CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL

NIILO JÄÄSKINEN

prezentate la 8 mai 2014 ( 1 )

Cauzele conexate C‑404/12 P și C‑405/12 P

Consiliul Uniunii Europene

și

Comisia Europeană

împotriva

Stichting Natuur en Milieu

și

Pesticide Action Network Europe

„Recurs — Mediu — Convenția de la Aarhus — Articolul 10 din Regulamentul (CE) nr. 1367/2006 — Cerere de reexaminare internă — Articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Convenția de la Aarhus — Noțiunea «ca autoritate legislativă» în sensul Convenției de la Aarhus — Act adoptat conform procedurii numite de «reglementare» în sensul Deciziei 1999/468/CE — Regulamentul (CE) nr. 149/2008 de stabilire a conținuturilor maxime aplicabile reziduurilor de pesticide”

I – Introducere

1. Recursurile formulate de Consiliul Uniunii Europene (C‑404/12 P) și de Comisia Europeană (C‑405/12 P) au privit interpretarea noțiunii „ca autoritate legislativă” în sensul articolului 9 alineatul (3) coroborat cu articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Convenția privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziei și accesul la justiție în probleme de mediu ( 2 ) (denumită în continuare „Convenția de la Aarhus”). Din aceste dispoziții reiese că particularii pot iniția proceduri administrative sau judiciare pentru a contesta actele sau omisiunile contrare dispozițiilor de drept național al mediului, precizându‑se totuși că actele autorităților publice adoptate în exercitarea competențelor lor legislative sunt excluse din domeniul de aplicare al articolului 9 alineatul (3) din convenția menționată ( 3 ). Aceste dispoziții au fost puse în aplicare în dreptul Uniunii prin articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1367/2006 ( 4 ) (denumit în continuare „Regulamentul Aarhus”).

2. Regulamentul (CE) nr. 396/2005 privește conținuturile maxime aplicabile reziduurilor de pesticide din sau de pe produse alimentare și hrana de origine vegetală și animală pentru animale ( 5 ). Acesta a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 149/2008 al Comisiei din 29 ianuarie 2008 ( 6 ), pentru a adăuga la acesta anexele II, III și IV de stabilire a conținuturilor maxime aplicabile reziduurilor pentru produsele care figurează în anexa I la Regulamentul nr. 396/2005. Regulamentul nr. 149/2008 menționat a fost adoptat în conformitate cu procedura numită „de reglementare” în sensul Deciziei 1999/468/CE privind comitologia ( 7 ).

3. Prin scrisorile din 7 și 10 aprilie 2008, Stichting Natuur en Milieu și Pesticide Action Network Europe, fundații de drept olandez (denumite în continuare „organizațiile pentru protecția mediului”), au solicitat Comisiei să efectueze reexaminarea internă a Regulamentului nr. 149/2008, în temeiul articolului 10 din Regulamentul Aarhus. Prin două decizii din 1 iulie 2008 (denumite în continuare „deciziile de inadmisibilitate”), Comisia a respins aceste cereri ca inadmisibile pentru motivul că Regulamentul nr. 149/2008 nu era o măsură cu caracter individual în sensul Regulamentului Aarhus și că, prin urmare, acesta nu putea face obiectul unei proceduri de reexaminare internă prevăzută de regulamentul menționat.

4. În urma acțiunii formulate de organizațiile pentru protecția mediului, prin Hotărârea Stichting Natuur en Milieu și Pesticide Action Network Europe/Comisia (T‑338/08, EU:T:2012:300, denumită în continuare „hotărârea atacată”), Tribunalul a anulat deciziile de inadmisibilitate. Acesta a considerat, printre altele, că adoptarea Regulamentului nr. 149/2008 intra în sfera competențelor executive ale Comisiei și, în consecință, putea da naștere unei cereri precum cea de reexaminare prevăzută la articolul 10 din Regulamentul Aarhus.

5. Prin prezentele recursuri, Consiliul și Comisia solicită Curții anularea hotărârii atacate.

6. Dată fiind similitudinea dintre motivul invocat de Consiliu și primul motiv invocat de Comisie și motivele prezentate de aceleași instituții și de Parlamentul European în cauzele Consiliul și alții/Vereniging Milieudefensie și Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C‑401/12 P‑C‑403/12 P), în care concluziile sunt prezentate de asemenea la această dată, prezentele litigii sunt strâns legate de problematica ce prevede invocarea directă a articolului 9 alineatul (3) din Convenția de la Aarhus în cadrul unui contencios în anulare în vederea efectuării controlului de legalitate prevăzut la articolul 10 din Regulamentul de la Aarhus care stă la baza celei de a doua serii de cauze.

7. Cu toate acestea, în prezenta cauză, se ridică chestiunea preliminară care rezultă din al doilea motiv de recurs invocat de Comisie în cauza C‑405/12 P, cu privire la aplicabilitatea Convenției de la Aarhus în speță. În consecință, prezentele concluzii vor fi centrate pe problema dacă, la adoptarea Regulamentului nr. 149/2008, Comisia a acționat ca autoritate legislativă în sensul articolului 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Convenția de la Aarhus, ceea ce ar permite să se excludă regulamentul respectiv din domeniul de aplicare al articolului 9 alineatul (3) din convenția menționată și, astfel, din cel al articolului 10 alineatul (1) din Regulamentul Aarhus.

II – Istoricul litigiului, procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată

8. Pentru descrierea cadrului juridic și a situației de fapt aflate la originea litigiului, a procedurii în fața Tribunalului, precum și a hotărârii atacate, este suficient să ne raportăm la prezentarea care figurează în aceasta din urmă.

III – Concluziile părților și procedura în fața Curții

9. Prin recursul formulat la 3 septembrie 2012 (cauza C‑404/12 P), Consiliul solicită Curții anularea hotărârii atacate, respingerea în întregime a acțiunii reclamantelor în primă instanță și obligarea acestora, în solidar și în comun, la plata cheltuielilor de judecată.

10. Prin recursul formulat la 27 august 2012 (cauza C‑405/12 P), Comisia solicită Curții anularea hotărârii atacate, judecarea cauzei pe fond și respingerea acțiunii în anularea deciziilor de inadmisibilitate, precum și obligarea reclamantelor în primă instanță la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Comisie în primă instanță și în cadrul prezentului recurs.

