ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
56

Această diferență de mod de redactare se explică prin faptul că dispozițiile menționate la punctul 55 de mai sus corespund unei logici diferite. Astfel, articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 nu se aplică decât în cazul unei mărci deja înregistrate și al cărei caracter distinctiv nu este contestat. Acest articol permite, așadar, menținerea protecției mărcii prin dovada utilizării sale, dacă este cazul sub anumite forme care diferă de forma sub care a fost înregistrată. În schimb, articolul 7 alineatul (3) și articolul 52 alineatul (2) din același regulament pornesc de la ideea că utilizarea unui semn în mod intrinsec nedistinctiv și a unei mărci înregistrate în mod eronat în pofida lipsei sale de caracter distinctiv poate, în anumite cazuri, să permită acestui semn sau acestei mărci să fie sau să rămână înregistrată. Cu alte cuvinte, articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 are ca punct de plecare înregistrarea unei mărci și implică examinarea ulterioară a utilizării acesteia, în timp ce articolul 7 alineatul (3) și articolul 52 alineatul (2) din același regulament au ca punct de plecare utilizarea unui semn pentru a ajunge, dacă este cazul, la înregistrarea acestuia sau pentru menținerea acestuia.
5

La 5 martie și la 29 octombrie 2013, în temeiul articolului 11 alineatul (6) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 TFUE] și [102 TFUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 8/vol. 1, p. 167), Comisia a inițiat o procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor împotriva reclamantelor, precum și împotriva Barclays, a Crédit agricole SA și a Crédit agricole Corporale and Investment Bank (denumite în continuare împreună „Crédit agricole”), a Deutsche Bank AG, a Deutsche Bank Services (Jersey) Ltd și a DB Group Services (UK) Ltd (denumite în continuare împreună „Deutsche Bank”), a JP Morgan Chase & Co., a JP Morgan Chase Bank National Association și a JP Morgan Services LLP (denumite în continuare împreună „JP Morgan”), a Royal Bank of Scotland Group plc și a The Royal Bank of Scotland plc (denumite în continuare împreună „RBS”) și a Société générale [considerentul (89) al deciziei atacate].
1

La 15 iulie 2013, Bürgerausschuss für die Bürgerinitiative Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe (Comitetul cetățenilor pentru inițiativa cetățenească „Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe”, denumit în continuare „comitetul” sau „organizatorii”) a prezentat Comisiei Europene propunerea de inițiativă cetățenească europeană (denumită în continuare „ICE”) intitulată „Minority SafePack – One milion signatures for diversity in Europe” (denumită în continuare „propunerea de ICE”).
1

Prin Decizia C(2014) 9295 final a Comisiei din 10 decembrie 2014 privind o procedură inițiată în temeiul articolului 101 [TFUE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE (AT.39780 – Plicuri) (denumită în continuare „decizia inițială”), Comisia Europeană a constatat că, printre altele, reclamantele, Printeos SA, Tompla Sobre Exprés SL, devenită Printeos Cartera Industrial SL, Tompla Scandinavia AB, Tompla France și Tompla Druckerzeugnisse Vertriebs GmbH, au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea, în perioada cuprinsă între 8 octombrie 2003 și 22 aprilie 2008, la o înțelegere convenită și pusă în aplicare pe piața europeană a plicurilor simple/standard și a plicurilor special imprimate, inclusiv în Danemarca, în Germania, în Franța, în Suedia, în Regatul Unit și în Norvegia. Această înțelegere urmărea coordonarea prețurilor de vânzare, alocarea clientelei și schimbul de informații sensibile din punct de vedere comercial. În afară de reclamante, înțelegerea a implicat participarea grupului Bong (denumit în continuare „Bong”), a grupului GPV France SAS and Heritage Envelopes Ltd (denumit în continuare „GPV”), a grupului Holdham SA (denumit în continuare „Hamelin”) și a grupului Mayer‑Kuvert (denumit în continuare „Mayer‑Kuvert”), care au fost de asemenea destinatare ale deciziei inițiale.
118

