Keywords

Summary



Keywords

1. Întrebări preliminare — Admisibilitate — Limite

(art. 234 CE)

2. Drept comunitar — Acțiune în justiție — Modalități procedurale naționale

(Directiva 85/511 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 90/423, art. 11 și 13)

Summary

1. Întrebările referitoare la interpretarea dreptului comunitar adresate de instanța națională în contextul normativ și de fapt pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea nu poate respinge o cerere formulată de o instanță națională decât dacă este evident că interpretarea dreptului comunitar solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate. Acea prezumție de pertinență nu poate fi infirmată de simpla circumstanță că una dintre părțile din acțiunea principală contestă anumite fapte a căror exactitate Curtea nu are competența să o verifice și de care depinde definirea obiectului acelui litigiu.

(a se vedea punctele 22 și 23)

2. Dreptul comunitar nu impune instanței naționale, într‑o procedură jurisdicțională privind legalitatea unui act administrativ din perspectiva motivelor întemeiate pe încălcarea articolelor 11 și 13 din Directiva 85/511 de stabilire a măsurilor comunitare de combatere a febrei aftoase, astfel cum a fost modificată prin Directiva 90/423, să invoce din oficiu un motiv întemeiat pe încălcarea dispozițiilor din reglementarea comunitară, dat fiind că nici principiul echivalenței, nici principiul efectivității nu o impun.

Pe de o parte, într‑adevăr, în ceea ce privește principiul echivalenței, dispozițiile menționate ale directivei nu determină nici condițiile în care pot fi inițiate procedurile în materie de combatere a febrei aftoase, nici autoritățile competente, în cadrul lor, pentru a stabili întinderea drepturilor și a obligațiilor avute de justițiabili, astfel încât acestea nu pot fi considerate ca fiind echivalente regulilor naționale de ordine publică, ce stau chiar la baza procedurilor naționale, întrucât definesc condițiile în care acestea din urmă pot fi inițiate și autoritățile care sunt competente, în cadrul lor, să determine întinderea drepturilor și a obligațiilor avute de justițiabili. Pe de altă parte, principiul efectivității nu se opune unei dispoziții naționale care împiedică instanțele naționale să invoce din oficiu un motiv întemeiat pe încălcarea dispozițiilor comunitare, atunci când examinarea acestui motiv le‑ar obliga să renunțe la pasivitatea care le revine, depășind cadrul litigiului astfel cum acesta a fost delimitat de părți și întemeindu‑se pe alte fapte și circumstanțe decât cele pe care și‑a întemeiat cererea partea care are un interes în aplicarea respectivelor dispoziții. Într‑o astfel de procedură, principiul efectivității nu impune instanțelor naționale obligația de a invoca din oficiu un motiv întemeiat pe o dispoziție comunitară, independent de importanța acesteia pentru ordinea juridică comunitară, din moment ce părțile au o posibilitate reală de a invoca un motiv întemeiat pe dreptul comunitar în fața unei instanțe naționale.

(a se vedea punctele 29-31, 36, 41 și 42 și dispozitivul)