11. Cauzele C‑404/12 P și C‑405/12 P au fost conexate în scopul desfășurării procedurilor scrisă și orală, precum și al pronunțării hotărârii prin Ordonanța președintelui din 21 noiembrie 2012.

12. La 25 februarie 2013, organizațiile pentru protecția mediului au depus un memoriu în răspuns la recursuri. În urma cererii de regularizare, la 1 martie 2013, părțile respective au formulat un recurs incident calificat drept condiționat, care cuprinde o trimitere la articolul 176 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.

13. Consiliul, Parlamentul European, Comisia, organizațiile pentru protecția mediului, precum și guvernul ceh ( 8 ) au fost ascultate în cadrul ședinței care a avut loc la 10 decembrie 2013.

IV – Analiză

A – Cu privire la examinarea motivelor

14. Întrucât problema dacă adoptarea Regulamentului nr. 149/2008 intră în domeniul de aplicare al Convenției de la Aarhus este determinantă pentru examinarea prezentului litigiu pe fond, trebuie să începem examinarea prezentelor recursuri prin intermediul celui de al doilea motiv de recurs în cauza C‑405/12 P. Astfel, dezbaterea generată de primul motiv de recurs în cauza C‑405/12 P și de recursul în cauza C‑404/12 P referitor la controlul legalității Regulamentului Aarhus în raport cu Convenția de la Aarhus nu are rațiunea de a exista în cazul în care se dovedește că actul pentru care cererea de reexaminare a fost introdusă nu poate face obiectul unui astfel de control.

B – Cu privire la motivul privind competențele Comisiei în cadrul adoptării Regulamentului nr. 149/2008 (al doilea motiv de recurs în cauza C‑405/12 P)

15. Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a considerat la punctele 65-67 din hotărârea atacată că adoptarea de către Comisie a Regulamentului nr. 149/2008 ține de exercitarea competențelor sale executive. Astfel, Tribunalul ar fi efectuat, potrivit Comisiei, o interpretare întemeiată pe o abordare pur instituțională a noțiunii „ca autoritate legislativă” în sensul articolului 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Convenția de la Aarhus.

16. În susținerea motivelor sale, Comisia arată că interpretarea noțiunii „ca autoritate legislativă” în sensul convenției menționate nu poate depinde de noțiuni specifice tratatelor Uniunii. În schimb, aceasta ar trebui să se întemeieze pe o metodă teleologică, ținând seama de faptul că Convenția de la Aarhus ar fi exclus actele legislative din domeniul de aplicare al acesteia pentru motivul că informarea publicului este garantată în această privință chiar de procedura legislativă ( 9 ). Comisia susține că, din moment ce Curtea a statuat deja în Hotărârea Flachglas Torgau că trebuie să se rețină o interpretare funcțională a noțiunii „organisme sau instituții care acționează ca autoritate […] legislativă” ( 10 ), o asemenea abordare funcțională ar fi de asemenea cea mai adaptată în cadrul interpretării noțiunii de a acționa „ca autoritate […] legislativă” în sensul articolului 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Convenția de la Aarhus. Aceasta adaugă că Curtea, pe de altă parte, a făcut trimitere la această dispoziție în cadrul interpretării articolului 2 punctul 2 din Directiva 2003/4/CE (denumită în continuare Directiva „acces la informații”) ( 11 ).

1. Cu privire la noțiunea de legislație în sensul Convenției de la Aarhus

a) Observații generale

17. În primul rând, potrivit unei jurisprudențe constante, un tratat internațional trebuie interpretat în funcție de modul în care este redactat, precum și în lumina obiectivelor sale. Articolul 31 din Convenția de la Viena din 23 mai 1969 cu privire la dreptul tratatelor și articolul 31 din Convenția de la Viena din 21 martie 1986 cu privire la dreptul tratatelor între state și organizații internaționale sau între organizații internaționale, care exprimă în acest sens dreptul internațional cutumiar general, precizează că un tratat trebuie să fie interpretat cu bună‑credință, potrivit sensului obișnuit ce urmează a fi atribuit termenilor tratatului în contextul lor și în lumina obiectului și a scopului său ( 12 ).

18. Din preambulul Convenției de la Aarhus reiese că părțile contractante au recunoscut importanța protecției, a conservării și a îmbunătățirii stării mediului, precum și a „transparenței în toate ramurile executivului”, invitând în același timp organele legislative să aplice principiile convenției în cadrul activității lor ( 13 ). Prin urmare, întinderea pe care autorii convenției menționate au intenționat să o confere dispozițiilor articolului 2 alineatul (2) al doilea paragraf coroborate cu cele ale articolului 9 alineatul (3) din Convenția de la Aarhus trebuie apreciată în raport cu aceste obiective.

19. În această privință, este cert că Convenția de la Aarhus nu definește noțiunea de act sau de organism care acționează ca autoritate legislativă. La articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf, Convenția de la Aarhus se limitează să excludă din domeniul său de aplicare „autoritățile publice” care acționează „ca autoritatea judecătorească sau legislativă”. Această dispoziție este esențială pentru stabilirea domeniului de aplicare al articolului 9 alineatul (3) din convenția menționată, din moment ce actele autorităților publice care au fost adoptate în baza capacităților lor legislative nu intră în domeniul de aplicare al procedurilor care pot fi inițiate, în conformitate cu acest din urmă articol, de particulari din cauza încălcărilor dispozițiilor de drept național al mediului.

20. În al doilea rând, în ceea ce privește geneza expresiei în discuție, lucrările care au condus la adoptarea Convenției de la Aarhus nu furnizează decât puține elemente care nu permit o concluzie univocă.

21. Observăm că, în stadiul celei de a treia sesiuni a grupului de lucru însărcinat cu elaborarea proiectului Convenției de la Aarhus, discuțiile priveau expresia „luarea deciziei în domeniul mediului”, despre care s‑a considerat că nu se aplică nici deciziilor legislative, nici deciziilor judiciare ( 14 ). În cadrul celei de a patra sesiuni, expresia „luarea deciziilor în domeniul mediului” a fost considerată ca desemnând „orice procedură definită de legislația națională care este urmată de o autoritate publică pentru adoptarea deciziilor prin care se soluționează, în temeiul legislației, probleme în raport cu mediul. Aceasta nu acoperă actele judiciare și legislative și nici alte acte normative de ordin general”.