Or, pentru motivele prezentate la punctele 70-75 de mai sus, faptul că prețul de export al tipurilor de produs fără corespondent constituie prețul plătit de primul client independent în Uniune nu poate, fără îndoială, să fie suficient pentru a putea fi considerat o estimare rezonabilă a valorii pe piață. Astfel, în raport cu obiectivul articolului 2 alineatul (7) litera (a) și al articolului 2 alineatul (10) din regulamentul de bază, această noțiune nu presupune doar ca prețul în discuție să fie plătit de un client independent în cadrul unei tranzacții legal îndeplinite, astfel cum a fost definită de IVSC. Trebuie, în plus, să fie posibil să se stabilească dacă acest preț este rezultanta normală a forțelor care se exercită asupra pieței. Or, această situație nu se poate regăsi în speță, din moment ce prețul menționat poate fi afectat de un dumping.
89

Este adevărat că, în ceea ce privește informațiile referitoare la cantitățile unei substanțe, articolul 22 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 1907/2006 se limitează, desigur, să prevadă că solicitanții înregistrării trebuie să actualizeze înregistrarea, din proprie inițiativă și fără întârzieri inutile, prin completarea cu noi informații relevante și transmiterea acestora ECHA în cazul în care cantitățile anuale sau totale produse sau importate de solicitant sau cantitățile de substanțe prezente în articolele fabricate sau importate de acesta sunt modificate și are ca efect modificarea intervalului cantitativ. Această dispoziție are în vedere, așadar, intervalele cantitative globale prevăzute în Regulamentul nr. 1907/2006 și care trebuie indicate cu ocazia înregistrării unei substanțe (a se vedea punctul 64 de mai sus), iar nu partea din cantitatea care se încadrează în domeniul de aplicare al autorizației (a se vedea punctul 65 de mai sus).
2

În anul 2012, realizarea unui program de cercetare denumit „Consortium Linking Academic and Regulatory Insights on Bisphenol A Toxicity” („Consorțiu care leagă cunoștințele academice și reglementare cu privire la toxicitatea bisfenolului A”, denumit în continuare „Programul Clarity‑BPA”) a fost inițiată sub auspiciile National Toxicology Programme (NTP, Programul Național de Toxicologie, Statele Unite) ale National Center for Toxicological Research (NCTR, Centrul Național pentru Cercetare Toxicologică, Statele Unite), ale U. S. Food and Drug Administration (FDA, Administrația Alimentelor și Medicamentelor, Statele Unite) și ale National Institute of Environmental Health Sciences (NIEHS, Institutul Național de Științe în Domeniul Sănătății Mediului, Statele Unite). Acest program a fost lansat pentru verificarea concluziilor divergente la care au ajuns, până la acel moment, o serie de studii toxicologice privind bisfenolul A. El a fost conceput pentru examinarea printre altele a efectelor potențiale asupra sănătății umane ale expunerilor la niveluri scăzute de agenți endocrini activi și ia în considerare o gamă largă de doze și de noi parametri relevanți care nu au fost niciodată utilizați anterior. Mai precis, programul asociază în special un studiu principal perinatal privind toxicitatea cronică pe doi ani în conformitate cu directivele sau cu recomandările și cu bunele practici de laborator, realizat în incintele FDA, pe de o parte, cu parametri sau cu studii mecanice suplimentare efectuate de cercetători universitari, pe de altă parte. În această ultimă privință, treisprezece proiecte de cercetare universitare au fost alese de NIEHS.
134

