această directivă. Articolul 2 alineatul (2) litera (a) din directiva respectivă precizează că, în sensul articolului 2 alineatul (1) din aceasta, se consideră că are loc o discriminare directă atunci când o persoană este tratată mai puțin favorabil decât a fost o altă persoană, într‑o situație comparabilă, pe baza rasei sau originii etnice. Din articolul 2 alineatul (2) litera (b) din aceeași directivă reiese în plus că, în sensul acesteia, se consideră că are loc o discriminare indirectă atunci când o dispoziție, un criteriu sau o practică aparent neutră pune o persoană de o anumită rasă sau origine etnică într‑o situație specială dezavantajoasă în comparație cu alte persoane, în afară de cazul în care acea dispoziție, criteriu sau practică se justifică obiectiv printr‑un scop legitim și dacă mijloacele de atingere a acelui scop sunt corespunzătoare și necesare.
2

Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între The Gibraltar Betting and Gaming Association Limited (denumită în continuare „GBGA”), pe de o parte, și Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (administrația fiscală și vamală, Regatul Unit, denumită în continuare „administrația fiscală”) și Her Majesty’s Treasury (Ministerul Finanțelor, Regatul Unit), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea unui regim fiscal prin care se stabilesc impozite pe jocurile de noroc.
11

Punctul 27 alineatul 1 din Allgemeine Verwaltungsvorschrift zum Gesetz über die Änderung von Familiennamen und Vornamen (NamÄndVwV) (Regulamentul administrativ general referitor la Legea privind schimbarea numelor de familie și a prenumelor) din 11 august 1980, astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul administrativ din 11 februarie 2014 (BAnz. AT din 18 februarie 2014, B2) (denumit în continuare „Regulamentul referitor la Legea privind schimbarea numelui”), are următorul cuprins: „Numele persoanelor este reglementat detaliat și, în principiu, în mod exhaustiv de dispozițiile relevante ale dreptului civil. Schimbarea numelui, care intră sub incidența dreptului administrativ public, vizează eliminarea efectelor prejudiciabile într‑un caz particular. Ea prezintă un caracter excepțional. În consecință, este necesar să se verifice cu prioritate dacă obiectivul urmărit nu poate fi atins printr‑o declarație de schimbare a numelui în temeiul dreptului civil sau printr‑o ordonanță a instanței de tutelă.”
22

Articolul 204 din Codul vamal prevede: „(1) O datorie vamală la import ia naștere prin: (a) neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din depozitarea lor temporară sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate […] în alte cazuri decât cele menționate la articolul 203 doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză. (2) Datoria vamală ia naștere fie în momentul în care obligația a cărei neexecutare generează datorii vamale încetează a mai fi îndeplinită, fie în momentul în care mărfurile sunt plasate sub regimul vamal în cauză, atunci când se stabilește ulterior că o condiție care reglementează plasarea mărfurilor sub regimul respectiv sau acordarea unei rate reduse sau zero a drepturilor de import ținând seama de destinația mărfurilor nu a fost îndeplinită în fapt. (3) Debitorul vamal este persoana căreia i se solicită, în funcție de împrejurări, fie executarea obligațiilor apărute, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, în urma depozitării lor temporare sau a utilizării regimului vamal sub care au fost plasate, fie respectarea condițiilor care reglementează plasarea mărfurilor sub acel regim.”
59

Pe de altă parte, Safa Nicu Sepahan arată că, la punctele 99 și 100 din hotărârea atacată, Tribunalul a refuzat, în mod arbitrar, să îi acorde o despăgubire pentru prejudiciul care decurge din închiderea conturilor sale bancare de către Emirate National Bank of Dubai, deși a considerat, la punctele 145 și 147 din această hotărâre, că era dovedit caracterul real al unei scăderi importante a cifrei de afaceri și a rentabilității Safa Nicu Sepahan, al concedierii a numeroși salariați de către această societate, precum și al altor costuri suportate de aceasta. În plus, motivele hotărârii atacate ar fi contradictorii și afectate de o denaturare a elementelor de probă, în măsura în care, pe de o parte, Tribunalul ar fi considerat, la punctul 98 din hotărârea menționată, că Safa Nicu Sepahan ar fi putut să obțină de la o altă bancă servicii financiare echivalente cu cele furnizate anterior de Emirate National Bank of Dubai, deși ar fi constatat, la punctul 96 din această hotărâre, că orice bancă care colabora cu Safa Nicu Sepahan risca să fie vizată de măsuri restrictive adoptate de Uniune.
47

În plus, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, mențiunea „Free of VAT” coroborată cu mențiunile „Sections 69-71” și „Total DKK incl. VAT”, care figurează pe aceste facturi, ar putea fi de asemenea interpretată de persoana impozabilă ca o confirmare a faptului că, în cadrul aplicării regimului marjei de profit, ea nu poate, conform articolului 323 din Directiva TVA, să deducă taxa achitată în amonte la achiziția bunurilor în discuție sau chiar că este vorba despre livrări supuse regimului menționat, în cadrul căruia, în temeiul articolului 325 din această directivă, facturile emise de persoana impozabilă nu pot să menționeze, în mod distinct, TVA‑ul aferent livrărilor.
11

Articolul 97 din Regulamentul nr. 207/2009, intitulat „Competență internațională”, are următorul cuprins: „(1) Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, precum și a dispozițiilor Regulamentului [nr. 44/2001] aplicabile în temeiul articolului 94, procedurile care rezultă din acțiunile și cererile prevăzute la articolul 96 sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul pârâtul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are o unitate. (2) În cazul în care pârâtul nu are nici domiciliul, nici unitatea pe teritoriul unui stat membru, aceste proceduri sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are domiciliul reclamantul sau, în cazul în care acesta nu are domiciliul într‑unul dintre statele membre, în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia are o unitate. (3) Dacă nici pârâtul, nici reclamantul nu au astfel domiciliul sau o astfel de unitate, procedurile în cauză sunt aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia se află sediul [EUIPO]. […] (5) Procedurile care rezultă din acțiunile și cererile menționate la articolul 96, cu excepția acțiunilor în constatarea inexistenței unei contrafaceri a unei mărci [a Uniunii Europene], pot, de asemenea, să fie aduse în fața instanțelor statului membru pe teritoriul căruia a fost săvârșită fapta de contrafacere sau a fost semnalat pericolul de contrafacere sau pe teritoriul căruia s‑a săvârșit o faptă menționată la articolul 9 alineatul (3) a doua teză.”
3)

Articolul 4 alineatul (3) din Directiva privind societățile‑mamă și filialele acestora trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care aplică un impozit pentru distribuirea de dividende în situația în care respectiva reglementare are ca rezultat impozitarea unei societăți pentru o parte din dividendele sale care depășește plafonul prevăzut la articolul 4 alineatul (3) din directivă menționat atunci când distribuie un dividend primit în alt an decât anul în care l‑a primit, în timp ce nu aceasta este situația atunci când această societate distribuie din nou un dividend în același an în care îl primește?”