22. În ceea ce privește expresia „autoritate publică”, s‑a propus în cadrul celei de a patra sesiuni definirea acesteia în sensul că desemnează „orice autoritate publică sau orice funcționar de rang înalt care, în temeiul legislației naționale, are competența să adopte decizii de punere în aplicare a legilor și a regulamentelor privind mediul sau să adune, să compileze sau să transmită informații pe probleme de mediu. Această expresie nu acoperă organele legislative și judiciare” (sublinierea noastră). Sensul expresiei „autoritate publică” a fost stabilit definitiv în cadrul celei de a șasea sesiuni cu excluderea „organelor care intervin ca autorități judecătorești sau legislative”.

23. Pe de altă parte, în luările sale de poziție cu privire la actele adoptate de instituțiile Uniunii care acționează în baza capacității lor legislative, Comitetul pentru examinarea respectării dispozițiilor Convenției de la Aarhus a subliniat că, în vederea stabilirii unei eventuale încălcări a dreptului mediului, trebuie să se țină seama de forma pe care o prezintă procesul de luare a deciziei în cauză ( 15 ). Rezultă de aici că, la calificarea unei decizii, a unui act sau a unei omisiuni în sensul Convenției de la Aarhus, denumirea sa în sensul dreptului intern al părții contractante nu este decisivă ( 16 ).

24. În al treilea rând, poate fi util să amintim că Curtea a avut deja ocazia să se refere la articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Convenția de la Aarhus, în special în cadrul cauzelor referitoare la Directiva acces la informații, precum și la Directiva 85/337/CEE (denumită în continuare Directiva „studiu de impact”) ( 17 ).

25. În jurisprudența referitoare la interpretarea Directivei studiu de impact, Curtea a considerat că excluderea unui proiect din domeniul de aplicare al directivei menționate depinde, în conformitate cu articolul 1 alineatul (5) din aceasta, de îndeplinirea a două condiții. Prima impune ca detaliile proiectului să fie adoptate printr‑un act legislativ special. Potrivit celei de a doua condiții, obiectivele urmărite de această directivă, inclusiv transmiterea informațiilor, sunt realizate prin intermediul procesului legislativ ( 18 ).

26. În Hotărârea Boxus și alții, referitoare la calificarea unui decret național care ar conferi o valoare legislativă anumitor tipuri de autorizații de urbanism în raport cu domeniul de aplicare al Directivei studiu de impact și al Convenției de la Aarhus, Curtea a considerat, printre altele, subliniind totodată autonomia procedurală a statelor membre, că articolul 9 din Convenția de la Aarhus și articolul 10a din directiva menționată și‑ar pierde „orice efect util dacă simpla împrejurare că un proiect este adoptat printr‑un act legislativ […] ar avea drept consecință exceptarea acestuia de la orice cale de atac care să permită contestarea legalității de fond sau de procedură, potrivit acestor texte” ( 19 ). Curtea a statuat de asemenea că problema dacă acest act legislativ îndeplinește condițiile prevăzute de Directiva studiu de impact trebuie să poată face obiectul unui control, potrivit normelor naționale de procedură, efectuat de o instanță sau de un organism independent și imparțial stabilit prin lege ( 20 ).

27. În ceea ce privește Directiva acces la informații, Curtea a admis, în Hotărârea Flachglas Torgau, o interpretare funcțională a noțiunii „organisme sau instituții care acționează ca autoritate […] legislativă”, potrivit căreia pot fi considerate ca intrând sub incidența acestei definiții ministerele care, în temeiul dreptului național, au sarcina de a pregăti proiectele de legi, de a le prezenta în parlament și de a participa la procedura legislativă, în special prin formularea de avize ( 21 ). Curtea a subliniat în această privință diversitatea procedurilor considerate legislative în funcție de statele membre în cauză.

28. Observăm totuși că Curtea s‑a pronunțat în aceste cauze cu privire la interpretarea dispozițiilor speciale ale directivelor avute în vedere în lumina Convenției de la Aarhus, ceea ce nu permite să se transpună fără rezerve această jurisprudență în prezenta cauză.

b) Cu privire la criteriile care permit delimitarea noțiunii „ca autoritate legislativă” în sensul Convenției de la Aarhus

29. În opinia noastră, există considerații de principiu de care trebuie să ținem seama în vederea interpretării excluderii actelor care țin de activitatea legislativă în sensul Convenției de la Aarhus.

30. În primul rând, astfel cum arată Comisia, interpretarea noțiunii „legislație” în sensul unui instrument de drept internațional public trebuie să își păstreze natura autonomă în raport cu legislația internă a părților contractante. Astfel, interpretarea articolului 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Convenția de la Aarhus nu se poate întemeia numai pe trimiteri aferente unui anumit sistem, ci ar trebui să se efectueze o analiză globală care să țină seama în mod corespunzător de obiectivul primordial al convenției, și anume protecția mediului și instituirea unui dispozitiv democratic care să permită cetățenilor să participe activ la acest proces.

31. Astfel, excluderea actelor legislative din domeniul de aplicare al Convenției de la Aarhus nu poate avea întinderea pe care i‑ar conferi‑o o analiză întemeiată pe legislația națională. Mai întâi, dreptul internațional public nu reglementează atribuirea competențelor normative în cadrul ordinii juridice a unei părți contractante. În schimb, acesta implică să se asigure apărarea obiectivului convenției în ansamblu.

32. În al doilea rând, din articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf coroborat cu articolul 9 alineatul (3) din Convenția de la Aarhus reiese că obiectivul sistemului instituit de convenția menționată este de a permite particularilor să conteste și să obțină controlul deciziilor de punere în aplicare a normelor de drept al mediului, cu alte cuvinte, să acționeze în vederea asigurării aplicării corecte a normelor de drept național al mediului în cazuri concrete. Rezultă că particularii nu beneficiază de dreptul de a controla și nici de a impune adoptarea unui anumit nivel de protecție în domeniul mediului.

33. Astfel, obiectivul principal al Convenției de la Aarhus este de a introduce un dispozitiv de control al legalității care să permită particularilor să inițieze un control administrativ sau judiciar în cazul încălcării unei norme de drept al mediului în momentul aplicării acesteia ( 22 ).