În aceste condiții, rezultă, în plus, din aceeași jurisprudență că, deși, pentru a demonstra selectivitatea unei măsuri fiscale, tehnica normativă utilizată nu este decisivă, astfel încât nu este întotdeauna necesar ca aceasta să aibă un caracter derogatoriu de la un regim fiscal comun, împrejurarea că prezintă un asemenea caracter prin utilizarea acestei tehnici normative este relevantă în acest sens atunci când decurge de aici că două categorii de operatori se disting și fac a priori obiectul unui tratament diferențiat, și anume cei care intră sub incidența măsurii derogatorii și cei care continuă să intre sub incidența regimului fiscal comun, chiar dacă aceste două categorii se află în situații comparabile în raport cu obiectivul urmărit de regimul menționat (Hotărârea din 21 decembrie 2016,Comisia/World Duty Free Group și alții, C‑20/15 P și C‑21/15 P, EU:C:2016:981, punctul 77, Hotărârea din 28 iunie 2018, Germania/Comisia, C‑208/16 P, nepublicată, EU:C:2018:506, punctul 90, și Hotărârea din 19 decembrie 2018, A‑Brauerei, C‑374/17, EU:C:2018:1024, punctul 33).
131

Or, trebuie să se constate că reiese din documentul „Comments on the rationale for a non‑divergent position between EFSA conclusions on 4‑chloroaniline (PCA) and EMA’s CHMP/ICH conclusions” [Observații privind justificarea poziției nedivergente dintre concluziile EFSA privind 4‑cloroanilină (PCA) și concluziile EMA referitoare la CHMP/ICH], anexat la dosar, că ambele agenții au confirmat, pe de o parte, că nu exista în esență nicio opinie științifică diferită între ele, ambele agenții considerând că PCA trebuia să fie considerat genotoxic și cancerigen pe baza datelor disponibile în prezent, și, pe de altă parte, că abordările diferite utilizate de cele două agenții se explicau prin contextele diferite în care PCA trebuia să fie examinat.
38

Or, în speță, cererea introductivă nu a fost introdusă în mod explicit decât în numele reclamantei. În plus, mandatul anexat la cererea introductivă și acordat consilierilor reclamantei nu a fost emis decât de către aceasta și doar în numele său. În plus, împrejurarea că, pentru a demonstra admisibilitatea acțiunii sale, reclamanta a indicat în trecere, în cererea sa introductivă, că decizia atacată aducea atingere, de asemenea, intereselor societății‑mamă a acesteia și celorlalte societăți din grupul GE Healthcare nu poate demonstra că ea nu acționa doar în nume propriu, ci și în numele și pe seama altor entități, de altfel neidentificate în actul de sesizare a instanței. În aceste împrejurări, cererea introductivă trebuie să fie considerată introdusă doar în numele reclamantei.
–

HUS Ltd, Plovdiv, Bulgaria (utilizator, membru al unui consorțiu numit „Consortium for Imports of Hot‑Rolled Flats”, consorțiu pentru importurile de produse plate laminate la cald);
30

La 31 martie 2017, E.I. du Pont de Nemours and Company, societatea‑mamă a DuPont, și FMC Corporation, o societate de drept american, au încheiat un acord de cesiune privind transferul activităților DuPont referitoare la anumite erbicide, printre care FPS (denumit în continuare „acordul de cesiune”). Acordul de cesiune a fost încheiat pentru a se conforma Deciziei C(2017) 1946 final a Comisiei din 27 martie 2017 prin care se declară compatibilă cu piața internă și cu Acordul privind SEE operațiunea de concentrare între The Dow Chemical Company și E.I. du Pont de Nemours and Company (cazul COMP/M.7932 – Dow/DuPont).
8

În urma procedurii de selectare în discuție, Comisia a adoptat Decizia 2009/449/CE din 13 mai 2009 privind selectarea operatorilor de sisteme paneuropene care furnizează MSS (JO 2009, L 149, p. 65, denumită în continuare „Decizia de selectare”), prin care a selectat doi candidați: Inmarsat Ventures Ltd (denumită în continuare „Inmarsat”) și Solaris Mobile Ltd (devenită EchoStar Mobile Ltd, denumită în continuare „EchoStar”), intervenientele din prezenta procedură în susținerea concluziilor sale.
270