34. În această privință, criteriul care permite să se stabilească dacă un act intră sau nu intră în categoria actelor legislative în sensul convenției ar putea fi cel al existenței unei norme superioare de drept al mediului. Astfel, în înțelesul articolului 9 alineatul (3) din Convenția de la Aarhus, controlul trebuie să fie exercitat în raport cu „prevederile legislației naționale[ ( 23 )] cu referire la mediu”. Particularii pot invoca, așadar, încălcarea, prin actul contestat, a unei astfel de norme. În consecință, actul unei autorități publice care este atacat trebuie să ocupe în mod necesar o poziție inferioară în ierarhia normelor, în raport cu respectivele dispoziții de drept național al mediului, întrucât convenția pleacă de la principiul că actul în cauză poate fi incompatibil cu acestea din urmă.

35. Reiese că normele de drept al Uniunii a căror conformitate pe fond nu poate fi apreciată în raport cu o dispoziție de drept al mediului la nivelul Uniunii constituie, în principiu, acte de natură legislativă în sensul Convenției de la Aarhus. Cu toate acestea, având în vedere caracterul autonom al noțiunii de legislație în sensul convenției amintite, trebuie să nu se țină seama în această privință la efectuarea distincției, proprie dreptului Uniunii, între actele legislative și actele de punere în aplicare. Pe de altă parte, Curtea a confirmat recent că situațiile delimitate de articolele 290 TFUE și 291 TFUE și care privesc acte delegate și, respectiv, acte de punere în aplicare în dreptul Uniunii nu constituie un sistem exhaustiv ( 24 ).

36. În al treilea rând, considerăm că Convenția de la Aarhus urmărește în mod logic să excludă controlul constituționalității în sens larg în ceea ce privește actele adoptate în domeniul dreptului mediului.

37. În lumina acestor considerații, trebuie să se examineze dacă adoptarea Regulamentului nr. 149/2008 implică prerogative legislative în sensul Convenției de la Aarhus.

2. Cu privire la natura competențelor exercitate de Comisie la adoptarea Regulamentului nr. 149/2008

a) Cu privire la hotărârea atacată

38. La punctele 64-70 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a întemeiat, în esență, pe două elemente pentru a considera că Comisia nu adoptase Regulamentul nr. 149/2008 pe baza capacităților legislative. Pe de o parte, acesta a amintit că anexele la Regulamentul nr. 396/2005 trebuiau să fie adoptate în conformitate cu articolele 5 și 7 din Decizia 1999/468 privind comitologia. Pe de altă parte, acesta s‑a referit la ghidul de aplicare a Convenției de la Aarhus ( 25 ), din care reiese că Comisia trebuie considerată o autoritate în sensul articolului 9 alineatul (3) din Convenția de la Aarhus.

39. Prin urmare, trebuie să se verifice dacă o astfel de motivare este întemeiată, presupunând că poate fi considerată suficientă, ceea ce Comisia nu a contestat totuși.

b) Cu privire la geneza Regulamentului nr. 149/2008

40. Cu titlu introductiv, observăm că, la urmărirea obiectivelor enumerate la articolul 191 TFUE, dreptul mediului al Uniunii cuprinde norme de o diversitate excepțională, în special normele referitoare la combaterea schimbărilor climatice și combaterea poluării aerului, cele care privesc problematica dezvoltării durabile, norme referitoare la gestionarea deșeurilor, protecția apelor și a solurilor, protecția biodiversității, normele cu privire la participarea publicului la luarea deciziei în probleme de mediu, cele referitoare la protecția civilă, inclusiv gestionarea catastrofelor, precum și gestionarea zgomotelor. În acest cadru, Comisia exercită atât atribuții de natură strict administrativă, de exemplu, atunci când autorizează introducerea pe piață a unui organism modificat genetic (OMG), precum și funcții normative, la adoptarea unor norme mai detaliate, adesea prin intermediul comitologiei, de exemplu, atunci când stabilește sau completează anexe la un act de bază. Or, această din urmă situație nu se pretează unei interpretări univoce în raport cu noțiunea de măsură legislativă în sensul Convenției de la Aarhus. Această situație se regăsește în special în cazul adoptării de către Comisie a Regulamentului nr. 149/2008.

41. În această privință, trebuie amintit că adoptarea regulamentului în cauză își are originea în Regulamentul nr. 396/2005, care stabilește cantitățile maxime autorizate de reziduuri de pesticide care se pot găsi în produsele de origine animală sau vegetală destinate consumului uman sau animal. Din moment ce aceste limite maxime de reziduuri (denumite în continuare „CMR”) cuprind, pe de o parte, CMR specifice anumitor alimente cu destinație umană sau animală, și, pe de altă parte, o limită generală aplicabilă atunci când nu a fost stabilită nicio CMR specială, Regulamentul nr. 396/2005 impunea elaborarea succesivă a mai multor anexe, a căror adoptare condiționa aplicarea unei părți din capitolele din Regulamentul nr. 396/2005 ( 26 ).

42. În consecință, Comisia a început prin adoptarea Regulamentului (CE) nr. 178/2006 ( 27 ) de stabilire a anexei I la Regulamentul nr. 396/2005 care enumeră produsele alimentare și hrana pentru animale al căror conținut de reziduuri de pesticide face obiectul unor limite maxime.

43. În continuare, Comisia a adoptat Regulamentul nr. 149/2008 prin care au fost adăugate alte trei anexe (II, III și IV) de stabilire a CMR în cazul unor produse care figurează în anexa I la Regulamentul nr. 396/2005.

44. Astfel, anexa II a fost adoptată în conformitate cu articolul 21 din Regulamentul nr. 396/2005. Aceasta conține limitele maxime pentru CMR stabilite înainte în conformitate cu directivele speciale referitoare la cereale, la produse alimentare de origine animală și la anumite produse de origine vegetală, inclusiv fructe și legume ( 28 ).

45. Anexa III a fost adoptată în conformitate cu articolul 22 din Regulamentul nr. 396/2005 și acoperă, printre altele ( 29 ), CMR provizorii aplicabile substanțelor active pentru care nu s‑a stabilit încă includerea sau excluderea din anexa I la Directiva 91/414/CEE ( 30 ) privind produsele fitosanitare.

46. În sfârșit, anumite substanțe active nu fac obiectul niciunei limite de reziduuri. Este vorba despre substanțe active prezente în produsele fitosanitare evaluate în conformitate cu Directiva 91/414 și pentru care nu a fost considerată necesară nicio CMR. Potrivit articolului 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 396/2005, acestea sunt incluse în lista prevăzută în anexa IV la regulamentul menționat.

47. Rezultă de aici că, prin adoptarea Regulamentului nr. 149/2008, Comisia a completat un act de bază care era de natură legislativă. Această considerație nu aduce totuși atingere naturii competențelor exercitate de Comisie în acest cadru din punctul de vedere al aplicării Convenției de la Aarhus. Prin urmare, trebuie să se examineze procedura de adoptare a Regulamentului nr. 149/2008.

c) Cu privire la procedura de adoptare a Regulamentului nr. 149/2008

48. Este necesar să amintim, în lumina Hotărârii Meroni/Înalta Autoritate ( 31 ), că consecințele care rezultă dintr‑o delegare de competențe sunt foarte diferite, după cum aceasta vizează, pe de o parte, competențe de executare delimitate net și a căror exercitare poate fi, prin urmare, supusă unui control riguros în raport cu criterii obiective stabilite de autoritatea care deleagă sau, pe de altă parte, o „putere discreționară, care implică o largă libertate de apreciere și a cărei exercitare poate fi expresia unei veritabile politici economice”. Curtea a arătat de asemenea în această hotărâre că o delegare de primul tip nu poate modifica în mod semnificativ consecințele pe care le determină exercitarea competențelor pe care le conferă, în timp ce o delegare de al doilea tip, înlocuind opțiunile autorității care deleagă cu cele ale autorității delegate, operează o „veritabilă deplasare a responsabilității” ( 32 ).

49. Până la intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, expresia „competențe de executare” acoperea, așadar, două tipuri de competențe diferite. Pe de o parte, era vorba despre competența de adoptare a actelor normative care completează sau modifică un act legislativ de bază și, pe de altă parte, despre competența de punere în aplicare sau de executare, la nivelul Uniunii, a unui act legislativ al Uniunii sau a unora dintre dispozițiile sale ( 33 ).

50. Cu toate acestea, trebuie să se observe că, în dreptul Uniunii, chiar și după intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, distincția dintre legislație și executare rămâne adesea incertă. Astfel, după cum a arătat avocatul general Cruz Villalon, distincția dintre actele delegate și actele de punere în aplicare nu corespunde numai diferenței dintre legislație (chiar dacă este delegată) și punerea în aplicare, ci și faptului că actele delegate sunt rezultatul exercitării unei competențe normative proprii Uniunii, în timp ce actele de punere în aplicare sunt rezultatul exercitării (în subsidiar) de către Comisie (sau de către Consiliu) a unei competențe care revine în principal statelor membre ( 34 ).

51. În această privință, observăm că, în temeiul articolelor 5, 21 și 22 din Regulamentul nr. 396/2005, în versiunea în vigoare la data adoptării Regulamentului nr. 149/2008 ( 35 ), acesta din urmă a fost adoptat în conformitate cu procedura numită „de reglementare” în sensul articolului 5 din Decizia 1999/468 privind comitologia.

52. În cadrul acestei proceduri, după prezentarea unui proiect de măsură Comitetului permanent pentru lanțul alimentar și sănătatea animalelor ( 36 ) (denumit în continuare „comitetul”), adoptarea măsurii necesita ca Comisia să obțină o majoritate calificată favorabilă. În cazul în care comitetul nu era în măsură să voteze cu majoritate calificată în favoarea proiectului Comisiei sau în cazul în care acesta se pronunța cu majoritate calificată împotriva proiectului, măsura trebuia să fie trimisă Consiliului. Acesta putea accepta măsura sau putea să o trimită Comisiei. În lipsa unei decizii din partea Consiliului în termen de trei luni, Comisia putea adopta proiectul său inițial. În această privință, Parlamentul European dispunea de un drept de supraveghere, în sensul că, pentru măsurile întemeiate pe acte de bază adoptate în codecizie, Parlamentul European putea adopta o rezoluție fără caracter obligatoriu în cazul în care considera că Comisia își depășise competențele de executare.

53. Pare, așadar, la prima vedere, că procedura urmată prezintă o legătură certă cu activitatea legislativă. Astfel, era vorba despre o procedură care implica trei instituții ale Uniunii care pot să exercite competențe legislative și care are ca rezultat adoptarea unui act cu caracter general care cuprinde dispoziții care intră, cel puțin într‑o măsură largă, sub incidența dreptului mediului.

54. Nu este mai puțin adevărat că faptul de a adopta modificările anexelor la un act de bază ca urmare a evoluției cunoștințelor științifice și tehnice poate fi de asemenea privit ca un act de pură executare în sensul dreptului Uniunii. Această constatare a justificat astfel modificarea procedurii de adoptare a anexelor la Directivele 86/362, 86/363 și 90/642 ( 37 ). Amintim că anexele respective au fost preluate în continuare în anexa II la Regulamentul nr. 396/2005.

55. Astfel, procedura de adoptare a Regulamentului nr. 149/2008 nu este determinantă în sine pentru a identifica natura competențelor exercitate de Comisie în vederea stabilirii domeniului de aplicare al Convenției de la Aarhus. În consecință, trebuie să examinăm conținutul competențelor sale.

d) Cu privire la conținutul competențelor Comisiei

56. Subliniem că Regulamentul nr. 396/2005 constituie un instrument special și inovator în sensul că acesta a stabilit pentru prima dată o limită comună de 0,01 mg/kg la nivel european pentru toate tipurile de pesticide, fără a face distincție între diferitele categorii de alimente. Această limită generală este aplicabilă „în lipsă”, cu alte cuvinte, pentru toate cazurile în care o CMR nu a fost stabilită în mod specific pentru un produs sau pentru un tip de produs. Alegerea formei unui regulament destinat să abroge mai multe directive specifice a fost justificată de faptul că acest tip de act garantează că dispozițiile sale precise vor fi aplicate în același moment și în același mod în întreaga Comunitate. Rezultă de aici că unul dintre principalele obiective urmărite, în numele protecției sănătății publice, a fost acela al unei aplicări uniforme a normelor cu privire la CMR.

57. Conform acestei logici, adoptarea anexelor la Regulamentul nr. 396/2005 prin intermediul Regulamentului nr. 149/2008 a fost încadrată de alte acte de drept derivat în domeniul mediului. Astfel, anexa II la Regulamentul nr. 396/2005, în versiunea stabilită prin Regulamentul nr. 149/2008, a integrat CMR definite anterior prin Directivele 86/362, 86/363 și 90/642, ale căror anexe modificate periodic conțineau lista produselor și a conținutului maxim autorizat de reziduuri de pesticide. Anexa III la Regulamentul nr. 396/2005, în versiunea stabilită prin Regulamentul nr. 149/2008, care cuprinde lista CMR provizorii, era compusă din două părți. Partea A relua CMR provizorii pentru substanțele care nu fac obiectul CMR în conformitate cu Directivele 86/362, 86/363 și 90/642. Partea B includea LMR provizorii pentru produsele care nu sunt definite în anexa I la Directivele 86/362, 86/363 și 90/642. Anexa IV din Regulamentul nr. 396/2005 constituia o listă a substanțelor active din produsele fitosanitare evaluate în conformitate cu Directiva 91/414, care nu necesită CMR.