În plus, potrivit reclamantei, chiar dacă datele care figurează în tabelul nr. 5 din decizia atacată, intitulat „Costuri per tonă pentru transportul produselor petroliere ale Orlen (rutele lungi și ruta spre Klaipėda)”, s‑ar întemeia pe metode de repartizare a costurilor comparabile, acestea nu ar susține afirmația potrivit căreia LDZ nu ar fi putut exercita o concurență credibilă pe ruta lungă în privința producției Orlen transportată spre Klaipėda. Pe de altă parte, reclamanta subliniază că, în decizia atacată, Comisia a recunoscut că costurile reținute în tabelul nr. 5 pentru rutele lungi erau probabil supraestimate. Totuși, costurile pe aceste rute ar părea să fie în mare măsură comparabile cu costurile pe ruta spre Klaipėda, astfel încât LDZ ar fi fost în măsură să exercite o presiune concurențială, în special ținând seama de avantajele generale în materie de costuri de care, potrivit Comisiei, dispunea în raport cu reclamanta în ceea ce privește, de exemplu, prețurile energiei și costurile salariale, precum și costurile transportului maritim. În opinia reclamantei, toate aceste elemente sunt confirmate de faptul că LDZ a propus Orlen în septembrie 2008 să transporte producția sa de la Klaipėda către terminalele maritime letone pe ruta lungă. În plus, datele privind costurile utilizate în tabelul nr. 5 ar fi net inferioare prețurilor pe care Orlen le‑a plătit efectiv per tonă pentru serviciile de transport feroviar pe ruta spre Klaipėda în anii 2008 și 2009.
147

În al doilea rând, din distincția efectuată la articolul 5 alineatul (4) literele (a) și (c) din Regulamentul nr. 139/2004 între întreprinderea implicată, pe de o parte, și întreprinderile care controlează o întreprindere implicată, pe de altă parte, ar rezulta că acest regulament nu are în vedere ca acționarii de control ai unei societăți să poată fi considerați întreprinderi implicate. Pot exista excepții în cazul în care se stabilește în mod clar că o operațiune nu privește în mod direct societatea cumpărătoare. În caz contrar, articolul 5 alineatul (4) litera (c) din regulamentul menționat ar fi superfluu.
50

Or, din jurisprudența Curții EDO, care s‑a pronunțat cu privire la respectarea CEDO, în special a articolelor 6 și 13, în raport cu inspecțiile la domiciliu și în special din Hotărârea din 21 februarie 2008, Ravon și alții împotriva Franței (CE:ECHR:2008:0221JUD001849703, denumită în continuare „Hotărârea Ravon”), din Hotărârea din 21 decembrie 2010, Société Canal Plus și alții împotriva Franței (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808, denumită în continuare „Hotărârea Canal Plus”), din Hotărârea din 21 decembrie 2010, Compagnie des gaz de pétrole Primagaz împotriva Franței (CE:ECHR:2010:1221JUD002961308, denumită în continuare „Hotărârea Primagaz”), și din Hotărârea din 2 octombrie 2014, Delta Pekárny a.s. împotriva Republicii Cehe (CE:ECHR:2014:1002JUD000009711, denumită în continuare „Hotărârea Delta Pekárny”), invocate și analizate de părți, reies următoarele principii: – trebuie să existe un control jurisdicțional efectiv, atât în fapt, cât și în drept, al legalității deciziei sau a măsurilor în cauză (Hotărârea Ravon, punctul 28, și Hotărârea Delta Pekárny, punctul 87) (denumită în continuare „condiția de efectivitate”); – acțiunea sau acțiunile disponibile trebuie să poată, în cazul constatării unei neregularități, fie să împiedice producerea operațiunii, fie, în ipoteza în care ar fi avut deja loc o operațiune nelegală, să ofere persoanei interesate un remediu adecvat (Hotărârea Ravon, punctul 28, și Hotărârea Delta Pekárny, punctul 87) (denumită în continuare „condiția de eficacitate”); – accesibilitatea acțiunii în cauză trebuie să fie certă (Hotărârea Canal Plus, punctul 40, și Hotărârea Primagaz, punctul 28) (denumită în continuare „condiția de certitudine”); – controlul jurisdicțional trebuie să intervină într‑un termen rezonabil (Hotărârea Canal Plus, punctul 40, și Hotărârea Primagaz, punctul 28) (denumită în continuare „condiția termenului rezonabil”).
139