58. Este adevărat că aceste anexe la Regulamentul nr. 396/2005 erau supuse unor modificări periodice. Potrivit articolului 14 din Regulamentul nr. 396/2005, în cadrul procesului de stabilire, de modificare sau de eliminare a unui CMR, Comisia putea adopta fie un regulament, fie o decizie de respingere a cererii în sensul articolului 7 din regulamentul menționat ( 38 ).

59. În această privință, considerăm esențial să subliniem că o CMR constituie ca atare o normă de drept al mediului instituită de Comisie în cadrul comitologiei. Dreptul recunoscut oricărui particular care justifică un interes specific în ceea ce privește conținutul acesteia de a introduce o cerere de autorizare cu privire la utilizarea unui produs, care implică o modificare a unei CMR existente, nu are vreo incidență asupra acesteia. Astfel, în stadiul unei asemenea autorizări, va fi vorba despre aplicarea unei norme prestabilite.

60. Pe de altă parte, un particular nu poate contesta stabilirea unei CMR în sine.

61. Or, astfel cum am subliniat deja, interpretarea noțiunii „ca autoritate legislativă” în sensul Convenției de la Aarhus trebuie să fie ghidată de structura articolului 9 alineatul (3) din Convenția de la Aarhus, din care reiese, în esență, că aceasta urmărește să instituie un mecanism de control al aplicării, iar nu al stabilirii unor norme de drept al mediului.

62. În plus, considerăm că, în cadrul adoptării Regulamentului nr. 149/2008, Comisia a fost învestită cu puteri care se aseamănă cu o codificare a dispozițiilor preexistente prin includerea acestora în anexele la Regulamentul nr. 149/2008.

63. Cu siguranță, competențele Comisiei în speță pot face obiectul unui control jurisdicțional prin prisma exercitării competențelor sale legislative delegate sau de punere în aplicare. Și totuși, nu există în speță norme care să aibă legătură cu dreptul mediului susceptibile să limiteze competența Comisiei în raport cu exercitarea controlului conferit de Convenția de la Aarhus.

64. În sfârșit, amintim că aplicabilitatea capitolului II din Regulamentul nr. 396/2005, în care figurează articolul 14, a fost condiționată de intrarea în vigoare a Regulamentului nr. 149/2008.

65. Având în vedere toate considerațiile de mai sus, propunem să se considere că, prin adoptarea Regulamentului nr. 149/2008, Comisia a acționat ca autoritate legislativă în sensul Convenției de la Aarhus.

66. În consecință, statuând la punctul 70 din hotărârea atacată că adoptarea Regulamentului nr. 149/2008 ține de competențele de executare, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept. Prin urmare, hotărârea atacată trebuie anulată.

C – Cu privire la restul motivelor

67. Având în vedere soluția propusă la punctul 66 din prezentele concluzii, nu este necesar să se examineze celelalte motive invocate în cadrul recursului în cauza C‑404/12 P și în cauza C‑405/12 P. Acest lucru este de asemenea valabil pentru recursul incident formulat de organizațiile pentru protecția mediului.

V – Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului

68. Potrivit articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, în cazul în care anulează decizia Tribunalului, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia. În speță, considerăm că sunt îndeplinite condițiile pentru ca Curtea să soluționeze ea însăși litigiul. Astfel, argumentele dezvoltate de părți în fața Tribunalului figurează în memoriile schimbate în cadrul procedurii scrise în fața acestei instanțe.

69. Prin intermediul primului motiv invocat în fața Tribunalului, organizațiile pentru protecția mediului au susținut că, apreciind că Regulamentul nr. 149/2008 nu putea fi considerat nici o măsură cu caracter individual, nici o serie de decizii, Comisia a considerat în mod greșit că sunt inadmisibile cererile de reexaminare internă a acestui regulament.

70. Având în vedere argumentele care figurează la punctele 16-60 din prezentele concluzii, din care reiese, în esență, că adoptarea Regulamentului nr. 149/2008 ține de exercitarea competențelor legislative în sensul Convenției de la Aarhus, propunem să se respingă acest motiv.

71. Este adevărat că părțile nu au avut ocazia în primă instanță să ia poziție cu privire la argumentele referitoare la natura competențelor exercitate de Comisie în cadrul adoptării Regulamentului nr. 149/2008. Astfel, se impune constatarea că deciziile de inadmisibilitate ale Comisiei s‑au întemeiat exclusiv pe domeniul de aplicare general al Regulamentului nr. 149/2008, ceea ce, în opinia noastră, constituie o motivare incompletă. Și totuși, deciziile respective par întemeiate în măsura în care resping cererile de reexaminare internă ca inadmisibile. Or, întrucât Regulamentul nr. 149/2008 constituie în mod clar o măsură cu caracter general și această ultimă categorie include o măsură legislativă în sensul Convenției de la Aarhus, acest motiv este suficient pentru a constitui temeiul deciziilor amintite ( 39 ).

72. Întrucât Regulamentul nr. 149/2008 nu intră, în opinia noastră, în domeniul de aplicare al Convenției de la Aarhus, nu este necesar să examinăm al doilea motiv invocat în primă instanță.

VI – Concluzie

73. Propunem, așadar, Curții — anularea Hotărârii Tribunalului în cauza Stichting Natuur en Milieu și Pesticide Action Network Europe/Comisia (T‑338/08, EU:T:2012:300); — respingerea acțiunii în anulare îndreptate împotriva celor două decizii ale Comisiei Europene din 1 iulie 2008 de respingere ca inadmisibile a cererilor de reexaminare a Regulamentului (CE) nr. 149/2008 al Comisiei din 29 ianuarie 2008 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 396/2005 al Parlamentului European și al Consiliului prin elaborarea anexelor II, III și IV de stabilire a conținuturilor maxime aplicabile reziduurilor pentru produsele care fac obiectul anexei I la regulamentul menționat; — obligarea Stichting Natuur și Milieu și Pesticide Action Network Europe, în solidar și în comun, la plata cheltuielilor de judecată, precum și a cheltuielilor efectuate de Consiliul Uniunii Europene și de Comisie; — obligarea Republicii Cehe la plata propriilor cheltuieli de judecată.