În al treilea rând, deși articolul 70 alineatul (2) din Regulamentul nr. 806/2014 impune ca contribuțiile ex ante percepute pentru anul în cauză să nu depășească 12,5 % din nivelul‑țintă menționat, acest lucru nu are drept consecință o necesitate absolută de a stabili, pentru fiecare an, un cuantum precis care ar trebui repartizat ulterior, în cadrul calculului contribuțiilor ex ante, între toate instituțiile în cauză. Astfel, pe lângă faptul că rata de 12,5 % se raportează ea însăși la nivelul‑țintă definit ca un minim și prin raportare la un cuantum care nu va putea fi cuantificat decât la sfârșitul anului 2023, această dispoziție nu interzice un cuantum agregat al contribuțiilor ex ante care s‑ar ridica eventual, pentru anul în cauză, la mai puțin de 12,5 % din nivelul‑țintă menționat.
58

În plus, trebuie să se arate că decizia atacată a fost publicată în Jurnalul Oficial sub forma unei comunicări succinte (denumită publicare „cartuș”), în sensul articolului 32 alineatul (1) din același regulament (JO 2017, C 336, p. 1), sub titlul „Autorizație pentru ajutoarele de stat acordate în conformitate cu dispozițiile articolelor 107 și 108 [TFUE]”, precum și la rubrica „Cazuri în care Comisia nu ridică obiecții” (a se vedea punctul 13 de mai sus), și anume cauze în care Comisia a fost determinată să adopte decizii în sensul articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul 2015/1589.
39

În plus, potrivit jurisprudenței, simpla împrejurare că, pentru aplicarea actului a cărui anulare se solicită, intervine o măsură națională de punere în aplicare nu permite să se excludă ca particularul reclamant să poată fi considerat vizat în mod direct de actul în cauză, cu condiția însă ca statul membru însărcinat cu punerea în aplicare a acestuia să nu dispună de nicio putere de apreciere autonomă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 2005, Land Oberösterreich și Austria/Comisia, T‑366/03 și T‑235/04, EU:T:2005:347, punctul 29 și jurisprudența citată). Astfel, într‑o asemenea situație, intervenția deciziei naționale are caracter automat, iar situația juridică a reclamantului trebuie considerată ca fiind afectată în mod direct prin decizia atacată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2009, Comisia/Ente per le Ville Vesuviane și Ente per le Ville Vesuviane/Comisia, C‑445/07 P și C‑455/07 P, EU:C:2009:529, punctele 45 și 46 și jurisprudența citată).
195

Reclamanta arată în continuare că schema de ajutor în litigiu intră sub incidența Comunicării 2005/C 312/01 a Comisiei referitoare la Orientările comunitare privind finanțarea aeroporturilor și ajutorul la înființare pentru companiile aeriene cu plecare de pe aeroporturi regionale (JO 2005, C 312, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 14, p. 188, denumite în continuare „Orientările din 2005”), care ar fi aplicabile ratione temporis, iar nu Orientările din 2014. Or, schema respectivă ar îndeplini diferitele criterii prevăzute la punctul 79 din Orientările din 2005. Astfel, finanțarea prevăzută de regiunea autonomă ar fi fost degresivă, reducându‑se de la 21 de milioane de euro în anul 2012 la 17,5 milioane de euro în anul 2013. De asemenea, planurile de activități și contractele încheiate cu companiile aeriene ar fi prevăzut că contribuțiile financiare pentru fiecare dintre liniile aeriene subvenționate trebuiau să se diminueze în timp. Pe de altă parte, fondurile distribuite în temeiul schemei de ajutor în litigiu ar fi acoperit cheltuielile de marketing și de publicitate privind deschiderea unor noi rute aeriene. În plus, condiția prevăzută la punctul 79 litera (f) din Orientările din 2005 ar fi fost „aproape” îndeplinită în speță. În ceea ce privește condiția de publicitate prevăzută la punctul 79 litera (h) din orientările menționate, aceasta ar fi fost de asemenea îndeplinită ca urmare a publicării unor cereri de exprimare a interesului pe site‑urile internet ale operatorilor aeroportuari în vederea încheierii de acorduri cu companiile aeriene. În sfârșit, reclamanta contestă poziția Comisiei potrivit căreia exceptarea prevăzută la punctul 81 din Orientările din 2005 nu ar putea fi aplicată dacă nu este posibilă o exceptare în temeiul punctului 79.
30

La 29 iulie 2016, Comisia a adoptat Decizia (UE) 2017/1861 privind ajutorul de stat SA 33983 (2013/C) (ex 2012/NN) (ex 2011/N) – Italia – Compensație pentru aeroporturile din Sardinia privind obligațiile de serviciu public (SIEG) (JO 2017, L 268, p. 1, denumită în continuare „decizia atacată”), al cărei dispozitiv are următorul conținut: „Articolul 1 (1) Schema pe care Italia a instituit‑o prin Legea [nr. 10/2010] nu implică ajutoare de stat în înțelesul articolului 107 alineatul (1) [TFUE] în favoarea SOGEAAL […], SOGAER […] și GEASAR […]. (2) Schema pe care Italia a instituit‑o prin Legea nr. 10/2010 constituie ajutor de stat în înțelesul articolului 107 alineatul (1) din tratat în favoarea companiilor Ryanair/AMS, easyJet, Air Berlin, Meridiana, Alitalia, Air Italy, Volotea, Wizzair, Norwegian, JET2.COM, Niki, Tourparade, [a reclamantei], Air Baltic și Vueling, în măsura în care se referă la operațiunile realizate de respectivele companii aeriene în aeroportul Cagliari‑Elmas și în aeroportul Olbia. (3) Ajutorul de stat menționat la alineatul (2) a fost pus în aplicare de Italia cu încălcarea articolului 108 alineatul (3) [TFUE]. (4) Ajutorul de stat menționat la alineatul (2) este incompatibil cu piața internă. Articolul 2 (1) Italia recuperează ajutorul de stat menționat la articolul 1 alineatul (2) de la beneficiari. […] (3) Sumele care trebuie recuperate sunt purtătoare de dobânzi, începând de la data la care au fost puse la dispoziția beneficiarilor până la recuperarea lor efectivă. […] (5) Italia anulează toate celelalte plăți restante aferente ajutorului menționat la articolul 1 alineatul (2), începând de la data adoptării prezentei decizii. Articolul 3 (1) Recuperarea ajutorului menționat la articolul 1 alineatul (2) este imediată și efectivă. (2) Italia se asigură că prezenta decizie este pusă în aplicare în termen de patru luni de la data notificării acesteia. Articolul 4 (1) În termen de două luni de la notificarea prezentei decizii, Italia pune la dispoziția Comisiei următoarele informații: – lista beneficiarilor care au primit ajutor în cadrul schemei menționate la articolul 1 alineatul (2) și valoarea totală a ajutorului primit de fiecare dintre aceștia în cadrul schemei; – suma totală (suma de bază și dobânzile de recuperare) care trebuie recuperată de la fiecare beneficiar; – o descriere detaliată a măsurilor deja adoptate și a celor planificate în vederea respectării prezentei decizii; – documente care să demonstreze că beneficiarii au fost somați să ramburseze ajutorul. (2) Italia informează Comisia cu privire la evoluția măsurilor naționale luate în vederea punerii în aplicare a prezentei decizii până la finalizarea recuperării ajutorului menționat la articolul 2. Aceasta trebuie să prezinte imediat, la simpla solicitare a Comisiei, informații privind măsurile care au fost deja adoptate și a celor planificate în vederea conformării cu prezenta decizie. Acesta furnizează, de asemenea, informații detaliate privind valoarea ajutoarelor și a dobânzilor de recuperare deja recuperate de la beneficiari. Articolul 5 Prezenta decizie se adresează Republicii Italiene.”