( 1 ) Limba originală: franceza.

( 2 ) Convenția menționată a fost aprobată în numele Comunității Europene prin Decizia 2005/370/CE a Consiliului din 17 februarie 2005 (JO L 124, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 201).

( 3 ) Cu privire la competența Curții pentru interpretarea dispozițiilor Convenției de la Aarhus, a se vedea Hotărârea Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125, punctul 31).

( 4 ) Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 6 septembrie 2006 privind aplicarea, pentru instituțiile și organismele comunitare, a dispozițiilor Convenției de la Aarhus privind accesul la informație, participarea publicului la luarea deciziilor și accesul la justiție în domeniul mediului (JO L 264, p. 13, Ediție specială, 15/vol. 17, p. 126). Potrivit articolului 10 alineatul (1) din acesta, orice organizație non‑guvernamentală este îndreptățită să introducă o cerere de reexaminare internă la instituția sau la organismul comunitar care adoptă un act administrativ în temeiul dreptului mediului sau care, în cazul unei pretinse omisiuni administrative, ar fi trebuit să adopte un astfel de act.

( 5 ) Regulamentul (CE) nr. 396/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 februarie 2005 privind conținuturile maxime aplicabile reziduurilor de pesticide din sau de pe produse alimentare și hrana de origine vegetală și animală pentru animale și de modificare a Directivei 91/414/CEE a Consiliului (JO L 70, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 63, p. 55).

( 6 ) JO L 58, p. 1.

( 7 ) Decizia Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei, astfel cum a fost modificată prin Decizia 2006/512/CE a Consiliului din 17 iulie 2006 (JO L 200, p. 11, Ediție specială, 01/vol. 6, p. 163).

( 8 ) Întrucât cererea de intervenție a guvernului ceh a fost depusă după expirarea termenului prevăzut, aceasta a fost admisă exclusiv în scopul desfășurării procedurii orale.

( 9 ) A se vedea prin analogie Hotărârea Flachglas Torgau (C‑204/09, EU:C:2012:71, punctul 43).

( 10 ) Punctul 49 și următoarele din hotărâre.

( 11 ) Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 28 ianuarie 2003 privind accesul publicului la informațiile despre mediu și de abrogare a Directivei 90/313/CEE a Consiliului (JO L 41, p. 26, Ediție specială, 15/vol. 9, p. 200).

( 12 ) A se vedea Hotărârea IATA și ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, punctul 40 și jurisprudența citată).

( 13 ) A se vedea considerentele (5) și (11) ale Convenției de la Aarhus.

( 14 ) A se vedea raportul celei de a treia sesiuni, http://www.unece.org/fileadmin/DAM/env/documents/1997/cep/ac.3/cep.ac.3.6.f.pdf. S‑a considerat că această noțiune desemnează o procedură urmată de o autoritate publică pentru ca deciziile privind mediul să producă efecte la nivel național, regional sau local, potrivit definiției conținute în legislația unui stat parte.

( 15 ) European Union ACCC/C/2008/32 (Part I), ECE/MP.PP/C.1/2011/4/Add.1, mai 2011, punctul 61, în Case Law of the Aarhus Convention Compliance Committee, 2004-2011, p. 12-13: „set out in article 2, paragraph 2, of the Convention, the EU institutions do not act as public authorities when they perform in their legislative capacity, with the effect that these forms of decision‑making are not covered by article 9 of the Convention. Thus, in order to establish noncompliance in a specific case, the Committee will have to consider the form of decision‑making challenged before the EU Courts”.

( 16 ) „When determining how to categorize a decision, and act or an omission under the Convention, its label in the domestic law of a Party in not decisive” ACCC/C/2005/11 (Belgium), ECE/MP.PP/C.1/2006/4/Add.2, punctul 29, European Union ACCC/C/2008/32 (Part I), ECE/MP.PP/C.1/2011/4/Add.1, mai 2011, punctul 71.

( 17 ) Directiva Consiliului din 27 iunie 1985 privind evaluarea efectelor anumitor proiecte publice și private asupra mediului (JO L 175, p. 40, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 174).

( 18 ) Hotărârile WWF și alții (C‑435/97, EU:C:1999:418, punctul 57), Boxus și alții (C‑128/09-C‑131/09, C‑134/09 și C‑135/09, EU:C:2011:667, punctul 37), Solvay și alții (C‑182/10, EU:C:2012:82, punctul 31) și Nomarchiaki Aftodioikisi Aitoloakarnanias și alții (C‑43/10, EU:C:2012:560, punctul 79).

( 19 ) Hotărârea Boxus și alții, (EU:C:2011:667, punctul 53).

( 20 ) Ibidem (punctul 54).

( 21 ) EU:C:2012:71 (punctele 49-51).

( 22 ) A se vedea în acest sens și sub rezerva Hotărârii Curții în cauzele conexate C‑401/12 P‑C‑403/12 P, exemplele de acte nelegislative, dar cu aplicabilitate generală care pot să se încadreze la procedura de reexaminare internă în sensul articolului 10 din Regulamentul de la Aarhus: articolul 9 din Directiva 98/83/CE a Consiliului din 3 noiembrie 1998 privind calitatea apei destinate consumului uman (JO L 330, p. 32, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 255), precum și Decizia de punere în aplicare a Comisiei din 30 octombrie 2013 prin care se confirmă media emisiilor specifice de CO2 și obiectivele privind emisiile specifice pentru producătorii de autoturisme pentru anul calendaristic 2012, în temeiul Regulamentului (CE) nr. 443/2009 al Parlamentului European și al Consiliului (JO L 289, p. 71).

( 23 ) Trebuie să se observe că dreptul Uniunii este considerat „legislație națională” în sensul articolului 9 alineatul (3) din Convenția de la Aarhus: „In this context, when applied to the EU, the reference to «national law» should be interpreted as referring to the domestic law of the EU” [a se vedea ACCC/C/2006/18 (Denmark), ECE/MP.PP/2008/5/Add.4, punctul 27] și European Union ACCC/C/2008/32 (Part I), ECE/MP.PP/C.1/2011/4/Add.1, mai 2011, punctul 76.

( 24 ) A se vedea Hotărârea Regatul Unit/Parlamentul European și Consiliul (C‑270/12, EU:C:2014:18, punctele 77-86).

( 25 ) Accesibil pe pagina de internet: http://www.unece.org/fileadmin/DAM/env/pp/implementation%20guide/french/aigf.pdf, p. 42.

( 26 ) Potrivit articolului 50 din Regulamentul nr. 396/2005, capitolele II, III și V se aplică la șase luni de la data publicării ultimului regulament de stabilire a anexelor I, II, III și IV.

( 27 ) Regulamentul Comisiei din 1 februarie 2006 de modificare a Regulamentului nr. 396/2005 prin întocmirea anexei I în care sunt prevăzute produsele alimentare și hrana pentru animale al căror conținut de reziduuri de pesticide face obiectul unor limite maxime (JO L 29, 02.02.2006, p. 3, Ediție specială, 03/vol. 69, p. 115).

( 28 ) Directiva 86/362/CEE a Consiliului din 24 iulie 1986 de stabilire a conținuturilor maxime de reziduuri de pesticide din și de pe cereale (JO L 221, p. 37, Ediție specială, 03/vol. 5, p. 195), Directiva 86/363/CEE a Consiliului din 24 iulie 1986 privind stabilirea conținutului maxim pentru reziduurile de pesticide de pe și din produsele alimentare de origine animală (JO L 221, p. 43, Ediție specială, 03/vol. 5, p. 201) și Directiva 90/642/CEE a Consiliului din 27 noiembrie 1990 de stabilire a conținuturilor maxime de reziduuri de pesticide din și de pe anumite produse de natură vegetală, inclusiv fructe și legume (JO L 350, p. 71, Ediție specială, 03/vol. 9, p. 71).

( 29 ) Cu condiția ca acestea să nu figureze deja în anexa II, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 45 alineatul (2), ținând seama de informațiile furnizate de statele membre, dacă este cazul de avizul motivat prevăzut la articolul 24, de factorii prevăzuți la articolul 14 alineatul (2) și de anumite CMR. Anexa III poate conține de asemenea alte produse precum noile produse agricole care figurează în anexa I la Regulamentul nr. 396/2005 [a se vedea considerentul (4) al Regulamentului nr. 149/2008].

( 30 ) Directiva Consiliului din 15 iulie 1991 privind introducerea pe piață a produselor de uz fitosanitar (JO L 230, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 10, p. 1).

( 31 ) 10/56, EU:C:1958:8.

( 32 ) A se vedea Hotărârea Regatul Unit/Parlamentul European și Consiliul (EU:C:2014:18, punctele 41 și 42).

( 33 ) Convenția privind viitorul Europei a propus realizarea unei distincții clare între aceste două fenomene, care a fost consacrată de Tratatul de instituire a unei Constituții pentru Europa. Această noutate a fost reluată în cele din urmă în Tratatul de la Lisabona, la articolele 290 TFUE și 291 TFUE (a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Regatul Unit/Parlamentul European și Consiliul, EU:C:2013:562).

( 34 ) A se vedea punctul 57 din Concluziile avocatului general Cruz Villalón prezentate în cauza Comisia/Parlamentul European și Consiliul (C‑427/12, EU:C:2013:871).

( 35 ) Trebuie să se observe că Regulamentul nr. 149/2008 a intrat în vigoare la șase luni după publicarea sa în JO, în conformitate cu articolul 2 din acesta, respectiv la 1 septembrie 2008. Or, între timp, Regulamentul nr. 396/2005 fusese modificat prin Regulamentul (CE) nr. 299/2008 al Parlamentului European și al Consiliului, adoptat la 11 martie 2008 și intrat în vigoare la 10 aprilie 2008 (JO L 97, p. 67). Adoptarea Regulamentului nr. 299/2008 a fost considerată necesară în special prin Decizia 2006/512/CE a Consiliului din 17 iulie 2006 de modificare a Deciziei 1999/468 (JO L 200, p. 11). Decizia 2006/512 a introdus procedura numită „de reglementare cu control” pentru adoptarea măsurilor cu caracter general concepute în vederea modificării unor elemente neesențiale ale unui act de bază. Potrivit articolului 1 din Regulamentul nr. 299/2008, articolul 45 din Regulamentul nr. 396/2005 a fost modificat în sensul că prevedea în prezent două proceduri de comitologie diferite, și anume procedura de reglementare și noua procedură de reglementare cu control. În plus, articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul nr. 396/2005 a fost înlocuit în sensul că stabilirea anexei IV la Regulamentul nr. 396/2005 a fost supusă unei proceduri de reglementare cu control.

( 36 ) În sensul Regulamentului (CE) nr. 178/2002 al Parlamentului European și al Consiliului din 28 ianuarie 2002 de stabilire a principiilor și a cerințelor generale ale legislației alimentare, de instituire a Autorității Europene pentru Siguranța Alimentară și de stabilire a procedurilor în domeniul siguranței produselor alimentare (JO L 31, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 8, p. 68).

( 37 ) A se vedea Directiva 97/41/CE a Consiliului din 25 iunie 1997 de modificare a Directivelor 76/895/CEE, 86/362, 86/363 și 90/642 privind stabilirea conținutului maxim pentru reziduurile de pesticide de pe și din fructe și legume, cereale, produse alimentare de origine animală și unele produse de origine vegetală, inclusiv fructele și legumele (JO L 184, p. 33, Ediție specială, 03/vol. 21, p. 264) și în special proiectul directivei menționate care cuprinde o expunere de motive [COM(95) 272 final, p. 8].

( 38 ) Potrivit articolului 6 din Regulamentul nr. 396/2005, „în momentul în care un stat membru decide să acorde o autorizație definitivă sau provizorie privind utilizarea unui produs fitosanitar, în conformitate cu Directiva 91/414, statul membru în cauză evaluează măsura în care, în urma utilizării produsului, trebuie să modifice o CMR existentă prevăzută în anexa II sau în anexa III la prezentul regulament, măsura în care este necesar să stabilească o nouă CMR sau să includă substanța activă în anexa IV. După caz, statul membru cere părții solicitante autorizația de a prezenta o cerere, în conformitate cu articolul 7”. Articolul 7 precizează cerințe privind cererile.

( 39 ) A se vedea, mutatis mutandis, Hotărârea Grecia/Comisia (C‑321/09 P, EU:C:2011:218, punctul 61).